sou · GMB332d4 · 1999-01-01 00:00:00 — Vidare finns möjlighet till beslut om att verkställig- heten av rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning skall föras över till den dömdes hemland med stöd av lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom i annan stat. Överförande kan emellertid ske enbart till de länder som tillträtt en konvention om möjlighet till överflyttning av verkställighet av påföljd Verkställighet av utvisningsbeslut ... samt i de fall har träffat avtal med andra länder om sådan möjlighet. Enligt 2 § andra stycket förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottsmålsdom får verkställighet av påföljd, som ådömts eller beslutats genom dom av svensk domstol med tillämpning av brottsmålskonventio- nen anförtros åt myndighet i , , , , , , eller . Enligt 13 § andra stycket nämnda förordning får frihetsberövande påföljd med tillämpning av överförandekonventionen anförtros åt myndighet i Förenta Stater, , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och jämte vissa områden för vilkas internationella förbindelser ansvarar, , , , , , och . Som en ytterligare förut- sättning för att överförande av verkställighet skall få ske enligt överfö- randekonventionen gäller att den dömde samtycker till överförandet. Det bör emellertid nämnas att en expertkommittè inom (för tillämpningen av de europeiska konventionerna på straffrättens område, PC-OC) har lagt fram ett förslag till tilläggs- protokoll till överförandekonventionen. Tilläggsprotokollet har antagits av och öppnats för under- tecknande. och några andra stater har undertecknat tilläggs- protokollet, vilket dock ännu inte har trätt i kraft. De operativa artiklar- na i tilläggsprotokollet tar sikte på att i två mycket speciella situationer kunna överföra den dömde utan att denne har lämnat sitt samtycke. I det första fallet skall överföring utan samtycke kunna ske när den dömde har avvikit från den dömande staten till sitt hemland och i det andra fallet när han, förutom frihetsberövande i form av t.ex. rättspsykiatrisk vård, även dömts till utvisning. Även i dessa fall kommer det dock alltid att krävas att den mottagande, verkställande staten går med på överföran- det. Tilläggsprotokollet innebär sålunda bl.a. att det öppnas en möjlighet för överförande av straffverkställighet utan den dömdes samtycke när denne skall utvisas. Enligt 11 § förordningen om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiat- risk vård skall på begäran av en utländsk medborgare underrättelse lämnas till hans hemlands konsulat enligt lagen (1989:152) om under- rättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten. Om en medborgare i , , , , eller tas in på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk tvångsvård, skall underrättas. Detsamma gäller när tvångsvården eller rättspsykiatrisk vård upphör eller om patienten avlider på vårdinrättningen. Verkställighet av utvisningsbeslut ... gentemot främmande stat enligt lagen om underrättelseskyldighet m.m. när utlänningar är berövade friheten samt enligt konsularkonventioner med , och . Mycket talar för att ha kvar gällande regelsystem som innebär att chefsöverläkaren beslutar om vårdens upphörande i samband med verkställighet av utvisning, men att man kompletterar med bestämmelser som innebär att det föreligger en underrättelseskyldighet gentemot det land utvisningen verkställs till. Så sker till vissa länder enligt bestämmelser till följd av konventioner. Det som talar för att behålla nuvarande system är, såsom har framförts ovan, att det kan ifrågasättas om det är meningsfullt att vårda och förbereda för en återanpassning till ett normalt samhällsliv i om utvisning skall ske så snart vården är avslutad. Därtill kommer att det endast är några enstaka fall som, såvitt framkommit, har inneburit problem. Man bör vidare verka för att möjligheten att i vissa fall överföra verkställigheten av en påföljd till patientens hemland utnyttjas. Som framgår av vad ovan har redovisats talar mycket för att det kommer att finnas ökade möjligheter att överföra verkställigheten av en påföljd till den dömdes hemland i de fall där hemlandet fullt ut har tillträtt en konvention med denna innebörd. När det gäller det ovan refererade fallet (Fall 2) avseende en utländsk medborgare framstår det som om ärendet inte har handlagts på ett korrekt sätt. Av förarbetena till LRV-lagstiftningen (prop. 1990/91:58 s.317) framgår att beslut om att vården skall upphöra inte kan fattas förrän utvisningen verkligen har verkställts. För att klargöra detta förhållande bör lagtexten förtydligas så att det klart framgår att vården upphör först sedan utvisningen har verkställts. gällande hand- läggningsordning när det gäller utvisning beträffande de som har dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning bör i princip sålunda bestå. Det bör emellertid i samtliga fall föreligga en skyldighet att underrätta patientens hemlands ambassad eller konsulat om att patienten kommer att skrivas ut från rättspsykiatrisk vård. Vi anser således att nuvarande handläggningsordning när det gäller verkställighet av utvisning för de som är dömda till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning skall bestå men föreslår att lagtexten skall förtydligas så att det klart framgår att vården inte skall upphöra förrän utvisningen har verkställts. Vi föreslår även att det skall införas en skyldighet för chefsöverläkaren vid rättspsykiatrisk vård på sju- kvårdsinrättning att underrätta patientens hemlands ambassad eller konsulat att utvisning till hemlandet kommer att verkställas och att den rättspsykiatriska vården kommer att upphöra. att sakkunnig skall förordnas i mål enligt LPT och LRV om det inte är obehövligt, att chefsöverläkaren skall få rätt att överklaga domstolens beslut, samt att den tid inom vilken ett LRV-mål med särskild utskrivnings- prövning skall tas upp till avgörande i länsrätt skall förlängas . 15.1Domstolens sammansättning i psykiatrimål samt användning och behov av sakkunniga Vi skall enligt våra direktiv analysera frågan om länsrätten skall tillföras psykiatrisk kompetens för att möjliggöra adekvata bedömningar av de läkarintyg, som besluten om tvångsvård delvis vilar på. I detta samman- hang skall vi beskriva och analysera länsrätternas tillämpning av bestämmelserna om sakkunnig i psykiatrimål. Vi skall också överväga krav på sakkunnigmedverkan i vissa mål, exempelvis i mål som gäller konverteringar och anmälningar om upphörande av rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Särskilda föreskrifter om handläggningen i förvaltningsdomstol av mål som gäller frihetsberövande m.m. vid psykiatrisk tvångsvård ges i 3438 §§ LPT och 21 och 22 §§ LRV. Förfarandereglerna i LPT och LRV kompletterar regleringen i förvaltningsprocesslagen (1971:291), FPL. I 2427 §§ FPL ges bestämmelser om rättens möjlighet att inhämta yttrande från sakkunnig i viss fråga och att hålla förhör med den sakkunnige. Enligt 24 § FPL får rätten inhämta yttrande över fråga, som kräver särskild sakkunskap, från myndighet, tjänsteman eller den, som eljest har att gå till handa med yttrande i ämnet, eller anlita annan sakkunnig i frågan. I fråga om sakkunnig gäller 40 kap. 27 §§ och 12 § i tillämpliga delar. Enligt 25 § FPL får rätten förordna om förhör med vittne eller sakkunnig. Sådant förhör äger rum vid muntlig förhandling och får hållas under ed. Om förhör gäller 36 kap. 118 §§ och 2023 §§ samt 40 kap. 911 §§ samt 14, 16 och 20 §§ i tillämpliga delar. Enligt 37 § andra stycket LPT skall länsrätten höra lämplig sakkun- nig vid muntlig förhandling om det behövs. Vid förhandlingen får den sakkunnige, i syfte att få upplysning rörande omständigheter som är av betydelse för dennes uppgift, ställa frågor till chefsöverläkaren och patienten. Bestämmelserna gäller enligt 21 § LRV i tillämpliga delar vid handläggningen i domstol av ett mål om rättspsykiatrisk vård. Syftet med regleringen i LRV och LPT är att länsrätten skall få uppkommande medicinska eller andra frågeställningar belysta och att länsrättens möjligheter att göra en obunden bedömning inte skall kunna sättas i fråga (jfr prop. 1990/91:58 s. 279). har med stöd av regeringens bemyndigande förordnat särskilda sakkunniga för psykiatrimål. I förarbetena (prop. 1990/91:58 s. 283) betonas att bestämmelsen i 37 § LPT inte begränsar möjligheten att inhämta sakkunnigutlåtande från någon annan med stöd av 24 § FPL. Vid beredningen av lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård m.m. aktualiserades frågan om domstolarna bör ha en särskild sammansättning i mål om psykiatrisk tvångsvård. Lagrådet ansåg (prop. 1990/91:58 s. 184185) att första domstolsinstansen, länsrätten, behövde förstärkas med en erfaren psykiater som ledamot om patientens ställning i processen inte skulle bli svagare än enligt då gällande ordning. Departementschefen anförde för sin del följande: Enligt min bedömning kan man dock inte utgå från att en läkarle- damot generellt skulle behövas i varje sådant mål. Det bör med fog kunna hävdas att det i många mål även utan särskild psykiatermed- verkan kommer att finnas ett beslutsunderlag som ger en entydig bild i fråga om patientens psykiska tillstånd och medicinska vårdbehov. Uppgiften koncentreras då till att klarlägga och bedöma patientens personliga förhållanden utifrån andra än rent medicinska aspekter. Departementschefen framhöll att en ordning med läkarledamot i rätten är förenad med en klar nackdel från rättssäkerhetssynpunkt, eftersom det finns en risk att avgörandet av målet kommer att bygga på väsentliga medicinska uppgifter och bedömningar som inte kommuniceras med Mot denna bakgrund var hon inte beredd att förorda lösningen med en särskild läkarledamot i rätten. Enligt departementschefen borde i stället ett system med särskilda fasta sakkunniga som tillhandahåller domstolen med yttrande kunna utvecklas något. 15.1.3Resultatet av målundersökningar i länsrätterna m.m. Vi har genomfört en målundersökning i samtliga länsrätter. Mål- undersökningen, som redovisas utförligt i kapitel 3, har avsett samtliga psykiatrimål som avgjordes i länsrätterna fr.o.m. den 4 t.om. , eller totalt 267 LPT-mål och 331 LRV-mål. Vid den i stort sett motsvarande målundersökningen som (se DV- rapport 1993:3) genomförde fr.o.m. den 8 t.o.m. (dvs. ) avgjordes totalt 280 LPT-mål och 289 LRV-mål. Av vår målundersökning framgår att länsrätterna har inhämtat yttrande från sakkunnig i (111) av LPT-målen och i (68) av LRV-målen. I målundersökning inhämtades yttrande från sakkunnig i av LPT-målen och i av LRV-målen. Av såväl kommitténs målundersökning som genomförda målundersökning framgår att sakkunniga läkare anlitas ytterst sällan i en del länsrätter. I andra länsrätter förekommer sakkunnig i flertalet av psykiatrimålen. I undersökning framkom att yttrande inhämtades i större utsträckning av länsrätter med hög (>1 000 mål) eller låg (<400 mål) måltillströmning. Som exempel från kommitténs målundersökning kan nämnas att två av landets största länsrätter förordnar sakkunnig i av LPT-målen, medan en annan stor länsrätt endast förordnar om sakkunnig i av dessa mål. Det har framkommit att det i vissa länsrätter har varit svårt att förordna sakkunnig på grund av brist på sakkunniga och denna brist kan vara en förklaring till olikheterna mellan länsrätterna när det gäller förekomsten av sakkunniga. Såväl av målundersökningen som av den senare mål- undersökningen framgår att sakkunniga läkare anlitas i väsentligt mindre omfattning i LRV-målen än i LPT-målen. Även när det gäller LRV-mål förekommer stora olikheter mellan de olika länsrätterna. I en av de större länsrätterna har man förordnat sakkunnig i av målen som man i en annan stor länsrätt inte förordnat sakkunnig i något av de avgjorda LRV-målen. Nämnas kan även att den länsrätt som har haft flest LRV-mål (81 mål) har förordnat om sakkunnig i endast ett fall. Förekomsten av sakkunnig varierar även beroende på vilken sakfråga som behandlas i målet och tendensen är densamma i undersökning som i vår målundersökning. Sakkunnig hördes i större ut- sträckning i LPT-mål som gällde patientens överklagande än mål som gällde chefsöverläkarens ansökan om förlängning av vårdtid. För LRV- målen var förhållandet det omvända. I LRV-mål hördes sakkunnig framför allt i mål som gällde chefsöverläkarens anmälan om upphörande av rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Även i mål om permission förekom sakkunnig i tämligen hög utsträckning. I målundersökningarna ställdes även frågan i vilken utsträckning den sakkunniges uppfattning överensstämde med chefsöverläkarens inställ- ning i målet. I undersökning överensstämde den sakkunniges uppfattning med chefsöverläkarens uppfattning i av LPT-målen och i av LRV-målen. I kommitténs undersök- ning var förhållandet att av 111 LPT-mål överensstämde den sakkunni- ges inställning med chefsöverläkarens inställning i målet i 110 mål, dvs. i procent räknat i av målen. I kommitténs målundersökning ställdes även frågan om utgången i målet huvudsakligen överensstämde med chefsöverläkarens inställning eller den sakkunniges inställning i de fall där den sakkunnige och chefsöverläkaren hade skilda uppfattningar. Det mål där den sakkunnige var av annan uppfattning än chefsöverläka- ren gällde konvertering. I detta mål överensstämde utgången i målet huvudsakligen med den sakkunniges uppfattning. I de 68 LRV-mål där sakkunnig förekom överensstämde den sakkunniges uppfattning med chefsöverläkarens inställning i 62 mål, dvs. i av målen. Beträffande de 6 mål där den sakkunnige hade en annan uppfattning i målet än chefsöverläkaren överensstämde utgången i målet huvud- sakligen med den sakkunniges uppfattning. Frågan om domstolarnas sammansättning och behov av sakkunskap har tidigare diskuterats i flera olika sammanhang. I den s.k. Rättegångsu- tredningen (SOU 1987:13) som gällde processen i de allmänna domsto- larna föreslogs att de allmänna domstolarna skulle ges en generell möjlighet att låta en särskild ledamot ingå i rätten. Förslaget ledde emellertid till stark kritik från flera remissinstanser och förslaget genomfördes inte. Kritiken gick bl.a. ut på att medverkan av en expert- ledamot kan leda till att rätten vid överläggningen får del av upp- lysningar som parterna inte har fått del av. I vart fall sägs det finnas en risk för att parterna kan misstänka att en expertledamot under överlägg- ningen tillför rätten viktiga sakupplysningar som parterna inte har fått tillfälle att bemöta. Detta förhållande kan befaras rubba tilltron till I den proposition som följde efter betänkandet (prop.1989/90:71) anfördes att man med hänsyn till det ovan anförda borde vara försiktig med att utvidga användningen av expertledamöter. I propositionen pekades på möjligheten att i stället för att använda sig av en expertledamot använda sig av sakkunniginstitutet. När LPT och LRV infördes förekom, som framgår av vad ovan har sagts, olika uppfattningar om sakkunnig läkare skulle ingå i rätten vid avgörandet. Lagrådet föreslog att länsrätten vid prövning av sådana mål skulle bestå av en sakkunnig ledamot, dvs. Föredraganden ansåg emellertid att risken att målet tillfördes sakkunskap över huvudet på parterna var avgörande. Regeringen valde därför att avstå från att föreslå medverkan av sakkunniga ledamöter i länsrätten. Det har inte framförts till kommittén eller på något annat sätt kommit till vår kännedom att rådande förhållande där rätten består av jurist- domare och nämndemän skulle ha brister som hänför sig till frånvaron av läkarexpertis i rätten. I de fall där behov av medicinsk expertis varit nödvändig har man haft möjlighet att förordna om sakkunnig läkare. Som framgår av vad ovan sagts har man i tidigare lagstiftningssamman- hang varit tveksam till att införa möjligheter att låta en expertledamot ingå i rätten. Även när det gäller andra sociala mål än LPT och LRV, nämligen i mål enligt LVU och LVM, har det diskuterats om det skall finnas en expertledamot i rätten men man har kommit fram till att så inte skall vara fallet. I de sistnämnda måltyperna får man förordna om sakkunnigutlåtande i de fall där det är behövligt. Med hänsyn till det anförda finner vi att det inte framkommit sådana skäl för att en psykiater i LPT- och LRV-mål skall ingå som ledamot i domstolen att det föranleder en ändring av nuvarande regler. När det gäller förordnande av sakkunnig i psykiatrimål har det framkommit genom de ovan redovisade målundersökningarna att det föreligger stora olikheter när det gäller de olika länsrätternas benägenhet att förordna sakkunnig. Vidare har det framkommit att det föreligger stor överensstämmelse mellan chefsöverläkarens uppfattning och den sakkunniges uppfattning i målen. Den stora överensstämmelsen mellan chefsöverläkarens uppfattning och den sakkunniges uppfattning i sakfrågan kan leda till ett ifrågasättande av betydelsen av att en sakkunnig förekommer i psykiatrimålen. Det måste emellertid anses vara en rättssäkerhetsgaranti för den enskilde att en annan läkare än den som har det yttersta behandlingsansvaret för honom får lämna sin uppfattning i målet. Det kan vara så att möjligheten att ytterligare en läkare skall granska chefsöverläkarens ställningstagande i målet gör att chefsöverlä- karen överväger sin uppfattning i målet mer noggrant än om möjlighet att förordna sakkunnig inte funnits. Det är inte tillfredsställande att det föreligger så stora skillnader mellan de olika länsrätterna när det gäller förordnande av sakkunnig som har redovisats ovan. Med utgångspunkten att en sakkunnig är viktig för rättssäkerheten måste man överväga om man kan godta denna olikhet mellan länsrätterna. Det hinder mot att förordna sakkunnig för länsrät- terna som består i brist på tillgång till sakkunniga måste undanröjas genom att förordnar fler sakkunniga. Vidare bör man överväga om man generellt i alla måltyper bör skärpa kravet på sakkunnig i länsrätten eller om man bör skärpa kravet på sakkunnig i vissa måltyper eller kanske t.o.m. göra det i princip obligatoriskt med sakkunnig i vissa måltyper. Några måltyper innefattar ofta särskilt svåra bedömningar. Exempel på sådana måltyper är mål om anmälningar om upphörande av rättspsy- kiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Målundersökningen har visat att sakkunnig förekommer i relativt stor utsträckning i dessa mål men att det även här föreligger stora olikheter mellan länsrätterna. Våra utvärderingar i kommittén har vidare gett besked om att vårdtiderna vid rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning har ökat. Även mål avseende konvertering från frivillig psykiatrisk vård till tvångsvård kan vara sådana mål där det kan finnas behov av att i princip regelmässigt förordna sakkunnig. När det gäller beslut om konvertering föreslår vi i kap. 8 att det nuvarande farerekvisitet skall utgå och att - konvertering skall vara möjlig om förutsättningarna enligt 3 § LPT är uppfyllda. För att stärka rättssäkerheten föreslår vi att beslutet skall underställas länsrätten senast . För att ytterligare stärka rättssäkerheten kan man tänka sig att föreskriva att sakkunnig skall förordnas i alla mål om konvertering. Både vid mål om anmälningar om upphörande av rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och vid mål om konvertering föreligger således starka skäl för att huvudregeln skall vara att sakkunnig skall förordnas av länsrätten. Även andra måltyper än de berörda innefattar emellertid ofta svåra bedömningar Det kan t.ex. vara fråga om förlängning av tvångsvård enligt LPT. Det av kommittén föreslagna systemet med öppen vård med särskilda villkor innefattar också en sådan prövning som kan nödvändiggöra utlåtande av en sakkunnig. Vi anser vid en samlad bedömning att övervägande skäl talar för att huvudregeln bör vara att sakkunnig skall förordnas i mål enligt LPT och LRV. Undantag bör dock göras för mål om tillstånd till vistelse utanför vårdavdelningen men innanför vårdinrättningens område för den som dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Det måste emellertid finnas ett undantag från huvudregeln att länsrätten skall förordna sakkunnig. Vi anser att länsrätten skall kunna underlåta att höra sakkunnig om det är obehövligt. T.ex. i de fall där länsrätten har prövat samma fråga och inga nya omständigheter har tillkommit kan det som regel anses obehövligt att förordna om sakkunnig. Det anförda innebär att länsrätten även i fortsättningen kommer att få göra en bedömning i det enskilda målet om sakkunnig skall förordnas. Skillna- den mot vad som gäller i nuvarande lag är att presumtionen skall vara att sakkunnig skall förordnas. LPT och LRV innehåller särskilda bestämmelser om domstolens hand- läggning av psykiatrimål och om rätten att överklaga länsrättens beslut (3238 §§ LPT och 1822 §§ LRV). LPT och LRV kompletterar bestämmelserna i . Bestämmelserna i och LRV innebär bl.a. att patienten kan överklaga vissa beslut av chefsöverläkaren men att chefsöverläkaren inte får överklaga domstolens beslut. Att chefs- överläkaren inte har rätt att överklaga länsrättens beslut framgår av 33 § andra stycket LPT. Som skäl härför angavs i propositionen (prop. 1990/91:58) att denna typ av åtgärder inte bör ingå i läkarens arbetsupp- gifter. Enligt tidigare gällande LSPV hade läkaren emellertid rätt att överklaga utskrivningsnämndens beslut. I förarbetena till LPT anger departementschefen att överläkaren sällan har utnyttjat sin möjlighet till överprövning. 15.2.2De nya reglerna om tvåpartsprocess i de allmänna förvaltningsdomstolarna infördes en obligatorisk s.k. tvåpartsprocess i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Undantag från tvåpartsprocess före- kommer dock, och det skall för de särskilda måltyper som är undantagna finnas regler härom i den materiella speciallagstiftningen. Detta gäller bl.a. mål enligt LPT och LRV. Frågan om tvåpartsprocess bör införas i mål enligt LPT och LRV behandlades mycket summariskt i den proposition som ligger till grund för reformen av den psykiatriska tvångsvården. I propositionen (prop. 1990/91:58 s. 275) uttalades följande om chefsöverläkarens processuella ställning: I ansökningsmål har chefsöverläkaren ställning som part i länsrätten. Han har emellertid inte ansetts böra ges befogenhet att i något fall överklaga beslut av länsrätt eller kammarrätt. Ett skäl härför är att denna typ av åtgärder inte lämpligen bör ingå i läkarens arbetsuppgif- ter. Frågan behandlades lika summariskt vid införandet av tvåpartsprocessen i de allmänna förvaltningsdomstolarna. I propositionen (prop. 1995/96:22 s. 74) uttalades följande: Det finns emellertid målområden där det kan vara olämpligt att den beslutande myndigheten har rätt att överklaga. Ett exempel är lagstiftningen om psykiatrisk vård m.m. som redan innehåller uttryckliga regler om förbud för chefsöverläkaren att överklaga domstols dom. Tvåpartsprocessen innebär att en förvaltningsmyndighet är motpart om en enskild överklagar förvaltningsmyndighetens beslut till allmän förvaltningsdomstol och att en förvaltningsmyndighet vars beslut ändras av en förvaltningsdomstol som huvudregel kan överklaga domstolens beslut. Det allmänna företräds av den myndighet som först beslutade i saken. Generella regler om detta har tagits in i 7 a, 10 och 14 §§ FPL Den ändrade ordningen har kombinerats med utvidgade möjligheter för domstolen att avgöra mål utan att kommunicera överklagandet med företrädare för det allmänna. Reglerna om muntlig förhandling har justerats så att beslutsmyndigheten får föreläggas att inställa sig vid påföljd att dess utevaro inte utgör hinder för målens vidare handläggning och avgörande. Den införda ordningen gällde redan tidigare vid administrativa frihetsberövanden enligt LVM. Länsrätten skall besluta om vård enligt respektive lag efter ansökan av socialnämnd. Nämnden företräder sedan det allmännas intressen under hela processen om sådan vård och har rätt att överklaga länsrättens och kammarrättens beslut. I den nämnda propositionen (prop.