sou · GMB393 · 1999-01-01 00:00:00 — Den enskilde anställde kan inte sälja eller belåna aktierna medan de ligger i , men när vederbörande lämnar sin anställning i företaget eller går i pension har han/hon rätt att antingen få aktierna eller kontanter. I företag som inte är börsnoterade görs en oberoende värdering av aktierna. Systemet möttes inledningsvis med misstänksamhet från såväl fackföreningsrörelsen som traditionella näringslivsföreträdare. De fackliga företrädarna var kritiska mot att ESOP:s pensionsplaner var utan riskspridning, till skillnad från de tidigare företagsanknutna pensionsfonderna som på försäkringsmässiga grunder garanterade de anställda pensioner. Från näringslivshåll var en vanlig misstanke att de löntagarägda företagen skulle prioritera sysselsättning framför lönsamhet och därmed hota företagets överlevnad . Erfarenheterna från det amerikanska systemet med ESOP tyder emellertid på att de personalägda företagen kan vara väl så konkurrenskraftiga. I ett signifikant antal vetenskapliga studier av personalägda företag har man inte funnit att personalägande genom en ESOP har haft någon märkbar effekt på konkurrenskraften. Den förklaring som ligger närmast till hands är att intresset för det egna företagets välgång ökar påtagligt när det utöver anställningen också finns ett ägande med i bilden. är det uppenbart att det föreligger en mål konflikt mellan sysselsättning och löneutveckling å ena sidan och trygg och god värdeutveckling på ägarandelen å den andra sidan. ESOP har kommit att spela en viktig roll i samband med ägarskiften. När företagets huvudägare vill dra sig tillbaka har man bildat en fond som med lånade medel från företaget köpt företagets aktier. ESOP bygger på att företaget lånar ut pengar till den fond som köpt aktierna i företaget. För det första skulle ESOP utmana reglerna om låneförbud för företagets närstående ägare. Reglerna avser att skydda företagets långivare och andra kreditorer. 38 Två modeller för löntagarägande SOU 1998:93 För det andra omges pensionssparande i av omfattande regler som syftar till skydd för försäkringstagare , i det här fallet att skydda pensionsspararnas intressen. Därför begränsas möjligheterna till risk- exponering. Att placera allt sparande i ett enda onoterat företag skulle definitivt strida mot dessa regler. För det tredje skulle kvalificeringsregler av den typ som tillämpas i , med upp till kvalificeringstid för att komma i åtnjutande av förmånen, allvarligt hindra rörligheten på arbetsmarknaden. För det fjärde skulle en farhåga kunna uppställas om att ett löntagar- ägande inte skulle vara lika aktivt för att skapa strukturaffärer , något som är en överlevnadsfråga på lång sikt. Småföretagsdelegationen anser att ESOP i amerikansk tappning är behäftade med så många nackdelar att de bör avföras ur diskussionen. I stället bör andra vägar för att få in löntagarkapital i småföretagen prövas. Kanadensiska skattelagar gör det möjligt för delstaternas löntagar- organisationer att sponsra skapandet av kapitalfonder i deras respektive delstater som erbjuder aktiekapital till små och medelstora företag. Den första och största fonden, , etablerades 1984 och har i totala tillgångar. Det finns nu 16 fonder etablerade eller på väg att etableras i . Huvuddelen av insatserna kommer från individuellt sparande. De kanadensiska skattereglerna ger en skattereduktion på avseende den delstatliga skatten och på den federala skatten upp till ett investeringstak på . Reglerna anknyter till avdragsrätt för den kanadensiska mot- svarigheten till pensionssparande. I praktiken innebär de att en kanadensare med den genomsnittliga inkomstskatten kan investera , men behöver bara minska sin disponibla inkomst med . Skatterabatternas värde är och den uppskjutna skatten på pensionssparandet är värd ytterligare . Fonderna har spelat en viktig roll för utvecklingen av regionalt förankrat tillväxtkapital. Slutsats: Den viktigaste beståndsdelen är en kraftig skattesubvention. Det vore anmärkningsvärt om ingen effekt hade uppstått t ill följd av denna subventionering. Utväxlingen kan beskrivas som 1:5. Två modeller för löntagarägande Huvuddelen av det som brukar kallas löntagarkapital finns i AP- fondsystemet, arbetsmarknadsförsäkringsbolagen (AMF, SPP, KP m.fl.) och i fackförbundens strejkkassor. AP-fondsystemet har emellertid endast en moralisk koppling till löntagarna, ty formellt sett är AP- fonderna statliga institutioner. De försäkringsinstitut som hanterar arbetsmarknadsförsäkringar och avtalspensioner har vanligtvis parts- sammansatta styrelser, dvs. både arbetsgivar- och löntagarorganisationer är representerade. Direkt löntagarägda företag, som bygger på den enskildes aktieägande, förekommer inom vissa branscher, men svarar endast för en marginell andel av sysselsättningen i . Det löntagarkapital som finns i svenska pensionsfonder och strejk- fonder uppfyller knappast våra krav på särart. F onderna placeras tvärtom tämligen traditionellt och försiktigt i räntebärande statspapper, i kommun- och bostadsobligationer, och i begränsad utsträckning i svenska börsbolag. Som kapitalägare uppträder de svenska löntagarna, eller rättare: deras placerare, på samma sätt som alla andra. Försäkrings- och pensionskapitalet spelar stor roll för småföretagen i många länder, men för svenska småföretag har det inte någon större betydelse. Det har flera orsaker: ·De kollektiva a-kasse-, sjukförsäkrings-, och pensionssystemen har byggt på fördelningssystem utan fondering – därför är kapitalet inte så stort. ·De fonderingar som skett har placerats med låg risk. ·Pensionsfonderna är starkt centraliserade. ·Lagstiftningen förhindrar dem att placera i små onoterade bolag (se avsnitt 9). I länder med mer decentraliserade pensionssystem, framför allt där företagsanknutna pensionsstiftelser spelar stor roll, är det vanligare med större ägande i såväl det egna företaget som andra mindre företag. I förekommer pensionsstiftelser endast i de företag som valt att stå utanför de centrala försäkringsfonderna och som byggt upp egna lösningar. Under har personalstiftelserna fått stor betydelse i . I har frågan närmast blivit politiskt blockerad. Det fördes intensiva diskussioner kring personalägande. Frågan om vinstandelar till personalen fick en ideologisk laddning när de ställdes upp som alternativ till löntagar fonder. 9 Se t.ex.: Facket är starkare än – på Stockholmsbörsen, Per , Arena 6/1997 . 40 Två modeller för löntagarägande Lokala vinstandelssystem sågs från facklig horisont dels som ett sätt att kringgå den solidariska lönepolitiken, dels som ett sätt att knyta upp personalens oberoende. Några företag etablerade emellertid vinstandels- system och därmed ett betydande personalägande. Den mest kända och en av de äldsta är . Lokala vinstdelningssystem åtnjuter inga skattemässiga fördelar. Avsättning till vinstandelar jämställs skattemässigt med lön och beläggs med sociala avgifter. Stora delar av det som var fackliga försäkringsangelägen- heter, t.ex. sjuk- och arbetsskadeförsäkring, har övergått i statlig regi. Genom kraftigt ökade statsbidrag till a-kassorna har också dessa en mycket liten egen fondering. fattades förvisso principbeslut om att överföra ansvaret för sjuk- och arbetsskade- försäkringen på arbetsmarknadens parter. Detta fullföljdes emellertid inte. En framtida svensk anslutning till den europeiska monetära unionen skulle aktualisera krav på förnyelse av svensk lönebildning, någon anpassning med valutakursjusteringar skulle ju inte bli möjlig. Med spärrhakeseffekter i löneavtalen ses ofta tillskyndandet av lokala vinstdelningssystem som den enda utvägen för att hantera svängningar i lönsamheten. Denna slutsats framstår dock som enbart hypotetisk. Finns det då en potential för att löntagarkapitalet skulle kunna uppföra sig annorlunda? Som vi ser det sönderfaller denna fråga i tre: 1.Kan placeringarna ske efter andra kriterier så att de kan komma småföretagen till del? 2.Kan löntagarkapital spela en roll vid successioner och då tidigare ägare vill dra sig tillbaka och personalen vill ta över? 3.Kan löntagarkapitalet användas för att förankra ägandet lokalt? Intresset för god avkastning och tryggade pensioner dominerar över andra intressen. Det hindrar emellertid inte att en mindre del av de fonderade medlen används för placeringar i riskkapital till onoterade företag. Dessvärre hindrar placeringsreglerna i hög grad försäk- ringsbolagen, pensionsfonderna och -stiftelserna att gå in med väsentligt riskkapital i småföretag. Två modeller för löntagarägande Den lokala fackliga organisationen kan ha ett stort intresse för hur ägandet utvecklas vid det företag där man är verksam. Störst intresse föreligger självfallet i samband med att en huvudägare avser att sälja företaget. Eftersom något lokalt eller företagsanknutet pensionskapital inte föreligger står förhoppningarna till de centrala fonderna. Dessa är dock enligt gällande lagstiftning förhindrade att ta en större ägarandel än av röstetalet eller av kapitalet. Kritik mot denna regel, och då i ett större sammanhang, formuleras i avsnitt 11. Löntagarägandet i har avstått från att utöva ett ägarinflytande. Aktörerna har inte tagit aktiv del i strukturdiskussioner och har därmed heller inte varit pådrivande i näringslivets struktur- omvandling. Det finns dock en gryende diskussion inom fackföreningsrörelsen om att löntagarkapitalet skulle kunna inta andra positioner, satsa mer långsiktigt och värna sysselsättningen. Det finns en rädsla bland dem som företräder löntagarnas organisationer i de olika kapitalplacerande institutionernas styrelser att en sådan linje skulle vara äventyrlig, då det primära intresset är att skydda de framtida pensionerna och att strejkkassorna är likvida. Småföretagsdelegationen anser att en statlig förhandlingsman bör få i uppdrag att samla olika aktörer såsom fackförbund, försäkringsbolag och pensionsfonder för att stimulera till bildande av särskilda risk- kapitalbolag med uppgift att placera i småföretag och andra risk- kapitalbolag. Starkt bidragande orsaker till svårigheterna för småföretagen att erhålla riskkapital från externa placerare utanför den ursprungliga ägarkretsen är: ·svårigheter att värdera aktierna och riskerna ·liten likviditet och små exit-möjligheter för placerare ·svårigheter att värdera företagens kompetens ·lågt informationsinnehåll från företagen ·svårigheter för placerare och småföretag att mötas. I detta avsnitt skall vi behandla om de svenska riskkapitalbolagen (venture-capitalbolag) på ett väsentligt sätt kan bidra till småföretagens kapitalförsörjning och om det finns hinder för dem som reducerar deras möjligheter samt vilja att gå in med eget kapital eller efterställt kapital i små och medelstora företag. Vidare skall vi ta upp och diskutera ett antal förslag som kan öka riskkapitalbolagens förmåga och vilja till investeringar i småföretag. Vissa förhoppningar har knutits till att s.k. venture-capitalbolag på ett väsentligt sätt skall kunna bidra till riskkapitalförsörjningen till små och medelstora företag. På den svenska marknaden finns drygt 40 verksamma riskkapitalbolag. Med stor sannolikhet finns det fler bolag av denna karaktär, nytillskotten kan vara många och definitionen på riskkapitalbolag är inte lätt att göra. Vidare finns fonder m.m. med samma syften varför gränsdragningarna blir svåra. Den grundläggande affärsidén är att av ett antal mycket riskfyllda placeringar kan ett mindre antal av dessa ge en mycket hög avkastning och värdetillväxt som kompenserar det mycket höga risktagandet och förlusterna i de övriga placeringarna. Dessa bolag10 har starkt varierande ursprung och ägare, olika inriktning mot branscher, regioner och faser i småföretagens utveckling. 10 Källa: Den svenska riskkapitalmarknaden , EuroFutures, . En mycket stor grupp (cirka 17 stycken) fanns inom och Bure- sfären som tillskapades ur löntagarfonderna med ett kapital om 6,5 mil- jarder kronor för att utöka tillgången till riskkapital för småföretagen. Dessa ambitioner har inte kunnat fullföljas bl.a. till följd av att och marknadsnoterats, varför deras riskkapitalbolag i huvudsak arbetar mot medelstora och stora företag. Övriga riskkapitalbolag uppgår t ill cirka 25 stycken med ett kapital om . Bilden av riskkapitalbolagen är komplex. Några allmänna iakttagel- ser är att kapitalkällorna till riskkapitalbolagen är många och samman- satta, alltifrån ensamma ägare till riskkapitalbolag där offentliga statliga och kommunala institutioner ingår med privata intressen, banker och andra riskkapitalbolag samt fonder och stiftelser. Aktiviteterna från , Innovationscentrum, , Industrifonden och en del kommuner ger ju klara indikationer på ovan- stående. Dessa kan också bidra aktivt till tillkomsten av ytterligare riskkapitalbolag med inriktning mot småföretag. På ett allmänt plan anser vi att den framväxande marknaden av privata och halvoffentliga riskkapitalbolag med stor sannolikhet kan bidra till att underlätta riskkapitalförsörjningen för småföretag. För dessa bolag gäller att styckekostnaden för varje enskild placering är hög ställt i förhållande till volymen. Placeringar av detta slag kräver arbetsintensiva insatser i form av rådgivning, styrelserepresentation, uppföljning m.m. Det finns därför ofta en gräns för hur många placeringar ett riskkapitalbolag kan göra utan att tappa kontroll och överblick. Detta är förmodligen en bidragande orsak till att många av dessa bolag inte växer, utan i stället förökar sig genom delning och avknoppningar samt genom att gå in i andra riskkapitalbolag. En ytter- ligare orsak är att på detta sätt öka riskspridningen. För att skapa möjligheter till exit för riskkapitalbolagen samt för direkt rikskapital från allmänheten pågår en utveckling att dels åstadkomma handelsplatser/börser för småföretag dels centrala och regionala träffar för att sammanföra placerare och småföretag. Ett betydande antal nyintroduktioner av medelstora företag har skett på . Likväl är de krav som ställs på storlek, antal ägare, omsättning, information och rapportering samt kostnader för detta för höga för den absolut övervägande majoriteten av de svenska småföretagen. För att reducera dessa barriärer har tre listor/handelsplatser utvecklats som har lägre krav än fondbörsen på de företag som vill delta. stödjer dessa tre marknadsplatser med utvecklingsbidrag11. 11 Marknadsplatser för handel med aktier i små företag, , R 1997:53 . Fondkommissionärernas handel med aktier utanför börsen registreras till del på den så kallade SBI -listan som innehåller 50 bolag. Nya Marknaden bedriver handel med aktier i unga tekniska utvecklingsbolag. I nnovationsMarknaden startade . har 14 000 invester- are satsat pengar i de cirka 20 bolag som finns på listan. fick tillstånd att bedriva handel med aktier genom att utnyttja en variant av SAX-systemet. Handeln sker genom börsens medlemmar. Tillförseln av riskkapital till småföretag genom dessa listor har varit betydande främst via SBI-listan. Det bör dock framhållas att även om kraven på företagen och handeln är lägre än på fondbörsen är de dock betydande vad gäller information, rapportering, ägarspridning, mognad på företaget osv. Såväl introduktionskostnaderna som löpande fasta och rörliga kostnader för att vara kvar är så stora att många bedömare tror att det endast kan röra sig om maximalt cirka 30 medelstora företag som har råd och tillräcklig mognad att på detta sätt få tillgång till riskkapital. Från exempelvis Aktietorget framhåller man att aktier för måste säljas men att emissioner kostar för mycket för att vara intressanta. Även om kraven är höga och antalet företag därmed få som kan komma i fråga måste likväl konstateras att fler placerare och större volymer får enklare vägar att hitta objekt med exitmöjligheter som ökar riskkapitalförsörjningen till småföretag som kvalitén och mognaden i de företag som ingår ökar. Sammantaget måste dock framhållas att denna väg för att erhålla externt riskkapital för den absolut övervägande delen av de svenska småföretagen är helt utesluten. I en studie utförd av vid i framgår att av de svenska riskkapitalbolagens kapital har gått till investeringar i form av aktieförvärv eller nyemissioner i svenska småföretag. Av de som placerats i småföretag har satts in i tidiga skeden, i expansionsskeden och så mycket som i mogna skeden. Trots det stora antalet riskkapitalbolag har således en relativt liten andel av detta kapital gått till småföretag utan har en ganska traditionell placeringsinriktning som inte på något avgörande sätt skiljer sig ifrån den som gäller för investmentbolag, aktiefonder, värdepappersfonder, pensionsfonder etc. Orsakerna till att en så relativt liten andel placerats i småföretag är förmodligen: · att risktagandet bedöms vara för stort ·att investeringar i småföretag är så arbetskrävande att man inte orkar med mer än cirka 5 – 10 bolag ·att skattereglerna är så oförmånliga att de effektivt förhindrar möjligheterna att gå in med kapital ·att det för vissa av riskkapitalplacerarna finns ägarbegränsningar som gör att de ej får kontrollera av röstetalet eller av kapitalet i företagen. I det följande beskriver vi ett danskt system för statliga förlustgarantier till riskkapitalbolag, vissa inslag i den danska skattelagstiftningen samt reglerna för svenska investmentbolag. Avsikten med beskrivningarna är att pröva om dessa system kan tillämpas för de svenska riskkapital- bolagen så att deras vilja och förmåga att placera i svenska småföretag ökar. I finns en lag 12 om möjlighet till statsgarantier för riskkapitalbolags placeringar i aktier i småföretag. Syftet med systemet är att främja tillväxt och utveckling i små och medelstora företag genom att skapa möjligheter till riskvilligt och kompetent egenkapital. För att bidra till detta kan danska staten – – ställa garantier till bolag – udviklingsselskaber – som placerar i egenkapital i små och medelstora företag som driver utvecklingsprojekt. För att erhålla statlig förlustgaranti ställs två typer av krav; dels krav på bolagen – riskkapitalbolagen – som placerar pengarna och dels krav på i vilka typer av små och medelstora företag som medlen placeras i. Det egna kapitalet skall uppgå t ill minst 20 miljoner Dkr, dispens kan lämnas, dock får det ej understiga 10 miljoner Dkr. 2.Vid sidan om tillförsel av egenkapital genom kontantemissioner skall de bistå med kompetens och rådgivning. 3.Bolagen skall kunna redovisa vilka etiska och miljömässiga hänsyn som ligger till grund för de investeringar som finansieras genom tillförsel av egenkapital inom ramen för garantin. 4.För att erhålla statlig förlustgaranti tas en avgift ut om . Avgiften är inte ett sätt för staten att täcka 12 Lov nr 365 af 18/05/1994. de kostnader som kan uppstå t ill följd av garantin, utan avser kostnader för handläggningen och utvecklingsarbete på Närings- departementet. Systemet är alltså inte tänkt att vara självfinansierat utan skall täckas inom ramen för den ordinarie statsbudgeten. 11.2.2Placeringar som kan omfattas av garantin ·Vid teckning av aktier i företagen får inte företagen ha: 1.Mer än 250 anställda 2.En nettoomsättning på över 20 miljoner ecu 3.En balansomslutning på över 10 miljoner ecu. ·Högst av kapitalet i företaget får ägas av annat bolag än det riskkapitalbolag som erhåller garantin. Offentliga investerings- bolag och riskkapitalbolag omfattas inte av ägarbegränsningen. ·Företaget får inte stå i koncernförhållande med verksamheter som överstiger ovanstående gränser. ·Företaget får inte ha väsentliga lån hos riskkapitalbolaget, riskkapitalbolagets ägare eller koncernförbundna företag till risk- kapitalbolaget. ·Företaget får inte som huvudverksamhet bedriva finansierings- eller investeringsverksamhet, handel med, administration eller ägande av fast egendom. ·Företaget skall ha sin verksamhet i . ·Nyteckningen av aktier skall ske genom kontanta tillskott. ·Företagen skall bedriva utvecklingsprojekt, marknadsutveckling, produktutveckling, service- och kompetensutveckling eller liknande. ·Företaget får inte direkt eller indirekt äga av riskkapitalbolaget. ·Företaget får inte ägas av någon som direkt eller indirekt äger i företaget som direkt eller indirekt äger i utvecklingsbolaget med undantag för offentligt ägda bolag eller bolag som står under finansinspektionens tillsyn. 1.Statsgarantin omfattar av förlusterna på det aktiekapital som ingår i den garanterade placeringsportföljen. Vid beräkning av den statliga ersättningen skall korrigeras för samtliga in- och utbetalningar som omfattas av aktier som ingår i garantiramen. 2.Förlusten skall vara realiserad och den garanterade placeringen skall ha ingått i portföljen . 3.Vid utbetalning av garanti till riskkapitalbolaget reduceras garantiramen med storleken på den av garantin omfattade förlusten. 4.När aktierna ingått i den garanterade portföljen reduceras förlustgarantin . Garantin bortfaller således . 5.Garantin kan också bortfalla om vissa av reglerna rörande koncernförhållanden enligt ovan inte efterlevs. 11.2.4Danska skatteregler som har visst samband med garantireglerna Det danska skattesystemet för skatt på kapitalvinster och avdrag för kapitalförluster skiljer sig mellan fysiska och juridiska personer. Vi behandlar här endast bolagens beskattning. Bolagsskatten är och kapitalvinster beskattas enligt denna. Av utdelade vinster på aktieinnehav behöver tas upp som beskattningsbar inkomst såvida inte bolaget äger i det utdelande bolaget; i detta fall är utdelningen inte inkomstbeskattad. Vinster och förluster på aktier som vid försäljning innehafts i mindre än skall tas upp som inkomst respektive kostnad vid beskattning. Vinster och förluster på aktier som vid försäljning innehafts behöver inte tas upp till beskattning, vinster är ej skattepliktiga och förluster ej heller avdragsgilla. Danska pensionsfonder är befriade från skatt på utdelningar från aktieinnehav samt vinster vid aktieförsäljningar. hade en tidigare framväxande utveckling av riskkapitalbolag stannat av, några av bolagen hade gått i konkurs, lagt ned sin verksamhet eller ändrat inriktning. Vidare var aktiviteten från de kvarvarande mycket låg, placeringarna i småföretag var liten. Den huvudsakliga placeringsinriktningen var ganska traditionell med obligationer, statsskuldsväxlar och börsnoterade aktier. I samband med arbetet att ta fram det statliga förlustgarantisystemet sökte regeringen förmå banker, försäkringsbolag, pensionsfonder och 13 Denna framställning grundar sig på intervjuer med regeringstjänstemän i och företrädare för danska riskkapitalbolag och pensionsfonder . fackliga fonder att gå in med väsentligt kapital i riskkapitalbolagen – udviklingsselskaber. Regeringen lyckades med detta också. finns det ett drygt tiotal aktiva riskkapitalbolag, varav åtminstone ett – Dansk Kapitalanlægg A/S – är noterat på den danska fondbörsen. Av dem vi talade med fick vi uppfattningen att bolagen varit relativt framgångsrika. De hade inte några problem att få fram kapital från placerare till riskkapitalbolagen, vidare hade riskkapitalbolagen en mycket stor mängd små och medelstora företag som önskade deras medverkan som ägare och rådgivare, varför placeringsmöjligheterna syntes stora. hade strategin fungerat; ett fåtal småföretag man gått in i hade varit så framgångsrika att vinsterna från dessa väl täckt de i vart fall potentiella förlusterna i det stora flertalet andra bolag man placerat i. Dansk Udviklingsfinansiering A/S grundades . Regeringen utsåg en förhandlingsman som lyckades få banker, ett 70-tal pensionskassor, försäkringsbolag och privata företag att satsa sammanlagt i aktiekapital i bolaget. Målet var att finansiera forsknings- och utvecklingsprojekt på en affärsmässig grund. har man tagit ställning till 2 000 projektförslag och av dem valt ut 70 projekt som man investerat i. Sammanlagt har man investerat . 30 projekt har sålts och avslutats. Fonden har spelat en mycket viktig roll för utvecklingen av nya företag inom bioteknik, elektronik, IT och material- och processteknik.