sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — ersättning, som på grund av försäkring jämlikt lagen (1962:381) om allmän försäkring, lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring eller lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring tillfallit den försäkrade, om icke ersättningen grundas på förvärvsinkomst eller utgör föräldrapen- ing, så ock sådan ersättning enligt annan lag eller särskild författning, som utgått annorledes än på grund av sjukförsäkring, som sagts, till någon vid sjukdom eller olycksfall i arbete eller under militärtjänst- eller i fall som avses i lagen (1977:265) om statligt personskade- skydd eller lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän om icke ersättningen grundas på förvärvsinkomst, ävensom ersättning, vil- ken vid sjukdom eller olycksfall tillfallit någon på grund av annan för- säkring, som icke tagits i samband med tjänst, dock att till skattepliktig inkomst räknas ersättning i form av pension eller i form av livränta i den mån livräntan är skattepliktig enligt 32 § 1 eller 2 mom., så ock ersättning som utgår på grund av trafikförsäkring eller annan ansvarig- hetsförsäkring eller på grund av skadeståndsförsäkring och avser förlo- rad inkomst av skattepliktig natur; belopp, som till följd av försäkringsfall eller återköp av försäk- ringen utgått på grund av kapitalförsäkring, – – – ersättning jämlikt lagen (1956:293) om ersättning åt smittbärare om icke ersättningen grundas på förvärvsinkomst; – – – studiestöd enligt 3 eller 4 kap. studiestödslagen (1973:349), internatbidrag, studielån och resekostnadsersättning enligt 6 och 7 kap. samma lag samt sådant särskilt bidrag vilket enligt av regeringen eller statlig myndighet meddelade bestämmelser utgår till deltagare i arbetsmarknadsutbildning samt med dem i fråga om sådant bidrag likställda, och äger i följd härav de bidragsberättigade icke göra avdrag för kostnader som avsetts skola bestridas med bidrag av förevarande slag; – – – 17 Senaste lydelse 1997:1292. 40 Författningsförslag SOU 1998:104 allmänt barnbidrag och förlängt barnbidrag, samt barnpension enligt lagen om allmän försäkring till den del pensionen för den avser inte överstiger en tolftedel av eller, vid pension ef- ter båda föräldrarna, , av basbeloppet den månad pensionen avser samt sådan i 17 kap. 2 § lagen (1962:381) om allmän försäkring angiven livränta i form av efterlevandelivränta till barn enligt lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring eller enligt annan i nämnda lag- rum angiven författning till den del livräntan föranlett minskning av så- dan del av barnpension som inte är skattepliktig; kontantunderstöd, som utgives av arbetslöshetsnämnd med bidrag kap. 2 och 3 §§ lagen om allmän kap. 2 och 3 §§ lagen om allmän försäkring, sådan del av vårdbi- försäkring, sådan del av vårdbi- drag enligt 9 kap. 4 och 4 a §§ drag enligt 9 kap. 4 och 4 a §§ samma lag som utgör ersättning samma lag som utgör ersättning för merkostnader, ersättning för för merkostnader, ersättning för merutgifter för resor enligt 3 kap merutgifter för resor enligt 3 kap 7 a § samma lag, särskilt pensi- 7 a § samma lag eller ersättning onstillägg enligt lagen (1990:773) för merutgifterför resor enligt 7 a § lagen (1991:1047) om sjuk- lön , särskilt pensionstillägg en- av sjukt eller handikappat barn ligt lagen (1990:773) om särskilt hemvårdsbidrag, som utges för långvarig vård av sjukt eller handikappat barn samt hemsjuk- munala medel till den vårdbe- vårdsbidrag och hemvårdsbidrag, som utges av kommunala eller assistansersättning enligt lagen (1993:389) om assistansersättning och ekonomiskt stöd till kostnader för personlig assistans enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade; bostadstillägg enligt lagen (1994:308) om bostadstillägg till pensio- närer; kommunalt bostadstillägg till handikappade; bostadsbidrag som avses i lagen (1988:786) om bostadsbidrag och lagen (1993:737) om bostadsbidrag; bidrag enligt lagen (1988:1463) om bidrag vid adoption av utländska barn; bidrag enligt lagen (1992:148) om särskilt bidrag till ensamstående med barn; – – – Denna lag träder i kraft och tillämpas första gången vid taxering. Frågan om ansvaret för rehabiliteringen av arbetstagare har utretts . Grunden för arbetsgivarens ansvar lades genom Rehabiliterings- beredningens betänkande SOU 1988:41 Tidig och samordnad rehabili- tering. Förslaget lades i princip till grund för den lagreglering som träd- de i kraft . Det ansvar som då lades på arbetsgivarna har dock enligt mångas uppfattning inte fått det genomslag som var av- sett. Rehabiliteringsansvaret kom därför ånyo att utredas inom ramen för det arbete som bedrevs av Sjuk- och arbetsskadekommittén, SAK. Kommittén framhöll bland annat att arbetsgivaransvaret inte är tillräck- ligt preciserat, att den ekonomiska ansvarsfördelningen mellan arbets- givaren och är oklar och att det råder oklarheter i regelverket när det gäller ansvaret för rehabiliteringsutredningarna. SAK föreslog vissa lagändringar i betänkandet (SOU 1996:113) En allmän och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabilitering. Förslaget ansågs dock inte i tillräckligt hög grad förtydliga arbetsgivarens ansvar. Genom beslut tillsatte därför regeringen utredningen om arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar samt utformningen av försäkringen mot kostnader för sjuklön, AGRA. Enligt regeringens direktiv (dir. 1997:90) om utredning av arbetsgiva- rens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering ska utredaren före- slå när arbetsgivarens ansvar ska inträda och hur långt det ska sträcka sig. Ansvaret ska preciseras såväl i fråga om tiden för ansvaret som åtgär- dernas art, inriktning och kostnader. Utredaren ska belysa arbetsgivares olika förutsättningar att fullgöra rehabiliteringsansvaret och överväga frågan om sanktionsmöjligheter mot arbetsgivare som inte fullgör sitt ansvar. Utredaren ska slutligen utreda hur gränsen mellan arbetsgiva- rens ansvar och övriga rehabiliteringsaktörers ansvar ska dras. hand ska en gränsdragning göras mellan arbetsgivarens respektive ansvar göras. Utredningen har fått tiden för att avsluta uppdraget förlängd till först och därefter till . Tiden har än- dock inte medgett några egna mer omfattande undersökningar av hur arbetet med rehabilitering bedrivs i praktiken. Visst utredningsmaterial har dock kunnat erhållas bland annat genom en bearbetning av svaren från en enkät om rygg- och nackeproblem som och gjorde 1994–1995. Utredningens sekretariat har fått information och synpunkter vid kontakter under hand med bland annat företrädare inom den fackliga rörelsen och arbetsgivarorganisationerna, anställda vid försäkringskas- sorna, , , och , företrädare för arbetsgivarringar, privata rehabiliteringsanordnare, försäkringsbolag och kommuner liksom från olika statliga utredningar. Sekretariatet har gjort en studieresa till för att ta del av detta lands lagstiftning och erfarenheter i fråga om rehabilitering och företagshälsovård. Rehabilitering är inget enhetligt begrepp och har beroende på var den bedrivs och vem som har hand om den olika innehåll och mål. Enligt förarbetena till rehabiliteringsreform omfattade rehabilitering i vid mening medicinsk, social och yrkesinriktad rehabilitering. Med medicinsk rehabilitering avsågs att återställa eller förbättra grundläg- gande funktioner, något som landstingen i första hand ansvarade för. Den sociala rehabiliteringen omfattade åtgärder som service, råd, upp- lysning och bistånd i personliga angelägenheter och var främst en fråga för kommunernas socialtjänst. Kommunerna hade också ansvar för att missbrukare fick den vård och hjälp som de behövde. Den yrkesinriktade rehabiliteringen låg inom arbetsmarknadsorga- nens ansvarsområde och innefattade arbetsprövning, arbetsträning, för- djupad vägledning, arbetsmarknadsutbildning, bidrag till hjälpmedel och anordningar till handikappade och tillhandahållande av anpassade arbetsplatser. I och med rehabiliteringsreformen förändrades arbets- marknadsorganens ansvarsområde till viss del. Begreppet arbetslivs- inriktad rehabilitering infördes vilket omfattar de åtgärder som arbets- givarna och försäkringskassorna ansvarar för. Hur detta ansvar är utfor- mat beskriver vi i följande avsnitt. Det finns inget sammanhållet regelsystem för den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen. Ett sätt att skaffa sig en överblick över prob- lemområdet är att fokusera på arbetstagarens situation. Man finner då att tre regelsystem är aktuella. Regler om rättigheter och skyldigheter för de berörda huvudaktörerna i olika tidsskeden av rehabiliterings- arbetet återfinns i väsentliga delar i tre olika lagar nämligen arbets- miljölagen (1977:1160), lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL, och lagen (1982:80) om anställningsskydd, LAS. Vi kommer i det följande att närmare beskriva de regler som arbets- givaren ska beakta när det gäller den anställdes rehabilitering enligt AFL. Vi beskriver även de regler som gäller för och berör vad som gäller för övriga aktörer. Därutöver anger vi vilka sjuk- ersättningsnivåer som är aktuella dels enligt AFL, dels enligt kollektiv- För att ge en så heltäckande bild som möjligt av arbetstagarens situation i rehabiliteringshänseende beskriver vi även vissa arbetsmiljö- regler samt de anställningsskyddsnormer som framgår av anställnings- skyddslagen och Arbetsdomstolens tolkning av lagen. Arbetsmiljölagens ändamål är att förebygga ohälsa och olyckfall i ar- betet samt att även i övrigt uppnå en god arbetsmiljö. Lagen ställer krav på arbetsgivaren att anpassa arbetsförhållandena utifrån arbetstagarnas särskilda förutsättningar för arbetet, men det anges även i 3 kap 1 a § att arbetsgivare och arbetstagare ska samverka för att åstadkomma en god arbetsmiljö. En god arbetsmiljö kan inte åstadkommas av arbets- givaren ensam. Arbetsmiljölagen gäller varje verksamhet i vilken arbetstagare utför arbete för arbetsgivares räkning. Arbetsgivarens ansvar för anpassning av arbetsförhållandena och organiserandet av arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamheten inträder i och med att arbetsgivaren har anställt en person och denne utför arbete för arbetsgivarens räkning. Lagen gäller självfallet även när arbetstagaren är frånvarande på grund Begreppen arbetsgivare respektive arbetstagare definieras inte i lagen. Frågan om arbetsgivar- och arbetstagarbegreppen avgörs med ledning av allmänna rättsregler och praxis. Vad som klargjorts genom domstolsavgöranden är vem som är att betrakta som arbets- tagare till skillnad från uppdragstagare. Om den som åtagit sig att utföra arbete är arbetstagare eller upp- dragstagare beror på omständigheterna i varje enskilt fall. Gränsdrag- ningen mellan arbetstagare och uppdragstagare görs genom en helhets- bedömning av samtliga omständigheter. Det finns ett antal faktorer som anses tala för att den som utför arbete är att betrakta som arbetstagare. Några av dessa faktorer är om den som ska utföra arbetet är arbetsskyl- dig personligen, vem som tillhandahåller arbetsredskap, möjlighet att utföra liknande arbete av någon betydelse åt annan och om den arbets- presterande parten intar en beroende ställning i ekonomiskt eller orga- nisatoriskt hänseende. Den som står i ett avtalsförhållande med en arbetstagare för att få arbete utfört är att betrakta som arbetsgivare. I och med att personen är anställd och, bortsett från sjukfrånvaro- perioder, utför arbete för arbetsgivarens räkning utlöses arbetsgivarens ansvar för anpassning av arbetssituationen. Vid mycket korta anställ- ningsförhållanden blir dock detta ansvar tämligen innehållslöst. 2.2.1Internkontroll av arbetsmiljön och tillsyn Arbetsmiljölagen innehåller inte bara regler om arbetsmiljöns beskaff- enhet och arbetsgivarens skyldigheter. Lagen innehåller även regler om hur arbetsgivaren ska gå tillväga för att leva upp till de krav som regelsystemet ställer. I 3 kap 2 a § arbetsmiljölagen och Arbetarskydds- styrelsens föreskrifter AFS 1996:6 Internkontroll och arbetsmiljön finns regler om en metodik som ska underlätta för arbetsgivaren att sty- ra verksamheten i arbetsmiljöhänseende, så kallad internkontroll. ASS har även gett ut föreskrifter om arbetsanpassning och rehabilitering AFS 1994:1 som i huvudsak innehåller regler om hur verksamheten på detta område ska organiseras. Med internkontroll menas att systema- tiskt planera, genomföra och följa upp verksamheten så att arbetsmiljö- kraven uppfylls fortlöpande. De arbetsmiljökrav som avses är de krav som framgår av arbetsmiljölagen, arbetsmiljöförordningen och Arbetar- skyddsstyrelsens föreskrifter. Arbetsgivaren ska systematiskt undersöka arbetsförhållandena fort- löpande och bedöma riskerna för ohälsa och olycksfall i arbetet. Arbets- givaren ska utreda orsakerna till ohälsa, olycksfall och allvarliga tillbud i arbetet. Om det är praktiskt möjligt ska arbetsgivaren genomföra de åtgärder som undersökningarna ger anledning till. De åt- gärder som inte kan genomföras ska tidsplaneras. Det ska upprättas handlingsplaner för de åtgärder som måste vidtas för att arbetsmiljökraven ska uppfyllas. Handlingsplanerna är endast till för att ge arbetsgivaren och arbetstagarna en överblick över behovet av arbetsmiljöförbättringar och kan inte tas till intäkt för att uppskjuta de åtgärder som är möjliga att vidta omgående. Internkontrollreglerna har betydelse för reglerna om rehabilitering i de delar som avser arbets- anpassning och organiserandet av rehabiliteringsverksamheten. Denna del av arbetsgivarens rehabiliteringsansvar kan även bli föremål för tillsyn och sanktioner. Det är viktigt att internkontrollen inte begränsas till arbetsmiljön för huvuddelen av arbetstagarna utan även omfattar förhållanden som be- rör en eller några få individer. Det är också av stor betydelse att arbets- givaren utnyttjar arbetstagarnas kunskaper och erfarenheter om arbets- förhållandena. Män och kvinnor arbetar ofta under olika villkor och har vanligen olika förutsättningar för arbetsuppgifterna. Det är väsentligt att få fram skilda uppfattningar så att internkontrollarbetet kan bedrivas utifrån de faktiska behoven. Enligt 3 kap. 3 § arbetsmiljölagen ska arbetsgivaren genom att anpassa arbetsförhållandena eller genom att vidta andra lämpliga åtgärder ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Arbets- givaren ska vid planläggningen och anordnandet av arbetet beakta människors olika förutsättningar att utföra arbetsuppgifterna. 3 kap. 2 a § ska arbetsgivaren se till att det i hans verksamhet finns en arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet som är organiserad på lämpligt sätt för fullgörande av de uppgifter som enligt AML och AFL vilar på honom. Arbetarskyddsstyrelsen har preciserat arbetsgivarens skyldigheter enligt 3 kap. 3 § AML genom föreskrifterna om arbetsanpassning och rehabilitering, AFS 1994:1. Som vägledning vid tillämpningen av före- skrifterna finns allmänna råd, som inte är juridiskt bindande men ofta har stor betydelse vid bedömningen av enskilda fall. Arbetsgivaren ska enligt föreskrifterna fortlöpande ta reda på vilka behov av anpassnings- och rehabiliteringsåtgärder som finns bland ar- betstagarna och påbörja arbetet med anpassning av arbetssituationen och rehabilitering av de arbetstagare som har be- hov av detta. Arbetsgivaren ska klargöra hur arbetet med arbetsanpass- ning och rehabilitering ska fördelas och den ansvarige ska ha de befo- genheter, resurser och den kompetens som behövs för uppgifterna. An- passnings- och rehabiliteringsarbetet ska organiseras så att det kan ske i samarbete med de berörda arbetstagarna, och andra myndigheter. Arbetssituationen bör för samtliga anställda utformas utifrån det faktum att människor till exempel har olika utbildningsbakgrund, att tidigare yrkeserfarenheter varierar, att funktionshinder är relativt van- liga och att människor åldras och därmed drabbas av åldersföränd- ringar. Enligt bestämmelserna i 1994:1 ska arbetsgivaren anpassa de enskilda arbetstagarnas arbetssituation med utgångspunkt från deras förutsättningar för arbetsuppgifterna. Arbetsgivaren måste beakta om den enskilde arbetstagaren har någon funktionsnedsättning eller annan begränsning av arbetsförmågan. Målsättningen med den individuella arbetsanpassningen är att vidta sådana åtgärder att arbetstagaren kan vara kvar eller återkomma till sitt vanliga arbete. Med det vanliga arbetet avses i första hand det arbete som arbets- tagaren faktiskt utför eller brukar utföra. Om det inte är möjligt att an- passa det vanliga arbetet så att det passar arbetstagaren bör andra arbets- uppgifter, eventuellt efter anpassning av arbetssituationen, som ligger inom arbetstagarens arbetsskyldighet erbjudas den anställde. De anpass- ningsåtgärder som omnämns i AFS 1994:1 allmänna råd är anskaffning av tekniska hjälpmedel och särskilda arbetsredskap, förändringar i den fysiska arbetsmiljön eller arbetsorganisationen, förändring av arbets- uppgifter, arbetsfördelning, arbetstider, arbetsmetoder samt de psykolo- giska och sociala förhållandena. Andra åtgärder som nämns är perso- nella stödinsatser, särskilda informationsinsatser, arbetsträning eller arbetsprövning. Omplacering kan vara ett sätt att lösa problem men denna åtgärd bör tillgripas i sista hand. Det finns självfallet en gräns för hur mycket man kan kräva av en arbetsgivare, ¨men eftersom AML är en ramlag anger den inte någon klar gräns för ansvaret. Vilka krav man kan ställa på arbetsgivaren styrs bland annat av den tekniska utvecklingen och den nytta arbetstagaren kan ha av åtgärden. Vad som är rimligt att kräva av arbetsgivaren måste avgöras efter en prövning av omständigheterna i det enskilda fallet där såväl arbetstagarens som arbetsgivarens förhållanden och förutsätt- ningar vägs in. Tillsynen över att arbetsmiljölagen och Arbetarskyddsstyrelsens före- skrifter efterlevs utövar . kan med- dela förelägganden eller förbud om det behövs för att lagen eller före- skrifterna ska efterlevas. I beslut om föreläggande eller förbud kan sätta ut vite. Om arbetsgivaren inte vidtar sådana åtgärder som han blivit förelagd kan yrkesinspektionen göra en åtals- anmälan eller ansöka till länsrätten om vitets utdömande. Yrkesinspek- tionens beslut får överklagas hos Arbetarskyddsstyrelsen. Vissa av Arbetarskyddsstyrelsens beslut får överklagas hos regeringen. 2.3Lag om allmän försäkring m.m. Enligt lag (1991:1047) om sjuklön är arbetsgivaren under vissa förut- sättningar skyldig att betala sjuklön till arbetstagaren. Arbetsgivaren är också skyldig att anmäla till respektive RFV att sjuklön har utbetalats. Dessa regler beskrivs närmare i avsnitt 2.7. Frågan om ansvaret för de anställdas rehabilitering har utretts . Grunden för ett mer generellt arbetsgivaransvar lades i och med betänkandet SOU 1988:41 Tidig och samordnad rehabilitering, prop. 1990/91:141 Rehabilitering och rehabiliteringsersättning och prop. 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering. En bärande tanke bakom rehabiliteringsreglerna som trädde i kraft var att den enskilde arbetstagarens nedsatta arbetsförmåga skulle uppmärk- sammas och åtgärdas på ett så tidigt stadium att arbetstagaren inte skulle hinna anpassa sig till en tillvaro utanför arbetslivet. Långtids- sjukskrivningarnas sociala konsekvenser ansågs vara lika förödande som de som arbetslöshet förde med sig. 1990/91:141 tar reglerna om rehabilitering främst sikte på att underlätta för långtids- sjuka arbetstagare att återgå i arbete. Reglerna är dock utformade så att rehabiliteringsbehov i tidigare skede ska tagas om hand. Arbetsplatsen ansågs vara den arena där man vanligtvis först upp- märksammar sjukfrånvaro och därmed också behovet av rehabilitering. Det är på arbetsplatsen det finns kunskap om de förändringar som be- hövs. Vidare ansågs att arbetskamraterna ofta utgjorde ett starkt stöd för den som behövde rehabiliteras efter sjukdom. Lagstiftaren ansåg att rehabilitering borde leda till att den anställde kunde återgå till sitt tidi- gare arbete eller i vart fall till sin tidigare arbetsplats. Värdet av ett ak- tivt partssamarbete i bland annat rehabiliteringsfrågor betonades. ankommer det på arbetsgivaren att ta reda på om en arbetstagare behöver särskilda rehabiliteringsåtgärder. Lagen anger att den försäkrades arbetsgivare i samråd med den försäk- rade ska svara för att dennes behov av rehabilitering klarläggs och att åtgärder vidtas. 1990/91:141 anges att arbetsgivaren ska ha an- svar för att den anställdes rehabiliteringsbehov klarläggs. Reglerna gäl- ler således så fort att arbetsgivaren har en individ anställd. Någon defi- nition av vad som menas med arbetsgivare respektive anställd ges dock inte. Frågan om när arbetsgivarens ansvar inträder får då avgöras med ledning av de allmänna rättsregler och praxis som gäller i fråga om när en person ska anses vara anställd. Det finns inget stöd i förarbetena till 22 kap AFL för att ge arbetstagarbegreppet ett annat innehåll än det civilrättsliga när det gäller arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Den uttänjning av begreppet som stundom förekommit i socialförsäkrings- sammanhang har gjorts med hänsyn till krav på schablonlösningar. Så- dana krav gör sig inte gällande i fråga om arbetsgivarens ansvar för arbetslivsinriktad rehabilitering. Vid rehabilitering har individuella lös- ningar större relevans än schablonlösningar. Se avsnitt 2.2 angående bestämning av arbetstagarbegreppet. Rehabiliteringsansvaret förutsätter inte att arbetstagaren har börjat utföra arbete utan det räcker med att ett anställningsförhållande förelig- ger. För personer med mycket korta anställningar blir arbetsgivarens rehabiliteringsansvar tämligen innehållslöst. En arbetstagare som åter- kommande har korta anställningar hos olika arbetsgivare kommer för- modligen inte att få tillgång till arbetslivsinriktad rehabilitering annat än om erbjuder sådana åtgärder. Arbetsgivarens reha- biliteringsansvar kan även bli uttunnat i förhållande till sådana arbets- tagare som visserligen har återkommande anställningar hos arbetsgiva- ren, men där det är längre uppehåll mellan varje anställning. Arbetsgivaren ska enligt 22 kap. 3 § AFL påbörja en rehabili- teringsutredning, om det inte framstår som obehövligt. Ansvaret gäller när en arbetstagare har varit sjuk än eller haft många korta sjukfall. Som många sjukfall räknas enligt prop. 1990/91:141 sex eller fler sjukfall . En rehabiliteringsutredning ska även göras när den anställde begär det. Arbetsgivaren har utredningsansvaret oavsett hur rehabiliteringsbehovet har uppstått. Behoven av rehabiliteringsåtgärder ska klarläggas i samråd med arbetstagaren. Utredningen ska tillställas för anmälan av sjukfallet eller, i fråga om många korta sjukfall, räknat för anmälan av det sjukfall som närmast föregick rehabiliteringsutredningen. När arbets- tagaren själv begär att rehabiliteringsutredning ska göras räknas tids- fristen från den dag begäran framställdes hos arbetsgivaren. Om utred- ningen inte är slutförd inom åttaveckorsperioden ska arbetsgivaren anmäla detta till och ange orsaken till dröjsmålet. Arbetsgivaren ska också ge besked om när utredningen beräknas vara avslutad. Utredningsansvaret är inte begränsat till sådana åtgärder som kan vid- tas på arbetsplatsen. Arbetsgivaren ska även bedöma orsakerna till ar- betsoförmågan och utreda behovet av åtgärder utanför arbetsplatsen. Mer omfattande utredningar av förhållanden utanför arbetsplatsen an- kommer däremot enligt prop.1990/91:141 inte på arbetsgivaren. Detta har ansetts viktigt ur integritetssynpunkt. Av utredningen ska framgå vem som ska vidta de åtgärder som arbetstagaren behöver. I många fall kan arbetsgivaren komma att behöva stöd för att göra en fullständig utredning. I första hand bör företagshälsovården vara den re- surs som blir aktuell för detta. Medverkan från sida kan också bli aktuellt utan att ansvaret för rehabiliteringsutredningen för den skull lämnas över till kassan. Om arbetsgivaren behöver hjälp med att göra en rehabiliteringsutredning, bör enligt prop. 1990/91:141 undantagsvis kunna lämna sådant stöd.