sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Mycket vanliga stödåtgärder är kontaktperson eller kontaktfamilj/stödfamilj. Åtgärder som är förändringsinriktade är olika typer av familjebehandling, nätverksarbete och placeringar på insti- /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 201 tution eller i familjehem. Gruppverksamheter kan syfta till förändring men kan också vara enbart stödjande. Vissa verksamheter drivs av socialtjänstpersonal, andra ordnas och bekostas av . Gruppverksamheter och nätverksarbete drivs ofta av socialsekreterare. Hemma-hosare och familjeassistenter med varierad utbildningsbak- grund finns ibland anställda inom . Även familjebe- handling bedrivs ofta av personal, dvs. vidareutbildade socionomer eller psykologer. Olika åtgärder ges som bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen och ad- ministreras av socialsekreterare. Till kärnkompetens hör alltså att administrera, organisera och utforma olika hjälp- och stöd- åtgärder. I vår enkätundersökning om individ- och familjeomsorgens insatser för barn och ungdomar med psykiska problem listades nio olika al- ternativ på insatser som en utredning kan tänkas leda till. De svarande kommunerna fick rangordna alternativen. De vanligaste insatserna som en utredning ledde till var fortsatt stödkontakt och kontaktperson/-familj. Därefter rapporterade kommu- nerna olika former av öppenvårdsinsatser t.ex. nätverksarbete, avlast- ningshem, familjebehandling, olika mellanvårdsformer, psykoterapi (eller bistånd till psykoterapi), familjeförskola, stödkontakt i hemmet, öppenvård, missbrukarvård, social bostad. I fallande skala angavs dessutom placering i familjehem, hemtera- peut, placering på institution och öppengruppverksamhet som vanliga insatser efter en utredning. 3OCIALTJ¤NSTENS ANSVAR VID PLACERING F¶R V¥RD har ansvar för den vård som beslutas för barn och föräld- rar utanför det egna hemmet. Det innebär rent konkret t.ex. att social- tjänsten har ansvar för att "just detta barn får vad detta barn behöver på denna institution eller i detta familjehem". I kärnkom- petens ingår kunskap och kompetens att utreda och bedöma behov och att formulera vårdplaner och granska vårdalternativ, samt upphandla vård för det enskilda barnet/familjen och följa vården för att bedöma när den inte längre behövs. 202 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 3OCIALTJ¤NSTENS PERSONALSAMMANS¤TTNING BEHOV AV PERSONAL Den enkätundersökning vi gjort om insatser för barn och ungdomar med psykiska problem visar att av IFO:s barn och ungdomsen- heter/avdelningar har anställda psykolog/er. har angivit att det finns familjebehandlare och har svarat att det finns kurator (san- nolikt vanligen skolkuratorer som organisatoriskt tillhör IFO). På vår fråga om vilka personella resurser man anser sig sakna och som man bedömer sig ha ett påtagligt behov av inom IFO, fördelade sig svaren enligt nedan: 4ABELL "EHOVET AV PERSONALF¶RST¤RKNING INOM INDIVID OCH FAMILJEOMSORGEN Andel (%) Hemterapeut (hemma-hosare) * t.ex. särskilt stöd till flyktingbarn, resursförstärkning kvällar, nätter och hel- ger, jurist. +OMMENTAR anser sig behöva psykologer inom socialtjäns- ten. vill ha fler socialsekreterare. anser sig behöva fler hem- terapeuter och har angivit "övrigt", t.ex. resursförstärkning , , nätter. I likhet med övrig verksamhet inom IFO, är verksamheten för barn, ungdomar och familj i stor utsträckning organiserad i/på särskilda en- heter eller handläggare. Arbetsbelastningen är i allmänhet hög och pro- blematiken är ofta komplex. Uppföljning och utvärdering av insatser som rör barn, ungdomar och familjer är bristfällig i många kommuner. Det gäller även ärendestatistiken vilket medför svårigheter att följa hur olika behovsgrupper och anmälningar om barn som far illa utvecklas och förändras mellan åren och (, NT 1997). /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 203 Det har riktats mycket kritik mot arbete med barn och ungdomar. gjorde flera under- sökningar, bland annat inom ramen för programmet Aktiv uppföljning, som visade på stora brister i arbete. Bland annat visade undersökningarna att ofta saknade barnperspektiv i sitt arbete samt att det i utredningar om barns situation inte gjordes egna analyser och ställningstaganden inom , utan att man i stäl- let ofta lutade sig mot experter från BUP. Kritiken gällde också brister i dokumentationen och rättssäkerhet m.m. I våra kontakter med socialtjänstemän är det i huvudsak två frågor man tagit upp. För det första brister i den egna kompetensen samt resursbrist bl.a. visavi det yttersta ansvaret (3 § SoL), och för det andra svårigheter i samarbetet med barnpsykiatrin. Den kritik som tog upp under en hearing som kommittén anordnade , handlade främst om behovet av kompletterande insatser från barnpsykiatrin beträffande vissa särskilt utsatta grupper. De grupper som nämndes var flyktingungdomar med svåra upplevelser bakom sig och i övrigt fa- miljeproblematik i invandrar- och flyktingfamiljer, ungdomar som är kraftigt utagerande, självmordsbenägna ungdomar samt barn och ung- domar som utsatts för sexuella övergrepp (bl.a. och 1997, hearing med ). har ett ständigt behov att avgränsa sitt ansvar och få andra myndigheter att mer aktivt ta sitt ansvar. yttersta ansvar innebär alltför ofta att står ensam när det gäller att utforma adekvata stödinsatser (1997, hearing med social- tjänsten). Den huvudsakliga kritik mot som framförts av representanter för barnpsykiatrin till kommittén handlar om brist på barnkompetens i utredningssammanhang och brist på eget behand- lings-/förändringsarbete i direkt kontakt med barn, ungdomar och fa- miljer. Detta innebär att inte i första hand efterfrågar BUP:s specifika kompetens på barn med psykiska störningar, utan i stället BUP:s allmänna kompetens på barn och familjer. I en skrivelse till kommittén har påtalat nödvändigheten av kompletterande fortbildningar eller annan kompe- tensutveckling för att utveckla specialistkompetenser inom individ- och 204 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Arbetet med barn är det verksamhetsområde där det enligt SSR är som mest angeläget att verka för att alla socialför- valtningar har tillgång till specialistkompetens (SSR 1997). Vi åter- kommer till detta i kapitel 10 om kompetens och kvalitetsutveckling. har på regeringens uppdrag vidtagit olika åtgärder för att höja kompetensen och utveckla arbetet bl.a. genom Barn i fokus- projektet () och regeringsuppdraget att utveckla famil- jehemsvården (). ansåg att det inte räckte med utvecklingsprojekt utan föreslog nya bestämmelser i socialtjänstlagen i syfte att stärka barnets ställning och att skynda på utvecklingen. Regeringen har i proposition 1996/97:124 föreslagit änd- ringar i socialtjänstlagen med detta syfte. Bestämmelser som gäller fr.o.m. har införts i socialtjänstlagen (SFS 1997:313) bl.a. om att insatser skall vara av god kvalitet och att det inom skall finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet för att utföra social- tjänstens uppgifter (7 a §). En bestämmelse om barns rätt att komma till tals beträffande åtgärder som rör dem har införts i 9 § andra stycket. Vidare gäller nu anmälnings- och uppgiftsskyldigheten till socialtjäns- ten, förutom för myndigheter och dem som arbetar inom myndigheter, även för alla personer som är verksamma inom enskild verksamhet som berör barn och ungdom, enskild hälso- och sjukvård samt enskilt be- driven verksamhet på område (71 §). utredningsskyldighet i ärenden som rör skyddet av barn och ungdom har preciserats (50 a §) liksom den närmaste släktens betydelse vid val av familjehem för barn som behöver bo utanför det egna hemmet (22 § fjärde stycket). Vidare stärks barnperspektivet rent allmänt genom att portalparagrafen i socialtjänstlagen kompletteras med en ny bestäm- melse som svarar mot artikel 3 i : "När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnens bästa kräver" (1 § fjärde stycket). Barn i fokus slutrapport kom . Mycket av kritiken från tidigare rapporter kvarstod. Det är dock viktigt att påpeka att inne- hållet i Barn i fokus-rapporten avser förhållanden och man får förmoda att många av de projekt som bl.a. initie- rade, men vars resultat ännu inte utvärderats, har lett till positiva för- ändringar. redovisar bl.a. projekt om samverkan i öppna former där har samlat 15 lokala projekt i ett nät- /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 205 De lokala projekten samlas till forskarledda seminarier med fokus på dokumentation och utvärdering. syfte är att stimu- lera och utveckla samverkansformer inom och mellan verksamheter som arbetar med utsatta barn. har vidare ett antal pro- jekt kring arbete med vissa målgrupper t.ex. barn som utsatts för sexuella övergrepp, invandrar- och flyktingbarn och barn till psykiskt sjuka. Likaledes finns projekt som riktar in sig på vissa arbets- uppgifter och/eller vissa situationer inom arbete med barn som far illa. Hit hör projekt om barnet i rättsprocessen, om social- tjänstens barnavårdsutredningar, om vissa behandlings- och utred- ningsmetoder m.m. Ett övergripande syfte för alla projekt är att stödja metodutveckling i det sociala arbetet genom att stödja kunskaps- och kompetensutveckling samt förbättra system för uppföljning, utvärde- ring och kvalitetsutveckling (redovisning till rege- ringen 1997). 6.4.4Nya arbetsformer inom barnavårdande arbete Generellt framhåller länsstyrelserna i sina årsrapporter att kvaliteten i insatser för barn, ungdomar och familjer är god. Området bedöms av de flesta som prioriterat (, NT 1997). Större ekonomisk medvetenhet och smalare ekonomiska ramar men också ökad kunskap om barns behov och om följderna för barnen av "misslyckade" insatser, driver på utvecklingen av nya arbetsformer an- passade till lokala behov och förutsättningar ute i kommunerna. Ofta finns en stark önskan att försöka minska omhändertaganden av barn för att i stället satsa på tidiga insatser och på öppenvård hemmavid. Nya arbetsformer innebär ett utb yggt samarbete med någon annan myndighet som också kommer i kontakt med problemen och som behöver förnya sina arbetsmetoder för att minska sin arbetsbörda. Det kan gälla samarbete med polisen, barnomsorgen, skola och/eller barnpsykiatri m.fl. myndigheter. Det kan också gälla samarbete med olika organisationer. En gemensam drivkraft i utvecklingsarbetet är antagandet att tidiga gemensamma insatser minskar risken för stora problem som kräver större insatser . För den enskilde socialsek- reteraren, polisen, psykologen m.fl. ger också lyckade tidiga insatser stor arbetstillfredsställelse och ökar motivationen att utveckla sådant arbete. Det finns därför en flora av "modeller för framtiden". Den gemen- samma grundtanken för nya arbetsformer verkar vara att aktivt b ygga 206 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR på människors resurser och försöka hitta flexibla lösningar även i svåra situationer. Socialtjänstlagens principer om närhet och normalisering har stor genomslagskraft. I vissa fall skiljer man ut myndighetsutöv- ningen, dvs. den del av som tar hand om utredningar av barns och ungdomars skydd när föräldrarna eller i förekommande fall den unge själv inte vill medverka. Andra enheter arbetar med hela an- svaret för olika grader av frivillighet och tvång och ser detta som en helhet i det sociala arbetet. Vissa metoder och arbetssätt sprids genom "centrala projekt". Som exempel på detta kan nämnas dels projekt "Dartington", ett bedömnings- och uppföljningsinstrument för barn i familjehemsvård enligt engelsk modell, dels utveckling och spridning av "familjeråd- slag" när barn far illa, ett projekt i Svenska Kommunförbundets regi. I korthet innebär Dartingtonmetoden att man följer ett antal tydliga mätbara mål relaterade till sju utvecklingsområden: hälsa, utbildning, identitet, familj och relationer, känslo- och beteendemässig utveckling, socialt beteende och förmåga att klara sig själv. Som instrument an- vänds ett frågeformulär med åldersanpassade frågor som socialsekrete- raren använder vid uppföljningen av vården i samtal med barnet, de biologiska föräldrarna och familjehemsföräldrarna. , , och deltar i detta projekt som kommer att utvärderas . Modellen sprids dock redan nu genom konferenser m.m. i . Familjerådslag, som ursprungligen utvecklats på , är en modell/metod för nätverksarbete när barn och ungdomar behöver vård eller skydd. Huvudsyftet är att på ett systematiskt sätt ta vara på famil- jen och nätverkets resurser för barnet. har utvecklat metoden för svenska förhållanden i projekt tillsammans med ett tiotal kommuner. Metoden sprids med hjälp av utbildningsin- satser. ansvarar för utvärdering av arbetet som kommer att redovisas . 6.4.5Uppföljningsansvar när barn far illa När barn och ungdomar utretts inom på grund av miss- tanke om missförhållanden är det viktigt att noga följer upp att det bistånd familjen fått har avsedd effekt. Inte minst är någon form av uppföljning viktig i de fall efter avslutad utred- ning konstaterar att barnet eller den unge visserligen har behov av stöd, men föräldrarna eller den unge själv avböjer fortsatt kontakt. För upp- följning/förnyad kontakt gäller i dessa fall samma regler som för inled- ning av utredning då det gäller skydd och stöd för underårig. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 207 –VERVAKNING I TIDIGARE BARNAV¥RDSLAG I tidigare barnavårdslag (1960:97, BvL) fanns en bestämmelse om övervakning som förebyggande åtgärd. Övervakningen, som var en tvångsåtgärd, avskaffades och ersattes med kontaktperson i och med socialtjänstlagens (10 §) ikraftträdande . Enligt BvL skulle den som utsetts till övervakare fortlöpande följa den unges utveckling och uppmärksamma hans levnadsförhållanden. Övervakaren skulle vidare lämna råd, hjälp och vägledning och sträva efter att söka bygga upp en förtroendefull kontakt. Övervakaren hade däremot inte några särskilda befogenheter för de fall vårdnadshavaren motsatte sig hembesök eller på annat sätt vägrade medverka till över- vakningen. I sådana fall kunde övervakaren endast genom anmälan till nämnden aktualisera frågan om en mer ingripande åtgärd än övervak- ning (prop.1979/80:1, del C). (SU) föreslog att övervakningsinstitutet skulle tas bort och ersättas med en bestämmelse enligt vilken socialnämnden med den enskildes samtycke kan utse en särskild person (eller familj) med uppgift att hjälpa den enskilde och hans närmaste i personliga angelä- genheter. Under remissbehandlingen av förslaget ansåg remissinstan- serna att övervakning inte hör hemma i en social verksamhet som präglas av förtroendefull samverkan. Några remissinstanser framhöll emellertid att i möjligheten till differentiering av åtgärderna ligger en rättstrygghet som är till gagn för såväl föräldrarna som barnet. Man befarade även att i praktiken skulle tvingas till mer dras- tiska ingripanden om övervakningen togs bort. Med drastiska ingripan- den avsågs åtgärder både inom och inom kriminalvården. I propositionen till socialtjänstlagen uttalade dåvarande departe- mentschefen bl.a. följande: En väsentlig förutsättning för att en kontaktperson skall kunna full- göra sina uppgifter är att han har föräldrarnas eller den unges förtro- ende. Om nämnden mot den enskildes vilja skulle besluta om en fortlöpande tillsyn, begränsar det enligt min mening förutsättning- arna för kontaktpersonen att bli det personliga stöd som är en av hans viktigaste uppgifter (prop.1979/80:1, del C). I 12 § SoL finns bestämmelser om skyddet för barn och ungdom. Soci- altjänsten skall "med särskild uppmärksamhet följa utvecklingen hos barn och ungdom som har visat tecken till en ogynnsam utveckling". Denna formulering infördes i socialtjänstlagen i sam- band med att det s.k. mellantvånget infördes i LVU. 208 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR nebär att socialnämnden enligt bestämmelserna i 22 § LVU kan besluta att den unge skall hålla kontakt med en kontaktperson eller delta i be- handling i öppna former inom . Denna möjlighet till upp- följning har inte använts i praktiken i mer än 50 fall och 70 fall (1996:11 och 1997:11). Regeringen föreslår i prop.1996/97:124 om ändringar i socialtjänst- lagen inte någon ändring i sak när det gäller 12 § men kommenterar skyldighet att följa utvecklingen hos barn och ungdo- mar. Av propositionen (prop.1984/85:171) om särskilda insatser inom för ungdomar i samband med missbruk och krimina- litet m.m. framgår att ändringen i socialtjänstlagen syftade till att dels förtydliga ansvar för ungdomar, framförallt ungdomar med missbruksproblem och unga lagöverträdare, dels motverka tendenser till att i ökad utsträckning döma ungdomar till påföljder inom kriminalvården. Också mot bakgrund av artikel 37 i om frihetsberövande av barn och den aktuella allmänna debatten om unga lagöverträdare är det angeläget att un- derstryka ansvar för denna grupp ungdomar. Regeringen delar den uppfattning som kommer till uttryck i för- arbetena till den nu aktuella bestämmelsen, men är med- veten om svårigheterna med att omsätta lagstiftarens intentioner i praktisk handling. Det är dock angeläget att socialnämnden inte utan vidare släpper kontakten med ungdomar som har visat tecken till en ogynnsam utveckling i situationer när förutsättningarna för vård en- ligt LVU inte är uppfyllda och samtycke till insatser inte har kunnat erhållas. Detsamma gäller familjer med små barn där föräldrarna avvisar erbjudanden om frivilliga insatser och där förhållandena är allvarliga men inte sådana att LVU kan tillämpas. För att kunna vända familjernas inställning till att ta emot hjälp krävs både ett varierat utbud av insatser och hög kompetens hos berörda socialarbetare. Det talar för kompetens- och metodutveck- ling inom detta område (prop.1996/96:124). Vi anser att det finns skäl att diskutera barnperspektivet i ovanstående citat och återkommer till det i våra överväganden. Omkring 8 000 barn vistas i familjehem i . Antalet barn är ganska . De flesta barnen är frivilligt placerade, dvs. familjehemsplaceringen är ett bistånd (6 § SoL) som föräldrarna begärt eller i vart fall samtyckt till. Ungefär hälften av barnen har bott i samma familjehem och en tredjedel har bott i samma hem eller längre (Social- styrelsen, redovisning av familjehemsuppdrag 1995). /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 209 Vården i familjehem skall utformas så att den främjar barnets sam- hörighet med föräldrar, syskon och andra för barnet betydelsefulla per- soner. Barnet skall ha kontakt med hemmiljön. Föräldrarna bör få den hjälp och det stöd de behöver för att förändra sin situation så att barnet kan återvända hem. Valet av familjehem är viktigt och bör ske med barnets bästa för ögonen. – gäller att i första hand bör överväga om någon anhörig eller annan närstående kan ta emot barnet. – Familjehemmet bör sedan få till- räckligt stöd och även utbildning för att på bästa sätt klara sitt uppdrag (socialtjänstlagen och dess förarbeten). gav regeringen i uppdrag att utveckla familjehemsvården som länge kritiserats på i princip alla punkter ovan. Regeringsuppdraget till resulterade i, förutom ut- bildningar och utvecklingsprojekt i landet, den första kartläggningen som gjorts i av familjehemsvården. Länsstyrelserna genom- förde kartläggningen som en uppföljning av familjehemsvården och använde resultaten i landsomfattande konferenser för där de brister som länsstyrelserna funnit diskuterades. behandlade frågor om stöd till barn och för- äldrar när barn är placerade i familjehemsvård och föreslog vissa för- ändringar i socialtjänstlagen för att stärka familjehemsbarnens ställning i (SOU 1994:139). Flera av förslagen finns med i de änd- ringar som gäller fr.o.m. . Dessutom har socialtjänst- lagens portalparagraf förstärkts med ett barnperspektiv: "När åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver". Vi utgår ifrån att de nya bestämmelserna följs upp och utvärderas. Det finns ingen anledning att närmare gå in på frågorna i denna utredning. Det finns dock anledning att närmare granska ett av Socialtjänst- kommitténs förslag som inte behandlas i proposition 1996/97:124 om ändringar i socialtjänstlagen. Det gäller barnens otrygga ställning under långvariga och ofta konfliktfyllda familjehemsplaceringar. $E L¥NGTIDSPLACERADE BARNENS SITUATION De långtidsplacerade barnens situation skiljer sig från de flesta andra barns genom att de sällan fått något riktigt besked om var de hör hemma. Möjligheten att placeringen avbryts och barnen flyttas, med eller mot sin vilja, finns (, redovisning av familjehemsuppdrag 1995). En del barn som placeras med stöd av LVU blir också kvar i familjehemmet med ständiga dom- stolsförhandlingar och konflikter mellan föräldrar, socialtjänst och fa- miljehem, vilket gör tillvaron mycket otrygg för barnen. 210 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Det är i första hand föräldrarnas vilja och förmåga att ta hand om barnet som avgör när vården utanför hemmet kan avslutas och alltså inte barnets situation och behov. Utländska forskare som studerat barn i långvarig familjehemsvård har konstaterat att barn som växer upp i osäkerhet om sin tillhörighet och framtid har sämre utsikter att utvecklas till harmoniska och välfun- gerande vuxna. Barnens bristfälliga anknytning gör att de lättare stöts ut från sina familjehem och den innebär också att de löper en ökad risk att fara illa under själva placeringen (1995:8). I flera länder löser man detta problem med att genom lagstiftning tvinga myn- digheter att /visst antal år ta ställning till barnets boende under hela uppväxten. Begreppen "permanency planning", planering för varaktighet, och "permanent placement", permanent placering, används – med delvis olika innebörd och historisk bakgrund – i de delar av världen där möjligheten att på olika sätt permanenta familjehemsvården för barn genomförts genom lagstiftning (1995:8). I har funnits laglig möjlighet att genomföra adoptioner av barn som omhändertagits för samhällsvård, med eller utan föräldrars samtycke. Den barnavårdslag som gäller i föreskriver att en långsiktig planering skall göras för ett barn som varit familjehemsplacerat . Det kan innebära att barnet ad- opteras. Det kan också innebära att familjehemsplaceringen fortgår med en handlingsplan där de biologiska föräldrarna delegerar vårdan- svaret men har kvar den juridiska vårdnaden (1995:8). I används överflyttning av vårdnad mycket sparsamt. Den nya lag som trädde 1989, rekommenderar i första hand adop- tion som lösning för barn som beräknas behöva växa upp utanför för- äldrahemmet. Erfarenheter av vårdnadsöverflyttning som ett sätt att försäkra sig om att barnet blir kvar i familjehemmet har inte varit lika goda som av adoptioner (1995:8). De möjligheter som finns i (6 kap. 8 §) att överföra vårdnaden till familjehemsföräldrarna för att tr ygga barnets uppväxt utanför det egna hemmet används sällan (bl.a. SOU 1994:139). Det samma gäller i princip vårdnadsöverflyttning på grund av att vårdnadshavaren gör sig skyldig till missbruk eller för- summelse eller i övrigt brister i omsorgen på ett sätt som medför bestå- ende fara för barnets hälsa eller utveckling (6 kap. 7 § FB). Flera skäl till detta har angivits, bl.a. osäkerhet hos socialsekreterarna när det gäller reglerna i och hur dessa skall tillämpas och osäkerhet kring vad en vårdnadsöverflyttning i längden innebär för barnet. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 211 Ett hinder när det gäller överföring av vårdnaden på familjehems- föräldrar har också varit oklarheter när det gäller fortsatt ekonomisk ersättning och annat stöd till familjehemsföräldrar som blir vårdnads- havare. föreslog ett långtgående ansvar för kommunen att utge fortsatt ersättning till familjehemsföräldrar som blir vårdnadshavare (1994:139). Regeringens förslag i proposition 1996/97:124 är en kompromiss och den nya bestämmelsen i social- tjänstlagen kommer att göra det möjligt för kommuner att utge skälig ersättning men det blir inte en skyldighet (72 b §, SFS 1997:313).