sou · GMB3102 · 1999-01-01 00:00:00 — Men det har också att göra med att effekten av en viss politik, de negativa effekterna, ofta kommer före de positiva effekterna. Om man ska för en anti- inflatorisk politik så leder det lätt till åtstramning och arbetslöshet och den lägre inflationstakten kommer kanske först . Varför ska man lämna över sådana här frågor till någon form av relativt oberoende expertorgan? Man bör fråga vilka ekono- miska aktiviteter som bör överlämnas åt marknaden och vilka som bör skötas i den politiska sfären och lösas genom demokratiska beslut. Vi vet att det mest heliga av allt är det svenska folkets rätt att be-skatta sig självt. Den frågan kanske man inte ska ta upp. Men det finns en mängd andra frågor. Det har förts en katastrofal bostadspolitik i under en lång följd av år. Den har bidragit till att den svenska ekonomin har underminerats. Varför ska exempelvis bostadspolitiken inte föras ut från den direkta politiska domänen? Jag tror inte att det finns några enkla svar på de här frågorna. är det ju så att vi har alla våra olika komparativa fördelar. Det är ganska naturligt att en statsvetare ser de demokratiska problemen och de politiska problemen ur sitt perspektiv. Jag är trots allt ekonom till professionen men eftersom jag var riksdags- man för socialdemokraterna, , så har jag en viss politisk erfarenhet. Innan jag kom in i åkte jag dessutom runt och agiterade, om inte på heltid så under en ganska stor del av min tid. En del av de saker som jag kommer att säga här kanske åt- skilliga av er kommer att tycka verkar egendomliga för att inte säga bisarra, därför att det är åsikter som sällan framförs i svensk debatt. Därför är det viktigt för mig att vara så tydlig som jag någonsin kan. Min värdepremiss är den ganska självklara, att demokratin är viktig och det styrelseskick som vi bör slå vakt om. Därvid håller jag med i synen på demokratin som ett slags överideo- logi. Men jag menar att demokratins domän behöver avgränsas klart. Jag tror att det är först då som den politiska makten kan utövas på ett effektivt sätt. Av särskild vikt för ett land som vårt med dess tilltro till staten som en slags lösare av alla problem och med världens största offentliga sektor blir avgränsningen just mellan marknad och politik. Vi har i vårt land två centrala maktcentra: å ena sidan den politiska sfären som i stor utsträckning domineras av det social- demokratiska partiet – och måste man tillägga – LO, å den andra sidan storföretagen som i stor utsträckning är multinationella och där den övervägande delen av verksamheten ofta ligger utomlands. Men ledning och bestämmande är trots allt alltjämt i stor utsträck- ning nationellt baserad. Dessa två maktcentra har en tämligen antagonistisk in- ställning till varandra. Storföretagens ledare menar ofta att politikerna har låg kompetens, att de ganska ofta inte är mot- tagliga för rationella argument och att de sätter makten framför allt. Ledande politiker och företrädare för menar å sin sida att storföretagens ledare ofta handlar kortsiktigt och ur ett snävt före- tagsekonomiskt perspektiv. Vidare, och det är kanske det centrala, är de materialistiska och egoistiska. Det senare visas inte minst av de mycket höga löner som de ofta beviljar sig själva. Löner i storleksordningen tio miljoner kan ingen människa vara värd. Så brukar argumenteringen gå. Jag tror att det är korrekt att hävda att spänningen mellan politik eller den demokratiska sfären å ena sidan och storföretagen eller marknaden å den andra knappast under vår moderna politiska historia har varit så stor som den är . Traditionellt har ju brukat framställas som medel- vägens land, ett land präglat av hänsyn och ömsesidig förståelse mellan ledande grupper som politiker och företagsledare. Jag tror inte att det är särskilt mycket av det samförståndet som finns kvar . En helt central fråga är: Hur skall inkomster egentligen för- delas? Bör det ske i den politiska eller i den ekonomiska sfären? Vårt land är starkt präglat av egalitära synsätt. Många hävdar – mer eller mindre implicit – att vi egentligen inte bör ha några in- komstskillnader mellan människor, i varje fall inte i någon större utsträckning. I detta perspektiv blir varje löneskillnad uttryck för en orättvisa. Inte minst tror jag att revolution och den förändring i tankemönster och åsiktsparadigm som följde i dess spår, och som bröt igenom med full kraft , har haft stora följdverkningar som vi knappast har någon mer genomreflekterad syn på. Det är svårt att uppskatta och förstå genomgripande förändringar i uppfattningar och tankemönster i ens egen näraliggande tid och jag tror att det här är ett exempel på detta. tror jag att många av oss känner att vi ändock lever i en marknadsekonomi, som dessutom som går tycks bli mer och mer globaliserad. För ett land som vårt, med medlemskap i och kanske med EMU i faggorna, är det internationella be- roendet ganska direkt och påtagligt. Går egentligen marknadens och demokratins krav att förena? Eller finns det en inbyggd motsättning – eller kanske rivalitet – mellan å ena sidan den demokratiska välfärdsstaten och å andra sidan marknaden som gör att om motsättningarna inte kan tämjas och hållas under kontroll så kommer systemet att förtvina och gå i stå? Är det kanske denna otämjda rivalitet som gör att sjunker allt längre ned i välståndstabellernas jämförelser? Är det denna motsättning som gör att våra totala inkomster är 400 miljarder lägre än vad de skulle varit om vi följt med det europeiska genomsnittet i dess ekonomiska utveckling? Jag skall försöka ge ett slags tentativa svar på dessa frågor och försöka belysa motsättningen mellan marknad och politik. Jag har alltmer börjat inse vikten av att i olika sammanhang ha ett historiskt perspektiv, att inte glömma att var vi står, beror på varifrån vi kommer, att utvecklingen ofta är path-dependent för att använda ett modeord. För att klargöra dessa samband skall jag använda mig både av historiska exempel och av mer analytiskt präglade resonemang. I och för sig är det kanske inte så märkligt att marknad och politik har kommit i ett antagonistiskt förhållande till varandra. I svensk samhällsdebatt ses ofta marknad och politik som motsatser. Det är olyckligt för det svenska samhället. Analytiskt sett är det dessutom enligt min mening absurt. Den stora tanke eller uppfatt- ning som jag kommer att driva här är i stället att det poli- tiska systemet, att demokratin, inte kan fördela inkomster. Det går inte att bestämma samhällets eller om man så vill det ekonomiska systemets grundläggande inkomstfördelning genom en demokra- tisk procedur, genom att rösta om hur inkomsterna skall fördelas. Tvärtom måste varje politiskt system ha ett ekonomiskt system som sitt ekonomiska ankare. För demokratin blir det fullständigt naturligt att det är marknadsekonomin som kommer att utgöra detta demokratins ekonomiska ankare. För att klargöra det här skall jag använda mig utav vad jag har kallat för den historiska trappan. Välfärdsstaten (1950-?) Industrialismen (1820-1973) Marknadsekonomin (1550-1776 ) Först har vi här vad jag kallar för marknadsekonomin och jag daterar det . Sen har vi det andra trappsteget som jag kallar för industrialismen och det daterar jag och därefter det tredje trappsteget som jag kallar välfärdsstaten och det daterar jag . Inom samhällsvetenskapen finns ingen linjär utveckling. Tvärtom utmärks den av att åtskilliga av dess delar inte existerar. Social- antropologin har ägnat sig åt att leta efter matriarkat utan att finna några. Sociologin blev ett offer ideologiska eufori och dess efterföljande intellektuella bakfylla. Som någon sade om ämnets professorer: took their students out into the wilderness and they never returned. Sociologin är inte särskilt synlig över horisonten. Och det är en mängd frågor som vi borde få någorlunda välmotiverade vetenskapliga svar på - - - som därför saknar svar. Men det finns en gren av samhällsvetenskapen som verkligen har gjort stora framsteg och som har levererat ett sant paradigm- skifte och det är den moderna ekonomiska historien. Centrala namn här är , , och . De har lärt oss vad marknadsekonomi innebär och satt in marknadsekonomins utveckling i dess historiska perspektiv och deras tes lyder ungefär på följande sätt. hade vi tre stora civilisationer. Vi hade å ena sidan den kinesiska, å andra sidan den islam/arabiska och vi hade vidare den västeuropeiska. Kineserna var överlägsna teknologiskt sett, araberna var överlägsna vetenskapligt sett. Men vid började någonting att hända i västerlandet. Vad var det? Jo, man började handla med varandra på ett mer systematiskt sätt. Det fanns alltid överskottsregioner och det fanns naturligtvis också alltid underskottsregioner som levde under svältliknande för- hållanden. började man mer systematiskt att handla och jämna ut skillnader mellan olika regioner. Det här var en process som gick nästan omärkligt framåt och som man inte lade särskilt mycket märke till. Det fanns vissa teknologiska framsteg, fartygen blev lite bättre men inte särskilt mycket mer. Men alla vet ju att handelsmän förr eller senare råkar i kon- flikter med varandra. Det här var också transaktioner som tog åratal. Man skulle utrusta en båt och skicka den till och så måste man ha något sätt att lösa de konflikter som uppstod och då behövde man ha någon form av rättssystem. Man behövde betal- ningsmedel. En central företeelse i företagsekonomi är ränta. är inte alls samma sak som och då talar jag inte om inflation eller något liknande utan om att nutida inkomster alltid är mera värda än framtida in- komster. Det här implicerar, att om man ska kunna växla nutida inkomster mot framtida inkomster så måste man ha begreppet ränta. Men de två stora religionerna då, den katolska å ena sidan och den islamiska å den andra, hur såg de på begreppet ränta? Jo, ränta var lika med utsugning, det var ocker, det förbjöds. Men behövde man ha betalningsmedel och handelsmännen arbetade med ett system av växlar i olika former som betalnings- medel. Dessa implicerade ränta och mullorna och kardinalerna hängde inte riktigt med. hade man ett system med relativt moderna betalningsmedel. Sedan måste man också ha försäkringssystem och de här utvecklades vid kaffeborden i . En som skulle rusta upp ett skepp och sända det till kunde få andra som delade risken med honom eller som övertog hela risken så att han inte behövde ta den. Till slut lyckades man också att skilja den politiska sfären från den ekonomiska. Hur hade makthavarna tidigare fått resurser? Jo, i princip genom rofferi. Man lade beslag på de rikedomar som fanns, vad man kunder komma åt – furstar, stormän och kungar. Men övergick man till ett system där rofferiet ersattes med beskattning. Det här var ett system som gynnade båda parter. Det blev bättre för köpmännen, de fick en bättre överblick och visste att de åtminstone skulle få behålla en viss del av vinsten av sina investe- ringar. Det var bättre också för makthavarna för de fick mer regel- bundna inkomster. hade man utvecklat ett system som alltså utmärktes av rättssamhället och de goda institutionerna, dvs. man hade organiserat fram det som är marknadsekonomins centrala punkter. Varför har jag skrivit ? Jo, därför att det var årtalet då skrev Nationernas välstånd och han kodifierade där hela det här systemet. Han hade förstått precis vad det handlade om och skrev ner innebörden av det marknadsekonomiska systemet. Men märk väl att gjorde man praktiskt taget inga synliga ekonomiska framsteg. Nationalprodukten växte med kanske och då får man hålla på med den tillväxttakten innan inkomsterna fördubblas. Man hade krig, man hade i slutfasen av den här perioden, man hade de stora . Men sen så var slagen, fransmännen var borta ur leken och var Eng- land det dominerande landet och vad hände nu? Jo, det var nu som industrialismen växte fram och det visade sig att när man väl hade det marknadsekonomiska systemet så fungerade ekonomin sedan som ett självspelande piano. Det visade sig att teknologiska framsteg, kapitalackumulation etc. var lönsamt och skedde i snabb takt. De stora lyften för världsekonomin och naturligtvis för Det är en oerhört tänkvärd historia. Kanske den största katastrofen någonsin, eller en av de riktigt stora katastroferna i mänsklighetens historia. Det internationella handelssystemet slogs sönder. Ur det steg de kollektivistiska tankegångarna fram med nazism och kommunismen. blev till stor del djävlarnas sekel. Men tack och lov blev det ett kort sekel. Det tog slut med kollapsen av det kommunistiska systemet och . hade vi också de gyllene åren då man hade en magnifik tillväxt. Jag ska sammanfatta den svenska historien med en enkel tabell. Tillväxt i real BNP (i procent) 1870-1970 I denna framgår den reala tillväxten i nationalprodukten ; det gyllene seklet. Vi drogs in i världsekonomin och bör- jade exportera ganska enkla saker . Sedan kom 1890 till , den fantastiska period då de stora entreprenörerna steg fram: de , , och allt vad de hette. Runt deras uppfinningar skapades företag som snabbt växte sig till stora internationella företag, som alltjämt utgör ryggraden i den svenska ekonomin. Så kom mellan- krigstiden och den var som jag antydde en katastrof. gled in i en depression 1929 som de inte tog sig ur förrän långt fram . Det internationella handelssystemet slogs sönder. Latinamerikanska ekonomier halverades, deras export praktiskt taget raderades ut osv. Men hur gick det för oss? Jo, var ett lysande decennium för oss och den stora depressionen såg vi bara som ett litet hack i kurvan inte minst genom att tyskarna började rusta upp och satte bra fart på sin eko- De behövde en massa svenska exportprodukter som drog med sig också den svenska ekonomin uppåt. Sen stod vi där vid skarven mellan och då hade vi alltså haft av obruten tillväxt i vårt land. Det fanns kanske ett annat land, , som hade vuxit snabbare än vi, men det fanns inget annat land som hade tillnärmelsevis samma tillväxt som vi i sin nationalprodukt. Det är klart att det här skapar en mentalitet hos ett folk och hur såg vi svenskar på oss själva då? Och hur såg vi på oss efter rekordåren? så såg vi tillbaka på ett land med av obruten tillväxt. Hur såg vi då på oss? Jo, vi såg på oss själva som det utvalda folket. Sedan kom då med först missväxt, sedan oljekris, sammanbrottet 1973 för det s.k. Bretton Woods- systemet med fasta växelkurser. Vill man ta då historiens hjul vände så måste det bli 1973. Därtill kommer också att det finns många som argumenterar för, som vi var inne på tidigare, att de teknologiska framstegen ändrade karaktär: Från att ha varit arbetsanvändande under mass- produktionens tid till att, när kommunikationsteknologin slår igenom, i stället bli arbetsfrånstötande; marginalproduktiviteten sjunker och lönerna sjunker för stora okvalificerade grupper. Även förändringar i världshandelns mönster spelar in. Vad svarade vi, vad var det som svarade med när krisen kom från och med 1970-talet? Det var en våldsam expansion av den offentliga sektorn. När den svenska modellen stod i sin vackraste blomstring var ungefär en 1/2 miljon sysselsatta där. Sedan ökade antalet sysselsatta under med över 1 miljon. En helt fantastisk utveckling. Det är det här som jag menar utgör en del av det problematiska i den svenska utvecklingen och vi ska se lite djupare på varför det förhåller sig så. Det beror enligt min mening på följande och säger jag det bisarra till er: Enligt min mening så kan det politiska systemet, demokratin, aldrig ensamt fördela inkomster. Varje politiskt system måste ha ett ekonomiskt system som ankare som fördelar inkomster efter någorlunda rationella kriterier. Vad är det då för ankare som demokratin naturligen har? Jo, det är just marknadsekonomin. Hur fördelas inkomsterna i en marknadsekonomi? Ja, man kan säga att företagsledaren egentligen har en eller möjligen två uppgifter metering och monitoring, för att använda en engelsk terminologi. Han ska å ena sidan mäta arbetsansträngning eller produktivitet men också tilldela. Vad företagsledarna har att göra är att mäta de anställdas och även kapitalets produktivitet och sedan måste han tilldela inkomsterna till de anställda efter rationella kriterier. Det är det här som är marknadsekonomins kärna. Hela den neoklassiska, hela national- ekonomins kärna bygger på att försöka förklara det här. Ur den här synpunkten innebär en alltför stor offentlig sektor och övertunga välfärdssystem påtagliga problem. De leder lätt till både att den ekonomiska utvecklingen stannar av och till att demokratin kan få problem. Marknadsekonomins styrka är att den har klara regler för hur aktörerna skall uppträda. Man kan kanske säga att de inte alltid följs och man kan ogilla utfallet av den inkomstfördelning som en marknadsekonomi leder till men det går knappast att förneka att den innebär väldigt klara och ekonomiskt rationella regler för hur inkomster skall tilldelas aktörerna. Det är själva kärna i marknads- ekonomin. Hur förhåller det sig nu med den offentliga sektorn. Åtskilliga ekonomiska verksamheter drivs där, inte minst i form av offentliga monopolverksamheter som administreras av kommuner och landsting. Efter vilka principer tilldelas aktörerna här inkomster? Den frågan är faktiskt inte så lätt att svara på. Till att börja med kan vi konstatera att någon efterfrågan som mäter konsumenternas önskemål och preferenser knappast finns. Det medför i sig att det blir praktiskt taget omöjligt att också mäta de anställdas insatser på ett tillfredsställande sätt. Ofta är också efterfrågan mycket starkt subventionerad. Det gäller exempelvis inom barnomsorgen, där kostnaden per barn och år ligger runt 80 000 - . Föräldrar betalar ju en viss avgift som säkert många kan känna som betungande. jag tror att praktiskt taget inga föräldrar skulle vara beredda att betala dagens höga kostnader ur egen ficka. De mycket starka subventionsmoment som finns leder till att vi får en överkonsumtion av denna typ av tjänster. Det i sin tur leder till att konsumtionen av offentligt producerade och offentligt subventionerade tjänster blir alltför stor i förhållande till vad konsumenternas verkliga preferenser skulle innebära. Den offentliga skattefinansierade konsumtionen tränger i själva verket undan privat konsumtion. Finge föräldrarna ha ett större inflytande skulle mindre resurser läggas på barnomsorgen och mer i stället på resor, kulturella aktiviteter, bättre inredda bostäder, datorer, mer av pedagogiska leksaker och liknande ting. Ser vi på ett annat offentligt monopol, landstingens sjukvård, ser vi snart också här hur svårt det är att sätta rätta löner, att utforma verksamheten effektivt och att sätta rätta taxor. Vi vet att en majoritet i inför höstens val argumenterar för att mer resurser skall tillföras vården. Låt mig dock påminna om hur ut- vecklingen har varit . 1970 fanns 10 600 läkare i vården. 1980 var antalet upp i 16 900. har an- talet läkare ökat med ytterligare 10 000 och är nu uppe i 27 000. På ett likartat sätt har antalet sjuksköterskor ökat från 36 000 1970 till 90 000 . är antalet läkarbesök per invånare i vårt land i genomsnitt 2,4 mot ett europeiskt genomsnitt på 5,2. Det kan också nämnas att antalet läkare i vårt land är dubbelt så stort som i . En engelsk kirurg opererar ungefär 700 patienter under det att en svensk opererar 250. Operationssalarna på skall användas . I realiteten används de . Tänk er att på ett motsvarade sätt skulle använda kapitalintensiv utrustning på samma ineffektiva sätt. steg vårdkostnaderna i fasta priser . Produktiviteten är svår att mäta här. Men de mätningar som gjorts tyder på att den kontinuerligt sjunkit. Om läkarna kan man verkligen ställa frågan: Vad gör dom egentligen? Man kan knappast undgå annat än att vården ger in- tryck av att vara öststatsekonomi, om än i lyxförpackning. En som ju också framfört den ståndpunkten är ordförande . Den bristfälliga organisationen och de ineffektiviteter som den ger upphov till leder till att man är i ständigt behov av mer resurser. Detta har också gett upphov till en taxesättning som är helt osannolik. I grunden bygger det svenska välfärdssystemet på den s.k. fördelningsprincipen. Det innebär att man betalar skatter och avgifter under sin aktiva tid mot att den vård som man behöver antingen vid olycksfall och sjukdom eller på sin ålders höst redan är betald via skattemedel. I synnerhet bör gälla att de skatter man betalar under sin aktiva tid skall täcka kostnaderna för den åldringsvård som man kan behöva. börjar dock denna princip att alltmer luckras upp och kommunerna tar i ökad utsträckning ut avgifter för vårdkostnader. Det är heller inga små belopp det rör sig om. I ligger den högsta avgiften på . fann revisorerna att man också tagit ut för service från där egenkostnaden i själva verket inte uppgick till mer än hälften. Fallen där äldres alla inkomster går till taxor är legio. Den som har resurser att skaffa sig privat vård får vanligen aldrig någon restitution från kommunen trots att personen bekostar sin äldrevård själv och på intet sätt ens nu belastar kommunen efter att under ett långt liv ha betalat kommunala skatter. Vad har egentligen dessa frågor med demokratin och dess ut- formning att göra? Sambandet är följande. Vi har en majoritet av väljarna – eller så – som antingen är anställda i den offentliga sektorn eller försörjs via offentliga kassor. Detta är ett för demokratin nytt förhållande. Det har lett till att vad jag kallar primära skattebetalare – det vill säga personer som genererar sina egna inkomster inklusive sina skatter – är en minoritet av befolkningen. fick varje primär skattebetalare – varje närande om man så vill – försörja 0,8 personer som var primärt skatte- försörjda. har den siffran mer än fördubblats till 1,8 personer. Att detta ger en förnyad skärpning åt demokratins problem tror jag är ofrånkomligt. Om välfärdsstaten skall kunna räddas är det nog därför nöd- vändigt att den reformeras och förändras grundligt så att balansen mellan den marknadsutsatta delen av vår ekonomi och den icke marknadsutsatta eller den politiskt styrda förändras till marknads- ekonomins fördel. Detta är bland annat nödvändig just för att de principer för fördelning av inkomster som gäller i marknads- ekonomin skall få ett större utrymme än vad som är fallet . Åtskilliga säger också att vi måste få en större privat sektor inte minst mot bakgrund av att den skattebas som är nödvändig för välfärdsarrangemangen skall kunna vidgas. Jag tror också att det argumentet för ökade marknadsinslag och mer av konkurrens är riktigt. Något paradoxalt menar jag dock att det väsentliga skälet för att vår demokrati skall kunna överleva i frisk form och förnyas är att den politiska domänen minskar. Det är genom ökade mark- nadsinslag och genom en begränsning av den demokratiska domä- nen som demokratins kompentens och livskraft paradoxalt nog kan förnyas och förstärkas. Etik i vetenskap, förvaltning och politik , riksdagsledamot (mp), ledamot av Jag sitter här för att jag skulle vilja dela med mig av de personliga erfarenheter, som jag har gjort som politiker. Jag har inte på något sätt ambitionen att göra någon slags vetenskaplig framställning. Jag tänkte ta upp två konkreta exempel. Om man tidigare, för ganska så länge sedan skulle man kunna säga , skulle vilja för- ändra världen och därför ville bli politiker, så är det desto vanligare att man säger att jag vill förändra världen och därför vill jag bli tjänsteman. Men medan en politiker måste ta ansvar för sina beslut inför väljarna mycket direkt genom att t.ex. riskera att inte bli återvald, så skyddas en tjänsteman t.ex. av arbetsrätten, och än bättre, en tjänsteman behöver inte avkrävas några personliga och politiska ställningstaganden och behöver inte motivera sitt handlande på samma sätt som en politiker förutsätts agera utifrån en yrkeskunskap och en kompetens.