sou · GMB352 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett brott mot dessa bestämmelser innebär oftast att den felande ådrar sig straffansvar eller skyldighet att betala en avgift till staten. Den civilrättsliga arbetsrätten kan i sin tur delas in i två grupper; kollektiv arbetsrätt och arbetsrätt som rör det individuella anställnings- avtalet. Den första gruppen rör förhållandet mellan en arbetsgivare eller arbetsgivarorganisation, å ena sidan, och en arbetstagarorganisation, å den andra. Till detta område hör regler om kollektivavtal och deras rättsverkningar, liksom reglerna om stridsåtgärder. Den andra gruppen reglerar förhållandet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Vid sidan av det personliga avtalet mellan arbetsgivare och arbetstagare, får det individuella anställningsavtalet sitt innehåll från bland annat lagstiftning, kollektivavtal och tjänstereglemente. 3.3.2Svensk domsrätt i arbetstvister5 De svenska arbetsrättsliga lagarna innehåller i regel inte några bestämmelser om svensk domsrätt. I förarbetena finns i vissa fall uttalanden om att frågan om svensk domstol är behörig att ta upp en tvist med internationell anknytning till lagens område får bedömas enligt de internationellt processrättsliga principer som antagits i rätts- tillämpningen (jfr t.ex. prop. 1975/76:105 bilaga 1 s. 327 ang. MBL). För internationella privaträttsliga tvister i allmänhet kan numera urskiljas två system. Det ena systemet innefattar domsrättsregler som är grundade på internationella konventioner och det andra utgörs av svenska internationell-processrättsliga behörighetsregler. De senare har av svenska domstolar även kallats för autonoma domsrättsregler för internationella tvister. Vad gäller det förstnämnda systemet, finns det för EU:s medlems- stater gemensamma domsrättsregler i Brysselkonventionen. Ä ven förhållandet mellan EU och EFTA-länder och mellan EFTA-länderna inbördes, är reglerat genom . Dessa konventioner behandlas närmare nedan. För övriga länder gäller de ovan nämnda svenska internationell- processrättsliga behörighetsreglerna. Här saknas lagfästa domsrätts- regler, varvid man med en viss försiktighet brukar söka vägledning i de svenska forumreglerna, som avgränsar svenska domstolars jurisdiktions- områden från varandra. Tanken är att när en tvist har en så stark anknytning till en svensk domstol att denna är behörig enligt svenska forumregler, så har tvisten antagligen en så stark anknytning till 5 Källor: : Svensk internationell privat- och processrätt, 4:e uppl., 1992 : Den svenska internationella arbetsrättens grunder, SvJT 1979, s. 81 ff. : Bryssel- och Luganokonventionerna, 1995 Blanpain/: EG/EU arbetsrätt och arbetsmarknad, 1994 : EU-IP, 2:a uppl. att svensk domsrätt bör föreligga. Vid denna bedömning tillämpas forumreglerna i 10 kap analogt. En sådan tillämpning av forumreglerna bör dock ske med försiktighet och sunt förnuft, eftersom avvikelser kan vara påkallade. Svensk domsrätt kan ju tänkas föreligga i större eller mindre omfattning än vad forumreglerna ger vid handen. Det bör anmärkas att när det gäller arbetstvister finns det också forumbestämmelser i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Lagen pekar ut Arbetsdomstolen som första och sista instans i vissa tvister. Ö vriga mål avgörs av tingsrätt i första instans och kan överklagas till Arbetsdomstolen. För tingsrätternas inbördes behörighet finns en fakultativ forumregel om att arbetsgivaren får sökas vid rätten i den ort där arbetstagaren har sitt hemvist (2 kap 2 § tredje stycket). I övrigt hänvisas till och andra författningars bestäm- melser om rättegången i dispositiva tvistemål. Reglerna i arbetstvistlagen avgränsar endast Arbetsdomstolens och tingsrätternas inbördes behörig- het i sakligt hänseende. Någon territoriell avgränsning görs inte i lagens bestämmelser, varför någon slutsats inte kan dras utifrån dessa regler huruvida svensk domsrätt föreligger eller inte. Detta har också konstaterats av Arbetsdomstolen i avgörandena AD 1983 nr 121 och AD 1995 nr 120. En analogisk tillämpning av 10 kap. innebär följande. Enligt 1 § är svensk domstol behörig att pröva en tvist om svaranden har hemvist i . Hemvistbegreppet är föremål för olika tolkningar när det gäller internationella förhållanden. Vanligen brukar dock anses att en person har hemvist i en viss stat om bosättningen med hänsyn till vistelsens varaktighet och omständigheterna i övrigt måste anses stadigvarande. För juridiska personer föreligger svensk domsrätt om styrelsen har sitt säte i . Ä ven om svaranden inte har hemvist i , är en svensk domstol behörig när svaranden i en tvist om betalningsskyldighet har egendom här i riket (3 §) eller när det är fråga om en förbindelse eller skuld som har uppkommit här (4 §). Om det är fråga om en tvist som har uppkommit på grund av svarandens rörelse är svensk domstol behörig om svaranden har fast driftställe i (5 §). Andra regler som kan komma att tillämpas är 8 § enligt vilken en utomobligatorisk skadeståndstalan kan väckas i om skadan har uppkommit här samt 14 § om det är fråga om talan mot flera svaranden och genkäromål. Genkäromålet måste dock avse samma sak som huvud- käromålet eller på annat sätt ha gemenskap med det (se NJA 1986 s 729 och NJA 1989 s 36). Det är också tillåtet enligt svensk rätt att parterna i ett internationellt rättsförhållande träffar ett skriftligt avtal om att en tvist skall väckas vid en viss domstol eller vid en domstol i ett visst land (jfr 10 kap 16 § och NJA 1980 s 188). Om ett sådant s.k. proroga- tionsavtal pekar ut en utländsk domstol, utgör avtalet i regel rättegångs- hinder i (jfr dock AD 1976 nr 101). Om avtalet i stället pekar ut en svensk domstol, har parterna skapat svensk domsrätt. Förmodligen kan även s.k. tyst prorogation enligt 18 § komma att bli analogt tillämplig, vilket skulle innebära att svensk domstol blir behörig om svaranden går i svaromål utan att göra invändning om att svensk domsrätt inte föreligger. Ä ven för dessa autonoma domsrättsregler kan dock konventions- reglernas innehåll få betydelse, se nedan AD 1995 nr 120. Det finns inte många rättsfall på arbetsrättens område där frågan om svensk domsrätt har prövats. Arbetsdomstolen har dock i fallen AD 1976 nr 101, 1981 nr 24, 1983 nr 121 och 1995 nr 120 tagit ställning till frågan. I varje enskilt fall har domstolen gjort en bedömning av de anknytningsfakta som förelåg. Det bör anmärkas att för de tre första domarna var varken Bryssel- eller aktuell för del. Brysselkonventionen av om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område gäller mellan EU:s medlemsstater. Brysselkonventionen har ännu inte trätt i kraft i . En proposition om det svenska tillträdet har lagts fram . Brysselkonventionen är en s.k. dubbel konvention, dvs. den anger både reglerna för domsrätt och reglerna om verkställighet av rättsliga avgöranden. Konventionen gäller i alla privaträttsliga frågor vid alla slags domstolar och är också tillämplig på arbetsrättsliga frågor. Den är dock inte tillämplig i frågor om social trygghet (art. 1.3). Detta hindrar dock inte att den ändå kan användas när ett fall gäller både arbetsrätt och social lagstiftning, under förutsättning att arbetsrättsaspekten domi- nerar. Konventionen är inte tillämplig vid skiljeförfarande (art.1.4). Om inte annat föreskrivs i konventionen, skall talan mot en person som har hemvist i en av konventionsstaterna, oberoende av personens medborgarskap, väckas vid domstolen i den staten. För personer som inte är medborgare i den stat där de har hemvist gäller samma bestäm- melser för domstols behörighet som för medborgare i denna stat (art. 2). Begreppen hemvist och domstolarnas behörighet i var och en av konventionsstaterna skall fastställas genom respektive stats lagstiftning. Konventionen innehåller också regler för särskild behörighet. De alternativa forumbestämmelser som kan bli tillämpliga i arbets- rättsliga tvister är följande. Talan mot den som har hemvist i en konventionsstat kan väckas i en annan konventionsstat a)om talan avser avtal, vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser skall uppfyllas. Om talan avser anställningsavtal, kan talan väckas vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete. Om arbetstagaren inte vanligtvis utför sitt arbete i ett och samma land, kan talan mot arbetsgivaren väckas vid domstolen för den ort där det affärsställe genom vilket arbetstagaren anställdes var eller är beläget (art. 5.1); b)om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden, vid dom- stolen i den ort där skadan inträffade (art. 5.3); c)om talan avser enskilt anspråk i anledning av brott, vid den domstol där brottmålet är anhängigt, i den mån domstolen enligt sin lag är behörig att pröva enskilda anspråk (art. 5.4); d)i fråga om tvist som hänför sig till verksamheter vid en filial, agentur eller liknande, vid domstolen i den ort där denna är belägen (art. 5.5). Specialregleringen i art. 5.1 andra meningen är, som framgår av lydelsen, begränsad till enskilda anställningsavtal och gäller inte kollek- tivavtal. Talan mot en person som har hemvist i en konventionsstat kan även väckas, om han är en av flera svaranden, vid en domstol där någon av dem har hemvist (art. 6.1). Konventionen tillåter också att parterna avtalar om vilken domstol som skall vara exklusivt behörig i en kommande tvist. Avtalet måste dock i princip vara skriftligt. Nationell lag kan inte bestämma ytterligare giltighetsvillkor. Parternas val går före varje annan forumregel. En domstol är dessutom behörig om svaranden går i svaromål inför denna, utom när han går i svaromål endast för att bestrida domstolens behörighet (art. 18). I mål om anställningsavtal är ett prorogationsavtal giltigt endast om det har ingåtts efter tvistens uppkomst. Arbetstagaren tillåts dock åbe- ropa ett avtal som har ingåtts innan tvisten uppkom, om han vill väcka talan vid en annan domstol än den som skulle vara behörig enligt de allmänna reglerna (art. 17). Bestämmelsen är endast tillämplig på enskilda anställningsavtal, inte på kollektivavtal. Konventionen innehåller också en regel om litispendens. Om talan väcks vid domstolar i olika konventionsstater rörande samma sak och samma parter, skall den eller de domstolar vid vilka målet senare har anhängiggjorts avvisa talan till förmån för den domstol där det först har anhängiggjorts. Artikel 22 i Brysselkonventionen reglerar kumulation, dvs. fall då käromål som har samband med varandra är väckta vid domstolar i olika konventionsstater. Med "samband" menas att målen är så förenade med varandra att en gemensam handläggning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar meddelas som en följd av att käromålen prövas i olika rättegångar. Båda målen skall prövas i första instans. Om dessa förutsättningar är uppfyllda, får domstolen i det land talan väckts sist förklara målet vilande. I vissa fall får domstolen i mål nr 2 avvisa talan. Det krävs dock att ena parten begär det och att domstolen där talan först väckts är behörig att pröva båda målen. En ytterligare förutsättning är att lagen i landet där mål 2 har väckts, tillåter förening av mål som har samband med varandra. Bestämmelsen innebär att kumulation skall vara tillåten även när målen är anhängiga vid olika domstolar. Svensk domstol ges begränsade möjligheter till sådana fall (se 14 kap 7 och 7a §§ RB). Om det är svensk domstol som handlägger mål nr 2, torde det därför sällan bli fråga om avvisning. Brysselkonventionen begränsar de nationella domsrättsreglerna. I artikel 3 anges uttryckligen vilka forumregler som särskilt inte får tillämpas i respektive lands lagstiftning när talan väcks mot någon som har hemvist i en konventionsstat. Ä ven andra domsrättsregler som inte har sin motsvarighet i konventionen, får anses förbjudna, eftersom de inte uttryckligen tillåts. Syftet är att skydda svarande mot alltför extensiva nationella domsrättsregler. Skyddet gäller dock bara svarande med hemvist i en konventionsstat. I artikel 57.3 sägs att företräde ges åt bestämmelser som på särskilda områden reglerar domstolars behörighet och som finns, eller kommer att tas in i, rättsakter utfärdade av EG:s institutioner. Det som avses är förordningar och direktiv. har antagits få sådana bestämmelser. En av dem är dock artikel 6 i utstationeringsdirektivet, som anger att talan skall kunna väckas i staten där en arbetstagare är eller har varit utstationerad. Enligt art. 24 i Brysselkonventionen kan en domstol vidta interimistiska åtgärder enligt sitt lands lag, även om det är en domstol i ett annat land som är behörig att pröva målet i sak. Vilka interimistiska beslut som kan meddelas beror på domstolslandets lag. För svensk del är det bl.a. säkerhetsåtgärder enligt 15 kapitlet . Förutsättningen är att domstolen är behörig enligt forumbestämmelserna i 10 kapitlet . Konventionens behörighetsregler får man alltså bortse från i detta fall. Detta innebär att även förmögenhetsforum i 10 kap. 3 § kan komma i fråga. () har i fallet NJA 1983 s. 814 uttalat att säkerhetsåtgärder enligt 15 kap RB kan meddelas i fråga om anspråk som skall prövas av utländsk domstol om domstolens avgörande får verkställas här i landet. Detta innebär att käranden måste uppfylla kravet i 15 kap. 7 § om att talan skall väckas inom en månad för att säkerhetsåtgärden skall bestå. Enligt HD kan en svensk domstol också meddela beslut om säkerhetsåtgärd i fall då den utländska domstolen har meddelat en dom men innan domen har kunnat verkställas här. om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område antogs och trädde i kraft . I gäller konventionen som lag . gäller mellan EG- och EFTA-länderna och också mellan EFTA-länderna inbördes. innehåll är i stort sett identiskt med Bryssel- konventionens. För att säkerställa en så enhetlig tolkning som möjligt av de båda konventionerna har Protokoll nr 2 tillkommit, enligt vilket de bestämmelser i som överensstämmer med Brysselkonventionen skall förstås på det sätt tolkat dem. Fram till tidpunkten för undertecknandet - - ingår därför avgöranden som en integrerad del av kon- ventionen. framtida tolkningsavgöranden har inte givits någon sådan särställning. I protokollet anges i stället att ömsesidig hänsyn skall tas till avgöranden som meddelats enligt de båda konventionerna. I några få avseenden skiljer sig från Bryssel- konventionen. Enligt artikel 5.1 i kan, om arbets- tagaren inte vanligtvis utför sitt arbete i en och samma stat, talan väckas vid domstolen i den ort där det affärsställe genom vilket han anställdes är beläget. (Enligt Brysselkonventionen kan talan även väckas där arbetsstället har varit beläget.) regel är tillämplig oavsett partsställningen i målet. (Motsvarande regel i Bryssel- konventionen är begränsad till fall i vilka talan förs mot arbetsgivaren.) En annan skillnad gäller artikel 17.5. tillåter prorogationsavtal endast om det har ingåtts efter tvistens uppkomst. (Enligt Brysselkonventionen kan en arbetstagare åberopa ett pro- rogationsavtal som uppkommit före tvistens uppkomst.) I finns, liksom i Brysselkonventionen, en regel om att förordningar och direktiv som på särskilda sätt reglerar dom- stolars behörighet skall ges företräde. Bestämmelsen finns intagen i Protokoll nr 3, punkten 1. Regeln godtogs inte utan betänkligheter från EFTA-staternas sida. Man befarade att regel- system skulle urholkas genom ensidigt av EG utfärdade bestämmelser som skulle få företräde. För att rycka undan grunden för dessa farhågor, gick EG-staterna med på två korrektiv. För det första avgav EG-staterna en deklaration, enligt vilken de förklarar sig skola vidta alla åtgärder som står i deras makt för att upprätthålla bestämmelser, när rättsakter som avses i protokollet utarbetas. För det andra infördes i protokollet en bestämmelse om att en konven- tionsändring skall övervägas, om det likväl skulle inträffa att en med konventionen oförenlig bestämmelse tas in i någon av EG:s rättsakter. Revideringar av både Bryssel- och har inletts. En av de föreslagna ändringarna gäller artikel 5 i de båda konven- tionerna. Förslaget går ut på att även den forumregel som anges i utstationeringsdirektivets artikel 6, skall omfattas av artikel 5 i konven- tionerna. Den svenska offentligrättsliga lagstiftningen anses omfatta alla arbets- tagare inom svenskt territorium och talan mot en utländsk arbetsgivare för brott mot t.ex. arbetsmiljölagen förs därför här i riket. är att en dom i ett sådant mål kanske inte kan verkställas i landet där arbetsgivaren finns. Man kan fråga sig om en svensk domstol kan ta upp ett mål om brott mot utländsk offentliglagstiftning. Det måste dock först konstateras att offentligrättslig lagstiftning inte behandlas på samma sätt som främ- mande privaträttslig lagstiftning. Huvudprincipen är att utländska staters offentligrättsliga krav normalt inte skall tillgodoses med de svenska domstolarnas hjälp, bortsett från de fall som följer av internationella överenskommelser. Det är inte så att utländsk offentligrättslig lagstiftning anses strida mot svensk ordre public. Förhållandet är snarare sådant att svenska domstolar anses obehöriga att befatta sig med utländska offentlig- rättsliga krav och att en sådan talan därför skall avvisas. Anledningen till detta är att det inte föreligger några skäl varför en svensk domstol skulle befatta sig med sådana anspråk. Svenskt rättskipningsintresse saknas. Om det är fråga om brott mot utländska straffrättsliga bestämmelser, kan dock en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i dömas av svensk domstol med tillämpning av svensk lag enligt 2 kap 2 § . Domstolen får i sådant fall inte döma till strängare påföljd än vad som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. En dom som meddelats utomlands mot någon som har hemvist i , får endast rättskraft om den främmande staten har tillträtt den europeiska konventionen om brottmålsdoms internationella rättsverkningar (se avsnittet om erkännande och verkställighet). Om domen har meddelats i en icke-konventionsstat, kan målet tas upp på nytt i svensk domstol. Enligt lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (lagföringslagen), kan lagföringen även överlåtas till en annan stat, om den misstänkte har hemvist i den staten. Ö verförandet kan ske till eller från en stat som har tillträtt den europeiska konventionen om överförande av lagföring i brottmål. Av EU:s medlemsstater har emellertid, förutom , endast , Ö sterrike, och tillträtt konventionen. Avtalsstatutet enligt svensk internationell privaträtt Arbetsrättsliga avtal, både kollektivavtal och individuella anställnings- avtal, räknas som förmögenhetsrättsliga avtal. Inom den svenska internationella privaträtten anses att varje förmögenhetsrättsligt avtal i huvudsak är underkastat rättsordningen i ett visst land. Denna rättsord- ning kallas avtalsstatut eller obligationsstatut. Avtalsstatutet tillämpas beträffande de flesta rättsfrågor som kan uppkomma i samband med avtalet. Hit hör t.ex. frågor om avtalets innehåll är giltigt, ramen för parternas avtalsfrihet, avtalets utfyllnad när parterna inte på ett giltigt sätt har reglerat en viss fråga i avtalet samt skadestånd för avtalsbrott. Ä ven frågan om ett kollektivavtal som gäller mellan parterna i deras hemland även gäller vid utlandsarbete, skall antagligen avgöras med tillämpning av kollektivavtalets statut. Denna fråga skall dock inte blandas samman med frågan om en rättsordning tillerkänner ett utländskt kollektivavtal rättsverkningar i olika avseenden när arbetet utförs inom landets territorium. Huvudproblemet såvitt gäller ett arbetsrättsligt avtal är att bestämma vilket lands rätt som bör vara avtalsstatut i varje enskilt fall. 6 Källor: Prop. 1997/98:14 Ds 1996:7 Romkonventionen Ds 1994:13 : Svensk internationell privat- och processrätt : Den svenska internationella arbetsrättens grunder, SvJT 1979 Blanpain/: EG/EU arbetsrätt och arbetsmarknad : Låglönekonkurrrens på den svenska tjänstemarknaden //Junesjö/: Arbetsrätten och det nya , 1995 : Posted workers: single market or protection of national labour law systems?, 34: 571-602, 1997 /: Internationell dimensions of collective bargaining: legal aspects, 1996 : International privatret og udstationering af arbejdstagare, til , 1997 : EU/IP, 2:a uppl., 1994 regleras genom Romkonventionen om tillämplig lag för avtalsför- pliktelser. Konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser från , även kallad Romkonventionen, gäller för kontraktsenliga skyldig- heter i alla situationer där frågor om lagval uppkommer. Konventionen omfattar enskilda anställningsavtal och kollektivavtal. Från kon- ventionens tillämpningsområde har vissa avtalsanknutna rättsfrågor och vissa typer av avtal undantagits. Bland undantagen finns t.ex. frågor om fysiska personers familjerättsliga status, rättskapacitet och rättshandlingsförmåga, prorogations- och skiljeavtal samt associations- rättsliga frågor. Konventionen gäller mellan EU:s medlemsstater och enligt två tilläggsprotokoll till konventionen avgörs tvister om tolkning av konven- tionen av . Tilläggsprotokollen har dock inte trätt i kraft. Konventionens tillämpning är emellertid inte begränsad till förhållanden mellan EU:s medlemsstater. Den skall tillämpas av en konventionsstat när det finns ett val mellan konventionsstatens lag och ett annat lands, oavsett om det andra landet är en icke fördragsslutande stat. Domstolen i en konventionsstat kan alltså komma att välja mellan lagarna i två eller flera icke konventionsanslutna stater (art. 2). Romkonventionen kommer att träda i kraft i . Huvudregel: parterna har rätt att välja tillämplig lag Huvudprincipen i Romkonventionen är att parterna har rätt att själva, antingen när avtalet ingås eller senare, bestämma vilket lands lag som skall tillämpas på deras avtalsförhållande (art. 3.1 och 3.2). Det ställs inget krav på att avtalet skall ha någon anknytning till den valda rättsordningen. Parternas avtal om tillämplig lag behöver inte vara skriftligt, men valet skall vara uttryckligt eller med rimlig säkerhet framgå av avtalets bestämmelser eller av omständigheterna i övrigt. Avtalet om tillämplig lag kan gälla eller enbart vissa delar av det, s.k. dépeçage (art.3.1). Romkonventionen innehåller emellertid vissa bestämmelser som inskränker parternas avtalsfrihet. När ett avtal har anknytning till endast ett land, och således saknar internationell karaktär, får parterna inte avtala bort tvingande regler i det landets rättsordning genom att välja en annan rättsordning (art. 3.3). Vad gäller enskilda anställningsavtal, har arbetstagaren alltid kvar det skydd som tillkommer denne enligt tvingande regler i den lag som skulle ha gällt om inget lagval gjorts. I avsaknad av lagval skall nämligen anställningsavtalet regleras av a)lagen i det land där den anställde för att fullgöra avtalet vanligtvis utför sitt arbete, även om han tillfälligt är sysselsatt i ett annat land, eller b)om den anställde inte vanligtvis utför sitt arbete i ett enda land, lagen i det land där det driftsställe genom vilket han anställdes är beläget, såvida det inte av omständigheterna som helhet framgår att avtalet har närmare anknytning till ett annat land, varvid avtalet skall regleras av lagen i det landet (art. 6). Om det tillfälliga arbete som nämns i punkten a) pågår , kan man anse att landet där arbetet vanligtvis utförs har skiftat. skall då bedömas enligt lagen i det nya landet. Om en arbetstagare arbetar vid ett dotterbolag i ett annat land, är det emellertid ofta moderbolagets land som styr lag- valet även om anställningen är långvarig. Anknytningen till moder- bolagets land anses nämligen betydligt starkare (se prop. 1997/98:14 s. 45). En annan inskränkning av parternas avtalsfrihet finns i artikel 7. Enligt denna regel får domstolen, oavsett vilken lag som skall vara avtalsstatut enligt andra bestämmelser i konventionen, beakta tvingande bestämmelser i ett annat land som förhållandet har nära anknytning till.