sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Stöd och vård bör ges så att barnets bästa kommer i främsta rummet och med respekt för barnets rätt att behålla sin identitet och sina famil- jeband (i enlighet med , bl.a. artiklarna 3:1, 5, 8:1). De verksamheter som ansvarar för att ge stöd och vård måste således ha förmåga att arbeta interkulturellt. Vilka kunskaper behövs då inom BUP och för att arbeta interkulturellt med barn, ungdomar och familjer? Vi riktade frågan till ett 15-tal nyckelpersoner med mångårig erfarenhet från främst och /PBU. Vi fick ett omfattande och informativt kunskapsunderlag. Interkulturellt arbete bygger på att man förmår möta den andre för- utsättningslöst, med respekt, lyhördhet, intresse och engagemang. Man måste vara kulturellt medveten, dvs. förmå granska "sig själv" i lika hög grad som "den andre". För att uppnå detta krävs öppenhet och vilja &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 393 att lära nytt hos dem som arbetar i verksamheterna. Från ledningshåll måste man vara beredd att satsa på utvecklingsarbete och fortbildning. Vi noterar också att det i högskoleutbildningarna för blivande sociono- mer, psykologer, läkare m.fl. viktiga yrkesgrupper knappast ingår nå- gon kunskap om migration, flyktingskap och interkulturell kommuni- kation. Vi anser att det bör bli en skyldighet att införa sådana inslag. För såväl fortbildning som grundutbildning bör målet vara att höja den kulturella medvetenheten, snarare än att förmedla kunskap om speci- fika kulturer. Det är en fördel att inom arbetsgruppen ha tillgång till flera språk och kulturer. Detta ökar kompetensen och medvetenheten. Vi anser att man bör eftersträva en breddad rekrytering, så att invandrares kompe- tens och erfarenheter i större utsträckning kan komma de aktuella verk- samheterna tillgodo. Medarbetare med icke-svensk bakgrund bör inte enbart vara "invandrarspecialist" utan delta i arbetet i sin helhet. Då det i en arbetssituation finns behov av specifik kulturell kunskap bör man betrakta den hjälpsökande själv som den främste informanten. Enligt våra svarande används tolk i mindre utsträckning än vad som är önskvärt. Inte minst i kontakten med barn underskattas ofta tolkbe- hovet. Det är väsentligt att huvudmännen anpassar resurstilldelningen för enheter som har hög andel patienter/klienter med svårigheter att kommunicera på svenska, så att de har full täckning för tolkkostnader och extra tidsåtgång samt för utveckling av tolksamarbetet. Behovet av metodutveckling är mycket stort. Kulturanpassade me- toder på såväl utrednings- som åtgärdssidan behöver tillskapas. I interkulturellt arbete är kunskaper om migration och trauma cent- rala. Begrepp som nämns är flyktingkris, familjedynamiska förändring- ar vid migration, kulturchock och kulturkrock, posttraumatiska sym- tombilder hos barn, posttraumatisk familjedynamik och behandlings- metoder. Efter en uppslitande migration behöver både vuxna och barn få tillfälle att "berätta sin historia", dvs. organisera sina upplevelser till ett sammanhängande helt och bli bekräftade. Att möta flyktingbarn och -familjer kräver också förtrogenhet med existentiella frågor. För att det interkulturella arbetet skall hålla hög kvalitet krävs att det finns möjlighet till specialisering inom socialtjänst och BUP. Bra samverkan mellan verksamheter är särskilt viktigt för den som själv är dåligt insatt i hur svenska myndigheter fungerar. Från olika håll rapporteras goda erfarenheter av regelmässig samverkan mellan social- tjänst och BUP/PBU m.fl. i det kommunala flyktingmottagandet. Mot bakgrund av den minskade flyktinginvandringen och avvecklingen av många kommunala flyktingmottagningar bör man utveckla strategier så att det även framgent finns möjligheter till samverkan av god kvalitet mellan socialtjänst och BUP. I synnerhet då det gäller barn som far illa 394 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE i flykting-/invandrarfamiljer har den icke-specialiserade svårigheter att utreda och intervenera. Samverkansgrupper på länsnivå, med socialtjänst, BUP och också rättsvårdande myndigheter, skulle kunna svara för stöd i handläggningen och stimulera kompetensutveck- ling. 3PECIFIKA ST¶D OCH BEHANDLINGSINSATSER F¶R FLYKTINGBARN Många flyktingbarn lider av akuta krisreaktioner, posttraumatiska stressyndrom och andra psykiska problem, och har därför behov av specifika behandlings- och rehabiliteringsinsatser. Samhället har mött dessa vård- och behandlingsbehov på olika sätt runtom i landet. I vissa fall finns inga särskilda resurser avsatta, utan flyktingbarnen behandlas inom ramen för den ordinarie barn- och ungdomspsykiatrin. I andra fall har man bildat särskilda enheter eller team. Även då särskilda team finns, kan man utgå ifrån att behoven bland flyktingar är avsevärt större än dessa team har förutsättningar att tillgodose. har vux- enpsykiatrin och barn- och ungdomspsykiatrin helt skilda verksamhe- ter, också för flyktingar. Ett undantag utgör FlyktingCenter i , där man samlat resurser från vuxen- och barnsidan, vilket man anser har stora fördelar eftersom det skapar förutsättningar för ett integrerat familjearbete och kontinuitet i kontakten. Tillgänglig forskning visar att krigstrauma utgör både en akut och en långsiktig psykisk hälsorisk. Det finns anledning att räkna med ett rehabiliteringsbehov också på . I detta sammanhang vill vi lyfta fram artikel 39, enligt vilken konventionsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att främja fysisk och psykisk rehabilitering av ett barn som utsatts för tortyr, omänsklig eller förnedrande behandling, väpnade konflikter m.m. Enligt riksdagsbeslut om den framtida integrationspolitiken (se prop. 1997/98:16) bör kommunerna inom ramen för introduktionen uppmärksamma hälsoproblem och ta initiativ till rehabilitering. Vi vill understryka skyldighet att, enligt 3 a § HSL, erbjuda dem som är bosatta inom rehabilitering, med målet att allsidigt främja att den enskilde återvinner bästa funktionsförmåga samt psy- kiskt och fysiskt välbefinnande. Ett särskilt planeringsansvar åligger , så att man för varje berörd patient upprättar en rehabili- teringsplan. Samhället har således ett flerfaldigt uttryckt åtagande att erbjuda re- habiliteringsinsatser till de flyktingbarn och -ungdomar som har behov av sådana. Vår tolkning är att kommunerna har ansvar för att uppmärk- samma behoven och att ge barnet och den unge särskilt stöd inom ra- &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 395 men för de kommunala verksamheterna. ansvarar för att tillsammans med den enskilde analysera rehabiliteringsbehoven och upprätta en rehabiliteringsplan samt erbjuda barnet/den unge behand- ling enligt HSL. 9.6Ungdomar – mittemellan psykiatrisk barn- och vuxenvård 6¥R BED¶MNING Ungdomar befinner sig mittemellan barndom och vuxenliv. På liknande sätt befinner sig ungdomar med psykiska pro- blem i gränslandet mellan barn- och ungdomspsykiatrins familje- orienterade arbetssätt och vuxenpsykiatrins mer individinriktade. Detta försvårar möjligheten att få tillfredsställande stöd och vård. Ofta uppstår kontinuitetsbrott i kontakt och arbetssätt mellan barn- och ungdomspsykiatrin och vuxenpsykiatrin. För ungdomar med allvarliga psykiska problem, såsom ätstör- ningar, autism, schizofreni, svåra tvångssyndrom och depression med suicidrisk, fungerar vården ofta otillfredsställande. Vi förordar en flexibel åldersgräns mellan BUP och vuxenpsykiatrin. Hur detta konkret skall åstadkommas måste be- stämmas efter de lokala och regionala förutsättningarna. Vi anser att särskilda ungdomspsykiatriska mottagningar och avdelningar bör kunna rymmas inom ramen för ett samarbete kring flexibla ålders- gränser mellan BUP och vuxenpsykiatri. 6¥RA F¶RSLAG Regeringen bemyndigar att utveckla riktlinjer för den psykiatriska vården av ungdomar, utgående från en utvidgad och flexibel samverkan mellan barn- och ungdomspsykiatri och vuxenpsykiatri. Utvecklingsarbetet bör bedrivas i samråd med ungdomar och intresseorganisationer. Av de medel som överförs till landstingen för hälso- och sjukvård avsätts till särskilda stimulansmedel som kan sökas av verksamheter som bedriver utvecklingsarbete kring flexibla åldersgränser mellan BUP och vuxenpsykiatri. Stimulansmedlen är framförallt avsedda att ge förutsättningar för att sprida resultaten av det kompetensuppbyggande arbetet. Medlen fördelas av Socialsty- relsen efter ansökan. Från många håll, inte minst från intresseorganisationerna, har vi erfarit att ungdomar är en grupp som riskerar att få otillfredsställande stöd och vård. Intresseorganisationerna tycks eniga i sin syn att ungdomar, obe- roende av vilken typ av psykiska problem de har, riskerar "falla mellan 396 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE Ungdomarna behöver både barnpsykiatrins familjeperspektiv och vuxenpsykiatrins bemötande av dem som självständiga individer, i en avvägd form. I praktiken blir det i stället ofta kontinuitetsbrott i kontakt och arbetssätt mellan barn- och ungdomspsykiatrin och vux- enpsykiatrin. I denna skarv kan den unge fara illa och också försämras i sitt psykiska hälsotillstånd. Övergången mellan barndom och ungdomstid är flytande och varierar från individ till individ. Den viktigaste skillnaden mellan ett barn – res- pektive ett ungdomsperspektiv är att barnets villkor framförallt präglas av relationen till föräldrarna, medan ungdomstiden innebär en frigö- relse från dessa relationer. Kamrater och andra i ett vidare socialt nät- verk spelar då en allt viktigare roll. Om man ser till ungdomstiden som en övergångsperiod mellan barndom och vuxenliv, kan man konstatera att tenderar att bli alltmer utdragen (Fornäs 1984, 1996). Tonåringen befinner sig i en övergångsfas, då invanda mönster och den egna identiteten sätts på nya prov. Fysisk och psykisk obalans un- der ungdomstiden är vanlig. Vid ohälsotillstånd, såväl kroppsliga som psykiska, kan det för många vara konfliktfyllt att på nytt luta sig tyngre mot föräldrarna. Ett sådant beroende står i strid med den unges själv- ständighetssträvan, som ohälsotillståndet innebär att den unge verkligen behöver omgivningens stöd och omsorg. Vid psykiska problem blir detta förhållande ytterligare tillspetsat av att föräldrarna kan dela både barnets kris och nyckeln till en möjlig lös- ning. Fysisk och psykisk ohälsa väcker ofta stark ångest hos unga. Att behöva vård, exempelvis inom psykiatrin, är en särskild stressfaktor för unga eftersom det är ett hot mot frigörelsen och vuxenblivandet. Under vården behöver den unge få tillfälle att bearbeta också den sekundära ångest som ohälsotillståndet i sig väcker (1997). Det finns en flytande gräns mellan åldersnormala reaktionsmönster och en mer allvarlig problematik. Om den psykiska oron vänds inåt kan detta leda till ängslan och nedstämdhet, som i mer uttalad form övergår i egentlig depression. Det finns en risk att deprimerade tonåringar tar sitt liv, vilket är synnerligen ovanligt bland yngre barn (1995:4). Psykisk oro kan hos andra riktas utåt. Vuxenvärlden står ofta handfallen inför utagerande tonåringar. Dessa ungdomar söker upp det utmanande och farliga, och många riskerar fastna i missbruk och kri- minalitet. Flertalet av de ungdomar som är uttalat utagerande och som &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 397 är aktuella för vård med stöd av LVU har tydliga psykiska problem (Armelius m.fl. 1996). 9.6.2Mittemellan psykiatrisk barn- och vuxenvård som tenderar att bli allt längre befinner sig den unge mittemellan barnets självklara hemort i familjen å ena sidan och vux- enlivet å den andra. Vid behov av vård finns den unge på ett liknande sätt i gränslandet mellan barn- och ungdomspsykiatrins familjeorien- terade arbetssätt och vuxenpsykiatrins mer individinriktade. gäller i allmänhet den kronologiska åldersgränsen mellan BUP och vux- enpsykiatrin. Denna åldersgräns vållar problem. är man oftast ekonomiskt, socialt och/eller psykologiskt beroende av sina föräldrar. En lämpligare åldersgräns vore möjligen , som är den övre åldersgränsen för PBU i och även den övre åldersgräns som i vissa fall gäller för beredande av vård enligt 3 § LVU, nämligen om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende. Eftersom den psykologiska ungdomstiden tenderar att bli alltmer ut- dragen och dessutom varierar från individ till individ, så löser man dock inte alla problem genom att ändra åldersgränsen. En åldersgräns, var den än läggs, riskerar likafullt skapa ett negativt brott i kontinui- teten. Åldersgränsen innebär att många ungdomar och deras familjer måste byta vårdgivare. För den unge kan det innebära att hon eller han måste separera från de centrala personer som behandlarna inom barn- och ungdomspsykiatrin i många fall är. Relationer som det i vissa fall tagit att bygga upp bryts. Det kan ställa till mycket problem ur både den unges och familjens perspektiv, i synnerhet som vården som ges i respektive verksamhet kan skilja sig avsevärt åt. Inom BUP beto- nas utvecklings- och familjepsykologiska aspekter medan tyngdpunkten inom vuxenpsykiatrin ligger på den enskilde individen. Det sistnämnda är fallet även då man inom vuxenvården arbetar socialpsykiatriskt. Skillnaden mellan ett socialpsykiatriskt arbetssätt inom den vuxen- inriktade psykiatrin och BUP:s arbetssätt är att man inom BUP ser hela familjen som sin primära uppdragsgivare, medan man i det socialpsy- kiatriska förhållningssättet arbetar intensivt med patienten och pati- entens "anhöriga". För att möta ungdomars vårdbehov krävs att man utvecklar flexibla arbetssätt, där ungdomar efter sina individuella be- hov har möjlighet att få tillgång såväl till den familjebehandling som BUP kan erbjuda som de individ- och socialpsykiatriskt inriktade insat- 398 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE ser som tillhandahålls av vuxenpsykiatrin. En kompetens och lyhördhet för ungdomars specifika situation och behov behöver också utvecklas. Vi återkommer till detta längre fram. 9.6.3Bristande kontinuitet i vården Det kan innebära en svår omställning för unga människor att flytta från barn- och ungdomspsykiatrin till vuxenpsykiatrin. Ungdomar kan ham- na på allmänpsykiatriska avdelningar tillsammans med betydligt äldre patienter, vilket kan kännas både främmande och skrämmande. Enligt RUS har föreningen många medlemmar som hamnat i vuxenpsykiatrin som minderåriga, i vissa fall redan som 14-åringar. Att i ett sådant känsligt läge i livet, när man blir beroende av vård utanför hemmet dygnet runt, hamna bland personer som man upplever som "konstiga" skapar rädsla. RUS anser att det är självklart att minderåriga inte skall utsättas för sådana upplevelser, men vill också betona att detta även kan vara skrämmande för en ung människa som uppnått myndighetsålder (RUS, underlag vid hearing ). Vuxenpsykiatrin saknar ofta rutiner för att arbeta med familjen, eller kontakta dem vid utskrivning, även om den unge vuxne är ekonomiskt, praktiskt och känslomässigt beroende av sin familj. (Riks-IFS) har påtalat att föräldrar upplever att de avstängs från kontakt med vården i och med att den unge fyllt . Riks-IFS anser att man inom vården i större utsträckning bör lyssna på familjen och se anhöriga som en resurs, även då den unge uppnått myndighetsålder. Kontinuiteten inom den barn- och ungdomspsykiatriska vården är god men den bryts vid överflyttningen och har tydliga brister inom den psykiatriska vården för vuxna. Denna slutsats dras av en ge- nomförd retrospektiv studie av 34 ungdomar som begått självmord (1997). Två av de 34 ungdomarna avled när de var 15 respektive , övriga då de var . Elva av ungdomarna hade erfarenhet av både barn- och ungdomspsykiatrin och vuxenpsykiatrin. För dessa elva tycks överflyttningen ha inneburit en stor förändring. Plötsligt blev de be- handlade som vuxna. Inom barn- och ungdomspsykiatrin hade de kon- takt med en eller som högst tre läkare, men sedan de överförts till vux- enpsykiatrin hade de mött upp till 20 eller i värsta fall 30 olika läkare. De fick ofta byta vårdavdelningar eftersom de hade växlande symtom, men även för dem som vistades på samma avdelning var läkarbytena ofta täta. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 399 Femton av de 34 ungdomarna hade begått sitt självmord i anslutning till den vård de fått, antingen på avdelningen, vid förflyttning eller efter utskrivningen. I rapporten påpekas att intagning och utskrivning bör betraktas som en risksituation, eftersom det innebär en separation. I så gott som samtliga av de 34 ungdomarnas journaler fanns anteckningar om olika självmordsmeddelanden, men den viktiga självmordsriskanalysen saknades i alla journaler utom tre. Ungdomar- nas signaler tycks inte ha tagits på tillräckligt allvar. Rapporten mynnar ut i slutsatsen att bristande kontinuitet i vården innebär en självmords- risk för unga (1997). I en av RUS genomförd enkätundersökning tillfrågade man sina medlemmar bland annat om hur de upplevt vården inom BUP re- spektive vuxenpsykiatrin. De svarande uttryckte sig då uppskattande om det självbestämmande som man fått efter myndighetsdagen och inom vuxenpsykiatrin, men var starkt kritiska till det dåliga omhändertagandet och "stökigheten" inom denna. För flera hade över- flyttningen till vuxenpsykiatrin inneburit något av en chock (, RUS, presentation inför kommittén ). Synpunk- terna från RUS-medlemmarna emotsäger inte på något sätt den bild som studien av och (1997) presenterar. I vår egen genomgång av brukarundersökningar hörs många kritiska ungdomsröster. Det gäller framförallt ungdomar som har erfarenhet av barn- och ungdomspsykiatrisk slutenvård och som ofta har vårdats där mot sin vilja. I knappa enkätsvar beskriver många av dem tydligt nog känslor av maktlöshet, olust och ensamhet . Genom- gående tycker ungdomarna att det råder för rigida regler och snäva gränser på avdelningen. Många tycker att personalen inte bryr sig, är sur, lämnar ungdomarna alltför ensamma. Man beskriver sysslolöshet och leda (m.fl. 1995, 1994, 1996). Enligt RUS är det den klassisk beskrivning att personalen sitter för sig själv i rökrummet och att den unga patienten känner sig ensam, rädd och rentav "undanskuffad" (RUS, underlag vid hearing 1997-04- 16). Lyssna mer på oss, föreslår ungdomarna i brukarundersökningarna, vi ska komma i första hand, inte de vuxna. En del är kritiska mot att föräldrarna har för stort inflytande och skulle i många fall vilja hålla dem mera utanför. I en undersökning rapporterar hälften av ungdo- marna att familjesamtalen var starkt negativa (1996). 400 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE samma undersökning vill ungdomarna ha mer tid för samtal och före- slår personalledda gruppsamtal. Ungdomarna tycks säga att barn- och ungdomspsykiatrin ställer sig på de vuxnas sida. Mot ungdomarnas kritik kan ställas den professio- nella synen att det i familjer med relationsproblem är viktigt att stärka föräldrarollen, även om det innebär att "många ungdomar i det akuta skedet upplever att personalen, kurator och psykolog tar föräldrarnas parti" (m.fl. 1995). Man får inte heller glömma bort att ungdo- marna vid tiden för inläggningen mådde psykiskt dåligt, och att de ne- gativa minnena till en del kan bero på detta utgångsläge. Därmed får man emellertid inte avvisa kritiken, som innehåller många välartikule- rade och gripande synpunkter. Det är en allvarlig tankeställare att hälf- ten av ungdomarna, efter inläggningen, har svårt att tänka sig att de skulle söka igen eller rekommendera någon annan att göra det (m.fl. 1995, 1994). 9.6.5Ätstörningar – ett ungdomsproblem Ätstörningar är i högsta grad ett ungdomsproblem. Man räknar med att av alla tonårsflickor och unga kvinnor är drabbade, och att för- hållandet mellan drabbade pojkar och flickor är mellan 1/10 och 1/20 (SOU 1997:08). Sannolikt är förekomsten av subkliniska ätstörningar, som även de kan innebära avsevärt lidande, mångdubbelt större. har problemen rönt mycket uppmärksamhet i media, genom hearings och upplysningskampanjer, och det finns en stor medve- tenhet hos allmänheten om ätstörningar. Det är naturligt, eftersom sym- tomen i lindrig form är långt vanligare, och det utvecklade psykiatriska tillståndet åtminstone i fallet anorexi är både iögonenfallande och allvarligt, i många fall livshotande. vet vi att framgångsrik behandling av ätstörningar kräver mer än bara en god allmänpsykiatri. Oberoende av ätstörningens orsaksbak- grund är det viktigt att komma tillrätta med det störda ätbeteendet och den uppkomna näringsbristen i sig. Då kroppen befinner sig i ett svält- tillstånd, som vid utvecklad anorexi, genererar detta hyperaktivitet och ångest som i sin tur vidmakthåller det anorektiska symtomet. är flertalet experter på området därför överens om att det är viktigt att också se till somatisk status och ätbeteendet, och att detta i många fall är en förutsättning för att nå framgång med behandling av eventuella bakomliggande orsaker till anorexin (1993, 1993). Uppkomstmekanismerna kan se olika ut och det bör därför finnas en bredd i de terapeutiska tekniker man har att erbjuda. Det bör också påpekas, vilket bl.a. intresseföre- &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 401 ningarna Anorexi-Bulimikontakt och för Anorexi-Bu- limi gjort inför kommittén, att det anorektiska tillståndet inte kan be- handlas inom en ren medicinklinik, där adekvat psykiatrisk handled- ning saknas. Ätstörningar är ett typiskt ungdomsproblem. Som sådant utgör de också ett tydligt exempel på att det kan vara svårt för unga människor att få adekvat vård och behandling. I samband med kommitténs hearing med intresseorganisationerna () har föreningen lyft fram att den öppna barnpsykiatrin i (PBU) har otillräcklig kännedom om ätstörningar. Det man söker hjälp för och som är den aktuella konflikten mellan barn och föräldrar hante- ras i dessa fall inte alls, anser föreningen. Detta leder till en förtroen- deklyfta som ibland kan vara svår att överbrygga och i vi ssa fall öde- lägger fortsatt kontakt med vården. Endast en av BUP-klinikerna i har ett särskilt behandlingsprogram för anorexi. Också från kommer rapporter om svårigheterna att få god slutenvård vid ätstörningar, vilket har framförts av för Anorexi- Bulimi. En fungerande vårdkedja barnmedicin-barnpsykiatri-dagavdel- ning efterlyses av patientföreningarna. De specialenheter som byggts upp är oftast inriktade mot vuxna. Detta är en medveten satsning eftersom vården av vuxna med ätstörningar tidigare varit kraftigt eftersatt (Medicinska Forsk- ningsrådets konsensusuttalande ). Likväl kan det synas paradoxalt att det finns få specialenheter inriktade mot ungdomar, trots att ätstör- ningar debuterar . Äldre tonåringar kan i viss mån tas emot inom de vuxeninriktade ätstörningsenheterna, genom flexibel tillämpning av åldersgränserna. Det kan vara det bästa tillgängliga al- ternativet, men kan innebära försämrad tillgång till barn- och ung- domspsykiatrins utvecklings- och familjepsykologiska kunskap och arbetssätt. 9.6.6Ett exempel på åldersöverskridande arbete med ätstörningar Videgården i är en specialenhet som behandlar ätstörningar i alla åldrar. Enheten, som sorterar under BUP-kliniken med medverkan från vuxenpsykiatrin i , tillkom efter Medicinska konsensusuttalande om bulimi-anorexi tidi- gare (MFR 1993). På Videgården kan man erbjuda såväl anonym råd- givning som behandling i form av öppenvård, dagverksamhet och hel- dygnsvård, det vill säga hela vårdkedjan (Informationsbroschyr från Videgården, i ). 402 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE Verksamheten bygger på synsättet att ätstörningarnas orsaker är okända, och att de upprätthålls av biologiska, psykologiska och sociala faktorer. I vården behandlar man i första hand svälten (näringsbristen) och i andra hand psykosociala problem. Mot svält, bristtillstånd och i vissa fall också mot ångest behövs medicinsk behandling. I övrigt er- bjuds pedagogisk, psykologisk och sjukgymnastisk behandling samt social träning, allt efter den enskilde patientens behov.