sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Om garanti för anonymitet har begärts av sådana personer och/eller har beviljats tills vidare av behörig myndighet, bör i kriminalprocessuell lagstiftning föreskrivas ett kontrollförfarande för att upprätthålla en rättvis balans mellan nödvändigheten av en brottmålsrättegång och den tilltalades rätt till försvar. Den tilltalade bör genom ett sådant förfarande få möjlighet att ifrågasätta vittnets påstådda behov av anonymitet, hans trovärdighet och källan till hans vetskap. 11.Anonymitet bör endast beviljas när en behörig juridisk myndighet efter hörande av parterna finner att: den berörda personens liv eller frihet är allvarligt hotad eller om det är fråga om en spaningspolis (undercover agent) hans möjlighet att arbeta är allvarligt hotad och bevisningen sannolikt kommer att bli betydelsefull och personen förefaller vara trovärdig. 12.Ytterligare åtgärder bör i lämplig mån finnas för att skydda vittnen som hörs innefattande hinder mot att den tilltalade kan identifiera vittnet t.ex. användning av skärmar, döljande av vittnets ansikte eller förvräng- ning av hans röst. 13.När anonymitet har beviljats skall en fällande dom inte grundas endast eller i avgörande grad på vittnesmål av sådana personer. 14.I lämplig mån bör särskilda program, som vittnesskyddsprogram tillskapas och göras tillgängliga för vittnen som behöver skydd. Huvudsyftet med sådana program bör vara att skydda vittnens, deras anhörigas och andra närstående liv och personliga säkerhet. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen 15.Vittnesskyddsprogram bör erbjuda olika metoder för skydd; programmen kan omfatta identitetsbyte, byte av bostadsort, hjälp till ny anställning, livvaktsskydd och annat fysiskt skydd för vittnena och deras släktingar och andra närstående. 16.Med hänsyn till den framträdande roll som samarbetande kriminella spelar i kampen mot organiserad brottslighet bör även deras ställning beaktas i rimlig mån, innefattande möjlighet för dem att dra nytta av de åtgärder som tillskapats genom vittnesskyddsprogram. När det är nödvändigt kan sådana program också innefatta särskilda arrangemang som specialavdelningar på fängelse för samarbetande kriminella som avtjänar fängelsestraff. Under rubriken som bör vidtas avseende utsatta vittnen, särskilt i fall av brott inom familjen återfinns följande punkter. 17.Lämplig lagstiftning och praktiska åtgärder bör vidtas till skydd mot hot och för att lindra pressen på vittnen som skall höras mot familje- medlemmar i brottmål. 18.Sådana åtgärder skall vara avpassade för olika typer av utsatta vittnen. Man skall beakta att i familjesammanhang är hotet ofta latent och påverkar vittnets psykologiska och/eller emotionella välbefinnande. Vid frånvaro av öppet hotfulla handlingar bör därför åtgärder av annat slag än straffrättsliga föredras. 19.Särskilt skydd bör finnas att tillgå för barn jämte stöd för att förhindra varje form av missbruk av familjeauktoritet. Barn bör göras medvetna om sina rättigheter, särskilt rätten att anmäla brott. 20.Barns särskilda intressen bör under rättsprocessen tillvaratas av en social myndighet eller, om det är lämpligt, av en särskilt utbildad advokat. 21.Kvinnor som misshandlas i hemmet och äldre personer som behandlas illa av sin familj bör få lämpligt skydd mot hot som syftar till att hindra dem från att anmäla brott och avge vittnesmål. 22.Program bör tillskapas för att hjälpa vittnen som avger vittnesmål mot andra familjemedlemmar. Sådana program bör innehålla: rättsligt, psykologiskt och socialt bistånd och i lämplig mån vård och finansiellt bistånd, åtgärder för att förflytta den tilltalade från vittnets grannskap för att undvika ytterligare hot; alternativt åtgärder för att flytta vittnet, psyko-sociala åtgärder (som psykiatrisk träning) för den tilltalade för att förhindra ytterligare brott. 23.Rättsväsendets olika institutioner bör göras medvetna om att de kan ha en traumatisk inverkan på vittnen; de bör sträva efter att motverka en sådan effekt. 24.När ett utsatt vittne första gången anmäler anklagelser till polisen bör det finnas tillgång till professionell hjälp. Dessutom bör vittnesförhöret ledas av lämpligt utbildad personal. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen 25.Utsatta vittnen bör så ofta det är möjligt förhöras i rättsprocessen, efter anmälan. Ett sådant förhör skall genomföras särskilt omsorgsfullt, respektfullt och noggrant. 26.Ett sådant förhör bör inte upprepas. Förhöret bör hållas av eller inför en juridisk myndighet och den tilltalade bör ha tillfredsställande möjligheter till motförhör. 27.Förhörsuppgifter som lämnas under förundersökningen bör i lämplig mån upptas på video för att undvika konfrontation ansikte mot ansikte och en onödig upprepning av förhören som kan orsaka trauma. Under rättegången kan audio-visuell teknik användas för att ge behörig myndighet möjlighet att höra vederbörande utan att denne är fysiskt närvarande. 28.Under domstolsförhandlingen bör domaren noga övervaka vittnes- förhöret. Om ett motförhör, särskilt i mål om sexualbrott, kan befaras få en oskäligt traumatisk inverkan på vittnet, bör domaren överväga att vidta lämpliga åtgärder för att försäkra sig om att utfrågningen sköts korrekt. 29.Endast det faktum att barn inte hörs under ed bör inte i sig vara skäl för att utesluta förhöret som bevisning. Slutligen sägs följande under . 30.Instrument som syftar till att skapa internationellt samarbete liksom nationell lagstiftning bör utvidgas för att underlätta förhör med vittnen som är utsatta för hot och tillåta att vittnesskyddsprogram tillämpas över gränserna. Följande åtgärder bör t.ex. övervägas: användning av moderna telekommunikationshjälpmedel såsom videolänk, för att underlätta förhör med ett skyddat vittne eller med ett vittne vars inställelse i domstol i den stat som begärt inställelsen annars inte skulle vara möjlig, svår att genomföra eller för kostsam på samma gång som rätten till försvar tillvaratas, bistånd för att låta skyddade vittnen flytta utomlands och säkra deras skydd, utbyte av information mellan myndigheter ansvariga för vitt- nesskyddsprogram. 10.11.4Tidigare överväganden om anonyma målsägande och vittnen En arbetsgrupp inom , som kallades KRIPUT- gruppen, föreslog i rapporten 1990:4 att identitetsuppgifter för ett vittne, som kunde befaras utsättas för repressalier, skulle kunna hemlighållas för den misstänkte. Identiteten skulle dock under tystnadsplikt vara känd för polis, åklagare, försvarare och domstol. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen hade bl.a. till uppgift att utreda hur vanligt det var att parter och vittnen utsattes för våld och hot i anslutning till förundersökning och rättegång. Kommissionen kom i sitt slutbetänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) fram till slutsatsen att problemen inte var av den art och omfattning att det var motiverat med åtgärder som skulle rubba de principer om offentlighet och insyn i processmateri- alet som den svenska rättsordningen omfattar. Parters och vittnens säkerhet måste därför enligt kommissionen garanteras på annat sätt, t.ex. genom att samhället vid behov ställer upp med ett frikostigt fysiskt skydd. har i flera fall behandlat frågan. I sitt betänkande (bet. 1992/93:JuU6 s. 9 f.) pekade utskottet på den grundläggande principen om parts rätt till fullständig insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för ett avgörande mot honom och ansåg det därför inte vara möjligt att genomföra några genomgripande ändringar av de gällande principerna. Utskottet avstyrkte, med hänvisning till sitt tidi- gare ställningstagande, i sitt betänkande (bet. 1993/94:JuU4 s. 19 f.) ett motionsyrkande om att vittnen och andra uppgiftslämnare skulle få vara anonyma inför den tilltalade i mål som gällde viss allvarlig brottslighet. I departementspromemorian Brottsoffren i blickpunkten åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29) diskuterades frågan om det var möjligt att genomföra författningsändringar för att förbättra skyddet för målsägande och vittnen mot våld och hot om våld utan att komma i konflikt med de grundläggande principerna för ett rättssam- hälle. Enligt promemorian skulle det föra för långt att ändra reglerna om sekretess eller om parts rätt till insyn i förundersöknings- eller process- materialet, eftersom de utgör de minimikrav som rättssäkerheten föreskriver i förevarande sammanhang. Regeringen anförde i propositionen med förslag bl.a. om att begränsa utlämnandet av målsägandes och vittnens personuppgifter (prop. 1993/94:143 s. 45) att det enligt regeringens mening inte var möjligt att göra några mer genomgripande förändringar för att förbättra skyddet för målsägande och vittnen mot våld och hot om våld utan att komma i konflikt med de grundläggande principerna för ett rättssamhälle. Vidare uttalades att en sådan princip är att en part i ett mål eller ärende skall ha fullständig insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för en domstols avgörande och att detta i stor utsträckning gäller även för sekretessbelagda uppgifter; en part skall helt enkelt känna till och kunna bemöta alla uppgifter som domstolen eller myndigheten grundar sitt avgörande på. Enligt regeringens mening var det inte möjligt att ändra reglerna om sekretess eller om parts insyn i processmaterialet. Den enda vägen att gå fram för att försöka förbättra skyddet för målsägande och vittnen föreföll därför vara att se till att olika uppgifter om målsägande Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen och vittnen som saknar materiell betydelse i målet inte kommer till den tilltalades kännedom. I samband med författningsändringarna , som innebar en viss begränsning av möjligheterna att enkelt få del av personuppgifter om målsägande och vittnen (se ovan), uttalade justitieutskottet att man med hänsyn till kraven på rättssäkerhet knappast hade möjlighet att gå längre (bet. 1993/94:JuU25 s. 22). I departementspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1) anfördes att även om användandet av anonyma vittnen i alla situationer inte kan anses strida mot artikel 6 fick den och inställning i frågan betraktas som klar. Något förslag om att införa en möjlighet för vittnen att vara identitetsskyddade under rättegången gavs därför inte. Det angavs vidare i promemorian att den svenska hållningen i fråga om anonyma vittnen kan komma i ett annat läge efter det att lagt fram sina rekommendationer. 10.11.5Lagstiftning om hotade vittnen i I finns bestämmelser om hotade vittnen i den holländska straffprocesslagen. Med begreppet hotat vittne avses ett vittne vars identitet skall vara hemlig under förhören i enlighet med ett rättsligt beslut. Bestämmelserna trädde i kraft . Nedanstående redogörelse är en sammanfattning av dessa regler. På eget initiativ eller efter ansökan av åklagaren, den misstänkte, försvararen eller vittnet skall undersökningsdomaren besluta att ett vittnes identitet skall vara hemlig under förhören, om vittnet med hänsyn till de uppgifter som han skall lämna känner sig så hotat att det är skäligt att anta att hans liv, hälsa, familjens säkerhet eller vittnets sociala eller ekonomiska förhållanden riskeras, och om vittnet har uttalat att han, på grund av nämnda omständigheter, inte vill lämna några uppgifter. Detsamma gäller om någon annan person känner sig hotad på grund av vad vittnet kan komma att säga. Åklagaren, den misstänkte, försvararen och vittnet skall ges tillfälle att yttra sig i frågan. Ett beslut av undersökningsdomaren att ett vittnes identitet skall hållas hemlig skall skickas till åklagaren samt delges den misstänkte och vittnet med upplysning om inom vilken tid och på vilket sätt beslutet kan överklagas. Beslutet överklagas till allmän domstol. När det fastställts att ett vittne är hotat, skall vittnet förhöras av undersökningsdomaren på ett sådant sätt att hans identitet inte avslöjas. Om det är nödvändigt för att dölja vittnets identitet får undersöknings- domaren vägra den misstänkte och/eller försvararen att närvara vid Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen förhöret med det hotade vittnet. I sådana fall skall även åklagaren vägras att närvara. Undersökningsdomaren skall informera åklagaren och den misstänkte eller dennes försvarare, om de inte var närvarande vid förhöret, om innehållet i vittnets utsaga, och ge dem tillfälle att lägga fram frågor som skall ställas till vittnet antingen per telefon eller, om detta motverkar hemlighållandet av vittnets identitet, i skrift. Under förhöret skall undersökningsdomaren undersöka vittnets tillförlitlighet och uttala sig om denna i sin undersökningsrapport. Om möjligt i samråd med åklagaren, skall undersökningsdomaren vidta de åtgärder som är nödvändiga för att dölja ett hotat vittnes identitet liksom ett vittne som är föremål för en ansökan om att få ställning som ett hotat vittne till dess ett slutligt avgörande i frågan har fattats.För detta ändamål är undersökningsdomaren behörig att utesluta information som gäller vittnets identitet ur handlingarna i ärendet eller att ta bort alla namn från sådana handlingar. En utsaga av ett vittne vars identitet hålls hemlig får användas som bevis för att den tilltalade har begått det brott som han är åtalad för endast om det hotade vittnet har förhörts av undersökningsdomaren på det sätt som har beskrivits ovan och det brott som åtalet gäller utgör ett allvarligt brott mot rättsordningen. En skriftlig handling som innehåller en utsaga av en person med hemlig identitet får tjäna som bevis för att den tilltalade har begått det brott som han är anklagad för, endast om en sådan utsaga i betydande mån stöds av annan bevisning och den tilltalade under rättsprocessen inte har uttalat, antingen själv eller genom någon annan, att han vill ställa frågor till den personen eller få frågor framställda till denne. Ett vittne som är eller har varit å tjänstens eller yrkets vägnar delaktigt i förhören av ett hotat vittne på något stadium i utredningen kan vägra att svara på frågor, om det är nödvändigt för att dölja det hotade vittnets identitet. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen 10.12Utredningens överväganden och förslag För att skapa ett bättre skydd i mera allvarliga fall av hot mot bevispersoner föreslår utredningen att får i upp- drag att i samråd med Riksåklagaren och utarbeta ett nationellt handlingsprogram för skydd av bevispersoner. bör få i uppdrag att starta en försöksverksamhet med videoteknik vid förhör med hotade bevispersoner. Utredningen har övervägt att införa en ordning med möjlighet för bevispersoner att under vissa förutsättningar få vara anonyma i förhållande till den tilltalade. Vid övervägandena har utredningen beaktat att de undersökningar som gjorts visar att hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen förekommer relativt sällan och inte har ökat i någon större omfattning samt att de övergrepp som förekommer främst riktas mot personer som den tilltalade har en relation till. Vidare beaktar utredningen att försvararen hamnar i en konfliktsituation gentemot sin klient genom att han måste förtiga identitetsuppgifter som han fått kännedom om under förhören med målsäganden eller vittnet. Mot bakgrund av nämnda omständigheter och det förhållandet att principen om offentlighet och parts rätt till fullständig insyn inte bör åsidosättas utan mycket starka skäl, finner utredningen inte motiverat föreslå en ordning med anonymitet för målsägande och vittnen. Vidare föreslås att särskilda forumregler i tvistemål införs för förföljda personer. Personer som har fått fingerade personuppgifter föreslås få ersättning för kostnader i samband med identitetsbytet. Omfattningen av hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen Utredningen har gått igenom rättsstatistiken för brotten mened och övergrepp i rättssak för att se om denna kan ge någon ledning beträffan- de omfattningen och utvecklingen av hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen. Ser man till den statistik som finns tillgänglig har antalet anmälda brott om mened minskat och trenden visar på en fortsatt minskning. Tyvärr är det ogörligt att se i statistiken hur frekvensen är beträffande anmälningar om övergrepp i rättssak eftersom detta brott redovisas tillsammans med flera andra brott. Enligt påföljdsstatistiken fördubblades antalet menedsdomar mellan åren 1991 (38) och 1994 (82). Antalet domar sjönk till 76 (- ) och sjönk ytterligare till 63 (- ). Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen Sammanfattningsvis kan man således konstatera med ledning till- gänglig statistik att både antalet anmälda menedsbrott och domar avseende mened inte längre ökar utan i stället tenderar att minska. Det går dock inte att dra några egentliga slutsatser av det förhållandet; minskningen kan bero på andra förhållanden än att denna typ av brottslighet har minskat. Ådömd påföljd för mened utgörs till övervägande del av fängelse. Det kan dock påpekas att från att ha utgjort av det totala antalet domar har andelen fängelsedomar sjunkit till , år . Ser man till påföljdsstatistiken har utvecklingen vad gäller domar av- seende övergrepp i rättssak varit likartad. Mellan åren 1991 (54) och 1993 (93) ökade antalet domar . Ökningen var således inte riktigt lika kraftig som för mened. Härefter har antalet domar sjunkit; för är antalet domar 86 (- ), 69 (- ) och 68 (- ). Eftersom det saknas statistik avseende antalet anmälda brott om övergrepp i rättssak är det här än mer vanskligt att försöka dra några slutsatser. Minskningen av antalet domar kan bero på andra förhållanden än att denna typ av brottslighet har minskat. Vidare får mörkertalet beträffande övergrepp i rättssak antas vara stort. Påföljdsstatistiken har dessutom den bristen att den endast anger huvudbrottet. Sammanfattningsvis kan endast konstateras att antalet domar avseende övergrepp i rättssak har minskat . Vad gäller de ådömda påföljderna för övergrepp i rättssak ligger andelen fängelsedomar på mellan . Utredningen har vidare jämfört de enkätsvar som har kommit in från polisen med resultatet i enkätundersökning. När det gäller enkäterna till åklagarna, tingsrätterna och har utredningen jämfört de svar som har kommit in med den undersökning som redovisas i departementspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1). Tidsintervallet mellan utredningens enkäter och de tidigare undersök- ningarna är för polisen och för åklagare, domare och advokater. Vilka jämförelser kan då göras mellan de aktuella och de tidigare undersökningarna och vilka slutsatser kan dras av jämförelsen? Enkätsvaren tyder möjligen på att omfattningen av övergrepp kan ha ökat något och då särskilt i brottmål där ungdomar är inblandade, vilket är oroväckande. Det har dock inte framkommit i undersökningarna att övergreppens karaktär skulle ha förändrats. Utvecklingen synes inte ha varit så dramatisk som det ibland hävdas i massmedia. De slutsatser som kan dras av de genomförda undersök- Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen ningarna är att det trots allt är relativt sällan som målsägande och vittnen utsätts för hot eller andra övergrepp. Att det förekommer är i och för sig allvarligt eftersom detta är ett hinder för en fungerande rättsskipning. Det bör dock framhållas att det är mycket vanskligt att dra några säkra slutsatser om omfattningen av hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen, eftersom dessa brott torde ha ett avsevärt mörkertal och därför i många fall inte kommer till rättsväsendets kännedom. Vilka åtgärder bör vidtas för att bättre skydda hotade målsägande och vittnen? I flera av enkätsvaren till utredningen har framförts att synen på brottet övergrepp i rättssak bör skärpas och straffet bli strängare. Som nämnts i avsnitt 10.2 skärptes straffskalan för detta brott så sent som . För brott av normalgraden stadgas nu som straffmaximum fängelse i högst . För grovt brott är straffskalan lägst ett och högst fängelse. Utredningen anser visserligen att man bör se allvarligt på denna typ av brottslighet men menar att det inom den nuvarande strafflatituden finns möjlighet att utdöma relativt långa frihetsstraff. Utredningen menar därför att det inte finns skäl att föreslå någon ändring i detta avseende. De målsägande och vittnen som hyser en ogrundad oro och rädsla för att medverka i rättsprocessen bör kunna lugnas genom vissa av de åtgärder om bl.a. bättre information och bemötande som utredningen har föreslagit tidigare i betänkandet (se avsnitt 4.6.7). I de fall där det finns risk för övergrepp är emellertid sådana åtgärder inte tillräckliga. Det är viktigt att samhället ställer upp med resurser av olika slag för att skydda hotade målsägande och vittnen. Det kan t.ex. vara fråga om sådant fysiskt skydd som beskrivs i avsnitt 10.6. Skydds- åtgärder inom ramen för folkbokföringen (se avsnitt 10.7) kan också vara aktuella. Om förutsättningarna för besöksförbud är uppfyllda torde ett sådant förbud ofta vara lämpligt att kombinera med andra skydds- åtgärder. Det är enligt utredningen angeläget att det inom rättsväsendet finns beredskap och rutiner för att på bästa sätt kunna ge utsatta målsägande och vittnen det skydd som kan behövas. Detta gäller såväl inom polis- och åklagarväsendet som inom domstolsväsendet. Det är dock polisen som här har det största ansvaret eftersom det är polisens uppgift att ge fysiskt skydd åt hotade personer, t.ex. genom s.k. trygghetspaket och livvaktsskydd. Att polisen har rutiner för att hantera dessa situationer framstår därför som särskilt väsentligt. Det förekom- mer inom polisväsendet, bl.a. inom KRUT-96 projektet, visst arbete med att utveckla rutiner och metoder för vittnesskydd. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen anser att detta arbete är viktigt och behöver utvecklas ytterligare. Det är vidare angeläget att de kunskaper som finns sprids i polisorganisationen. Sammantaget anser utredningen att de åtgärder som polisen kan använda sig av synes tillräckliga i de flesta fall av hot mot målsägande och vittnen. För de allvarligaste fallen av hot mot målsägande och vittnen kan det dock sättas i fråga om inte det finns ett behov av ett nationellt vittnes- skyddsprogram. I rekommendation, som redovisas i avsnitt 10.11.3, anges att vittnesskyddsprogram bör finnas för att skydda vittnen och deras närstående. Dessa vittnesskyddsprogram bör enligt rekommendationen omfatta identitetsbyte, byte av bostadsort, hjälp till ny anställning, livvaktsskydd och annat fysiskt skydd. Rekommen- dationen säger även att medtilltalade och andra kriminella som sam- arbetar med rättsväsendet i rimlig mån bör kunna få nytta av åtgärderna inom vittnesskyddsprogrammet, som också kan innefatta t.ex. special- avdelningar på anstalter där de som samarbetat kan få avtjäna fängelse- straff. Utredningen menar att det bör uppdras åt att i samråd med Riksåklagaren och utarbeta ett nationellt handlingsprogram för vittnesskydd i enlighet med vad som sägs i rekommendation. Programmet bör givetvis även omfatta målsägande och andra bevispersoner. Vid utarbetandet av programmet bör man också uppmärksamma de särskilda problem som kan uppstå för målsägande och vittnen i ärenden som gäller brott inom familjen. Åklagarväsendet har också en viktig funktion för att hjälpa hotade målsägande och vittnen att få skydd. Liksom för polisen är det angeläget att åklagarna har beredskap och rutiner för dessa situationer. Som redovisats i avsnitt 10.8 har Riksåklagaren gett ut en rapport, Säkerhet och skydd för bevispersoner Åtgärdskatalog (Metodfrågor 1997). I katalogen räknas upp ett antal åtgärder som skall vidtas i olika skeden av utredningen. Katalogen skall ses som ett förslag till en arbetsmetod för polis och åklagare i ärenden där man kan förvänta sig att målsägande och vittnen skall bli utsatta för påtryckningar. Riksåklagarens rapport med åtgärdskatalog bör i avvaktan på utvecklingen av det ovan nämnda vittnesskyddsprogrammet enligt utredningen kunna tjäna som handbok i åklagarnas arbete.