sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Videgården ar- betar också med kompetensutveckling och forskning (överläkare vid Barn- och hearing om ungdom och anorexi, , ). Under har man på Videgården behandlat 280 patienter, varav haft diagnosen anorexi. I av samtliga behandlingar har man behövt använda slutenvård. Av den totala patientgruppen var andelen ungdomar . Verksamheten utvärderas bl.a. genom att man deltar i en svensk multicenterstudie kring behandling av ätstörningar (SUFSA). Man pla- nerar uppföljning. Patienttillströmningen är mycket stor och patienterna tycks klart tillfredsställda med vården (). De verksamhetsansvariga anser att det är nödvändigt att arbeta åldersöverskridande med ätstörningar. Som kritisk randanmärk- ning kan man dock notera att var av patienterna under . Enligt patientstatistiken för januari – har de yngres andel dock stigit något (Videgården, kommunikation ). 9.6.7Andra ungdomsgrupper med särskilda vårdbehov Det finns ytterligare grupper av unga med psykiska problem som har stora svårigheter att få adekvat vård och stöd, exempelvis unga vuxna med autism och Aspergers syndrom. Här har stödet till de yngre barnen förbättrats och byggts ut, oftast inom barnhab iliteringen i samverkan med barnpsykiatrin, medan unga vuxna saknar ett fungerande stöd. Det brådskar att utveckla goda stödformer för dessa ungdomar. Även ung- domar med svår DAMP riskerar stå utan adekvat stöd, i synnerhet som de inte med automatik har rätt till stöd enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). Ungdomar som vistas i hem för vård eller boende får ofta helt otill- räcklig psykiatrisk vård, något som kommittén uppmärksammat och för vilket vi lämnar ett särskilt åtgärdsförslag i avsnitt 9.3. Schizofreni debuterar vanligen just . Intresseför- bundet för schizofreni, Riks-IFS, ser övergången mellan BUP och &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 403 vuxenpsykiatrin som en verklig hjärtefråga. Man anser att samverkan mestadels fungerar bristfälligt, och att brottet i kontinuitet och vård- kultur är starkt negativt för tonåringen och familjen. Det finns inget självklart givande och tagande mellan de olika verksamheterna anser IFS. Från och understryker man att det borde skapas mer flexibla arbetsformer så att man åtminstone kan bibehålla kontakten med tidigare personal. För- flyttningen kan annars få traumatiska och dramatiska konsekvenser. Rörliga team med dygnet-runt telefonjour nämns som en mycket positiv resurs av . Det första mötet med psykiatrin kan med hjälp av jourteam ske i hemmiljö, vara mindre skrämmande och skapa gynnsammare villkor för fortsatta kontakter. Också RUS understryker att bemötandet vid första mötet med psykiatrin är mycket viktigt (Riks-IFS, IFS-Stockholms respektive RUS, underlag vid hearing ). En grupp som tidigare nämnts är de ungdomar som har inåtvända symtom, som lider av depression och som kan vara i riskzonen för att ta sitt liv. I kommittéarbetet har RUS framfört att dessa "tysta" ungdomars behov inte får tappas bort i diskussionen. Den bristfälliga kontinuiteten i vården kan utgöra en risk för denna grupp visar en färsk undersökning (1997). Det kan här nämnas att antalet självmord bland 15-24-åringar har växlat mellan 112 och 162, eller 10-14 ungdomssjälvmord per 100 000 invånare. Frekvensen är lägre än (. 1997, personlig kommunikation), men man får inte glömma bort att bakom varje fullbordat självmord som finns i statistiken döljer sig ett betydligt större antal suicidförsök och ett omfattande psykiskt lidande. – Ungdomar med tvångssyndrom är ytterligare en grupp som ofta får otillfredsställande vård, vilket i stor utsträckning beror på metodbrister inom barn- och ungdomspsykiatrin. En grupp ungdomar, med speciella psykiska besvär finns bland dem som lämnat nyreligiösa rörelser. Ungdomarna har oftast vuxit upp i rörelsen och en kris, som ibland är svår och långvarig, kan utlösas vid utträdet. Såväl inom sjukvården som inom saknas kunskap att kunna möta dessa ungdomars särskilda behov. En statlig utredning angående samhällets stöd till dessa personer arbetar för när- varande (dir. 1996:121). 404 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 9.6.8Ungdomar med psykiatriska vårdbehov – ingen liten grupp Enligt statistik var 15-24-åringarnas andel av vårddagarna inom den psykiatriska slutenvården . I reda siffror motsvarar det på psykiatrisk klinik. Motsva- rande siffra för barn i åldrarna är eller omkring (1996:1). Det är således en stor grupp unga människor som enligt samstämmiga uppgifter från intresseorganisa- tionerna möter en slutenvård som inte är särskilt väl anpassad till unga människors behov. Motsvarande statistik för psykiatrisk öppenvård saknas . Det råder dock en utbredd uppfattning att ungdomar ofta är obenägna att vända sig till den öppna psykiatriska vården. I synnerhet till de vuxen- psykiatriska mottagningarna anser man att tröskeln är hög för ungdo- mar som ännu inte haft någon kontakt med vuxenpsykiatrin. Vissa ungdomar, företrädesvis flickor, vänder sig med sina problem till ung- domsmottagningarna, vars verksamhet beskrivs närmre i avsnitt 6.3. Riks-IFS och RSMH/RUS förordar särskilda psykiatriska mottagningar för ungdomar, där man kan dra nytta av kunskap och beprövad erfaren- het från såväl BUP som vuxenpsykiatrin. RUS uttrycker sig med extra tydlighet i frågan, och talar också om att det bör finnas avdelningar för ungdomar med psykiska problem som behöver vård och komma bort från sin hemmiljö. Det är inte alltid bra för 17-åringar att vistas med barn och för 18-åringar att vistas med vuxna, påpekar man. Med hän- syn till individens behov skall man kunna välja mellan barn-, ungdoms- eller vuxenpsykiatrisk avdelning (RUS, underlag till hearing 1997-04- 16). Kommittén om hälso- och sjukvårdens finansiering och organisation (HSU 2000) har låtit ta fram en expertrapport om resursbehoven inom psykiatrisk vård . I denna uttalar sig medicinalrådet för en särskild organisation för ungdomar i åldern i gränslandet mellan barn- och ungdomspsykiatri och vuxenpsykiatri. Enligt Lassenius skulle detta sannolikt bidra till ett effektivare resurs- utnyttjande (SOU 1996:163, bilaga 10). &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 405 Vi konstaterar att ungdomar är en grupp som riskerar få otillfredsstäl- lande stöd och vård. Ofta uppstår kontinuitetsbrott i kontakt och arbets- sätt mellan barn- och ungdomspsykiatrin och vuxenpsykiatrin. Vi kon- staterar vidare att vården ofta fungerar otillfredsställande för ungdomar med allvarliga psykiska problem, såsom ätstörningar, autism, schizo- freni och depression med suicidrisk. Ett nära samarbete mellan BUP och vuxenpsykiatrin behövs för att kunna erbjuda ungdomar och deras familjer god vård. Goda exempel finns förvisso, där man har hittat sätt att samarbeta kring mjuka över- gångar och att utnyttja kompetensen inom såväl barn- och ungdoms- psykiatrin som vuxenpsykiatrin. Inom några landsting samarbetar BUP och vuxenpsykiatri i gemensamma behandlingsenheter t.ex. för unga psykotiska patienter (i och ) eller för patienter med ätstörningar (se Videgården ovan samt inom öppenvården i ). På enstaka ställen har man tillsammans skapat särskilda psykiatriska mottagningar för ungdomar, exempelvis inom öppenvården i stadsdelen i . Vi förordar en flexibel åldersgräns mellan BUP och vux- enpsykiatrin. Hur detta konkret skall åstadkommas måste bestämmas efter de lokala och regionala förutsättningarna. Generellt kan man dock säga att det bygger på samverkan på flera nivåer: 1.Överenskommelser i enskilda patientärenden, där patienten skall ha rätt till den behandling som situationen och tillståndet kräver, obe- roende av verksamhetstillhörighet. Patientens och familjens delak- tighet i beslut och planering skall vara en självklarhet. 2.Samarbete på ledningsnivå där man stödjer och följer arbetet kring enskilda patienter men också initierar gemensamma projekt, vård- program och utvärderingar. Ett tredje inslag i samverkan är gemen- sam utbildning, kunskapsutveckling och utbyte av erfarenheter. I detta kompetensuppbyggande arbete är det viktigt att föra en dialog med intresseorganisationer och ungdomarna själva. Vi anser att särskilda ungdomspsykiatriska mottagningar och avdel- ningar bör kunna rymmas inom ramen för ett samarbete kring flexibla åldersgränser mellan BUP och vuxenpsykiatri. Vi föreslår att det skapas möjlighet att söka stimulansbidrag för verksamheter som bedriver utvecklingsarbete kring flexibla åldersgrän- ser mellan BUP och vuxenpsykiatri, framförallt för ge förutsättningar för att sprida resultaten av det kompetensuppb yggande arbetet. Vi före- slår också att ges i uppdrag att utveckla riktlinjer för 406 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE den psykiatriska vården av ungdomar, utgående från en utvidgad och flexibel samverkan mellan barn- och ungdomspsykiatri och vuxenpsy- kiatri. Utvecklingsarbetet bör bedrivas i samråd med ungdomar och intresseorganisationer. Stimulansmedel för utvecklingsarbetet tas också upp i avsnitt 11.8. 10 Kompetens och kvalitetsutveckling I detta kapitel vill vi peka på några nyckelfrågor som vi anser väsent- liga för att värna och utveckla kompetens och säkra kvalitet i de verk- samheter som möter barn och ungdomar med psykiska problem. Kva- litets- och kompetensfrågor har ofta återkommit i våra diskussioner. Begreppen är inte bara centrala, de är tyvärr också besvärande tänjbara. För att vara praktiskt meningsfulla måste begreppen kunna relateras till konkreta mål, uppgifter och arbetsrutiner. – Behovet av konkretion kan för övrigt sägas vara andemeningen bakom föreskrifter och allmänna råd om kvalitetssystem i hälso- och sjukvården (SOSFS 1996:24 M), som gäller för verksamheter som regleras genom HSL, tandvårdslagen, tillsynslagen och åliggandelagen. I kapitlets inledande avsnitt diskuteras några kompetenskrav som ofta aktualiserats i vårt arbete. Nästa avsnitt pekar på vissa utbildnings- behov som framkommit. I det tredje avsnittet diskuteras mycket över- siktligt FoU-arbete inom de verksamhetsfält som möter barn och ung- domar med psykiska problem. Det fjärde och sista avsnittet behandlar ett konkret problem; frågan om kvalitetssäkring av psykologiska test och svårigheten att finna finansieringsformer härför. 10.1Kompetens inom verksamheten – och kännedom om varandra 6¥R BED¶MNING Verksamheter som möter barn och ungdomar med psykiska problem skall förfoga över erforderlig barn- och ungdoms- kompetens. Vi anser att det finns brister i barnkompetens inom och hälso- och sjukvården, och då även inom barnhälsovården. Kompetensen att möta ungdomar är genomgående bristfällig, ungdomsmottagningarna undantagna, och ungdomskom- petensen behöver förbättras i alla verksamheter som möter unga. Barns och ungdomars egna perspektiv skall beaktas, i varje enskilt 408 +OMPETENS OCH KVALITETSUTVECKLING möte likaväl som i all övergripande planering. Det finns anledning att inom den egna verksamheten kritiskt granska i vilken utsträck- ning så verkligen sker. Dålig kännedom om angränsande professioners och verksamhe- ters uppdrag, kompetens och arbetssätt utgör hinder för samverkan. I kapitlen 4 och 6 har vi kortfattat beskrivit olika verksamheters centra- la uppgifter och kompetens. Vi har understrukit att god kvalitet måste inkludera "brukarnas", eller som våra direktiv uttrycker det "de hjälp- sökandes", perspektiv. Vi har ägnat mödra- och barnhälsovården, barn- omsorgen, skolan, ungdomsmottagningarna, , barn- och ungdomspsykiatrin samt barn- och ungdomshabiliteringen särskilda av- snitt. På samtliga kan man ställa förväntan att de skall besitta en egen och tydlig profil – samt att de skall samarbeta med varandra. För att lyckas med detta krävs förutom strukturella förutsättningar för sam- arbete, som fokuseras i kapitlen 8 och 9, en medveten professionalitet inom varje verksamhet och en tillräcklig kännedom om vårdgrannarnas uppdrag och arbetssätt. "Bättre barnkompetens" är ett uttryck som ofta har hörts. Det finns en allmänt spridd uppfattning att det på många håll finns brister i detta av- seende. har ofta kritiserats för bristande barnkompetens, med rätt eller orätt. Socionomutbildningen ger en generalistkompetens för ett mycket brett verksamhetsområde. konstaterade att många av de uppgifter som utförs inom individ- och familjeomsor- gen kräver mer än bara grundutbildning till socionom. Detta gäller inte minst uppgiften att handskas med anmälningar om barn som far illa (SOU 1995:589). I slutrapporten från Barn i fokus-projektet (Socialsty- relsen 1996:19) understryks att en ökad barnkompetens inom social- tjänsten är ett villkor för att ett barnperspektiv skall kunna utvecklas. Enligt förekommer det relativt ofta att nyexaminerade, oerfarna socialsekreterare tvingas handlägga ärenden som rör barn med komplexa sociala problem (skrivelse ställd till kom- mittén, S 1995:06, dnr 39:97). Tveklöst finns det många socialsek- reterare som har en hög kompetens i att möta och ge stöd åt barn och +OMPETENS OCH KVALITETSUTVECKLING 409 familjer i svåra situationer. Barnkompetensen är dock i stor utsträck- ning förvärvad i praktiskt arbete, genom medveten specialisering inom verksamheten, handledning och fortbildning. Den formella barnkompe- är däremot svagare. Det är angeläget att verka för att alla socialförvaltningar får tillgång till socialsekreterare med specialiserad barnkompetens, anser . Barnkompetens kan också tillföras genom breddad rekrytering, vilket argumenterar för i sin kommentar till vårt delbetänkande (SOU 1997:8). Regeringen skriver i sin proposition om ändring i socialtjänstlagen: "Frågan om kompetens och kunskapsutveckling är enligt regeringens uppfattning av central betydelse för möjligheter att erbjuda insatser av god kvalitet och det ligger i sakens natur att med sina vitt skilda uppgifter behöver personal med skiftande utbildning och erfa- renhet" (1996/97: 124). I enlighet med vad som föreslås i regeringens proposition gäller : "För utförande av social- tjänstens uppgifter skall det finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet" (7 a § andra stycket socialtjänstlagen). Det socialpedagogiska tänkandet borde i större utsträckning prägla socionomers arbetsätt. Det är också rimligt att anta att en inte försum- bar andel barn och familjer blir hjälpta på ett bättre sätt då den barn- psykologiska kompetensen inom IFO är förstärkt, och möjligheterna på åtgärdssidan utvidgas och förbättras. En del av de hänvändelser som gör till barn- och ungdomspsykiatrin skulle kunna hanteras inom den egna verksamheten om kompetensen breddats. finns enbart behov av barnpsykologisk bedömning, det vill säga inte av det barnpsykiatriska teamet (1997:8, underlagsrapport). Det finns också anledning att särskilt värna om barnkompetensen inom BVC och övrig primärvård. Som vi uppmärksammat i avsnitt 4.2 har barnhälsovårdens uppgifter i ökad utsträckning kommit att utföras av distriktssköterskor och allmänläkare. Vi framhåller att det är viktigt att såväl BVC-sköterskan som den tjänstgörande läkaren regelbundet träffar många barn, så att de kan utveckla och upprätthålla en förmåga till barnkliniska bedömningar. Dessutom måste det finnas goda möjlig- heter till konsultation hos barnläkare och barnpsykolog. 410 +OMPETENS OCH KVALITETSUTVECKLING 6UXENV¥RDENS KOMPETENS ATT M¶TA DE UTSATTA BARNEN I avsnitt 4.5 föreslår vi ett ökat skydd för barn vars föräldrar har miss- bruksproblem eller lider av allvarlig psykisk eller somatisk sjukdom. Vårdgivare som möter den vuxne med sådana problem skall ha skyl- dighet att underrätta sig om familjeförhållandena och tillse att barnet får information och stöd. Stödet kan organiseras på olika sätt och ges genom exempelvis frivilligorganisationerna, barn- och ungdomspsyki- atrin eller . Den verksamhet som har kontakt med den vuxne måste vara beredd att bistå med saklig information om förälderns ohälsotillstånd i en form som motsvarar barnets behov och mognad. Man använder sig då i första hand av den egna yrkeskompetensen men kan behöva viss fortbildning och handledning för att utveckla den specifika kompetens som krävs för att möta barnet. Barnperspektivet är ett begrepp som delvis överlappar med "barn- kompetens". Det tål dock påpekas att de inte är synonyma. Kompetens syftar på framförallt kunskaper och praktiskt handlag. Att inta ett barn- perspektiv innebär bl.a. att man förmår se saker ur barnets synvinkel. Kompetens ger goda förutsättningar att beakta barnets perspektiv, men den utgör ingen garanti. Man kan ha hög barnkompetens och likväl försumma barnperspektivet. Detta är i själva verket en påtaglig risk även vid exempelvis BVC-besök. Situationen domineras av kom- munikationen mellan de vuxna, som bemödar sig om att upprätthålla den goda samtalskontakten. Detta fenomen, som flertalet vuxna kan känna igen sig i, har belagts även vetenskapligt. Systematiska studier av familjeterapisessioner har visat att åtminstone yngre barn, upp till , tenderar att hamna helt utanför kommunikationen i rummet (1997). – Det finns anledning att återkommande och kri- tiskt granska i vilken utsträckning barns perspektiv beaktas inom den egna verksamheten. 10.1.3Kompetens att möta ungdomar Vi har konstaterat att ungdomar, som befinner sig mittemellan barndom och vuxenliv, utgör en grupp som på grund av sin mellanställning ris- kerar att få otillfredsställande stöd och vård (se avsnitt 9.6). Ungdoms- mottagningarnas framgång beror sannolikt i hög grad på att de är en verksamhet som vuxit fram i enlighet med ungdomars egna behov, och +OMPETENS OCH KVALITETSUTVECKLING 411 att man möter ungdomar på ett anpassat och kompetent sätt (se avsnitt 6.3). Termen "ungdomskompetens" har sällan hörts, till skillnad från det ofta åberopade "barnkompetens". I vårt arbete har dock framförallt brukarorganisationerna rest krav på bättre kompetens att möta ungdo- mar. Ungdomskompetensen är god inom ungdomsmottagningarna, men behöver i övrigt förbättras inom alla de verksamheter som möter unga människor. Det är därför glädjande att det numera finns en utbildning i ungdomspsykoterapi (60 poäng) inom . Det tycks som om yrkesverksamma ofta har dålig kännedom om angränsade verksamheters uppdrag, kompetens och arbetssätt. Social- tjänsten, som har ett yttersta ansvar för att kommuninvånarna får sina behov tillgodosedda och som bemannas av huvudsakligen socionomer, utgör här det goda undantaget. Man har inom en god kännedom om övriga verksamheters lagstadgade ansvar, även om man inte är nära förtrogen med deras arbetssätt. Kännedomen om varandra brister också yrkeskategorier emellan. Högskoleutbildningarna till socionom, läkare, sjuksköterska, psykolog, förskollärare, lärare är sinsemellan tydligt specialiserade och bedrivs åtskilda från varandra. Som nyutexaminerad är man tämligen okunnig om det större sammanhang i vilket man skall verka. Man har tillägnat sig en professionsspecifik terminologi som är till gagn för kommunika- tionen inom den egna yrkesgruppen, men som kan försvåra i mötet med andra yrkeskategorier. För att kunna samverka behöver man ha kunskap om varandra. Bristande kännedom om angränsande professioners och verksamheters uppdrag, kompetens och arbetssätt kan utgöra reella hinder för samver- kan. Ofta finns påtagliga brister även i kunskapen om de rättsliga och organisatoriska ramarna för den egna verksamheten. – Detta är delvis en utbildningsfråga, vilket för oss in på nästa avsnitt. 412 +OMPETENS OCH KVALITETSUTVECKLING 10.2Grundutbildning, fortbildning och vidareutbildning 6¥R BED¶MNING Kompetensfrågor och utbildningsfrågor hör ihop. En verksamhet kan få tillgång till ny eller fördjupad kompetens genom satsningar på fortbildning och/eller vidareutbildning av personal. Från kvalitetssynpunkt är det viktigt att socialsekreterare får möj- lighet till specialisering och fortbildning. Detta är ett arbetsgivar- ansvar. Inom barnhälsovården bör sjuksköterskorna få fortbildning i spädbarnsutveckling och tidig kommunikation. Det finns ett allmänt behov av fortbildning i migration, flyktingskap och interkulturell kommunikation såväl inom de kommunala verksamheterna som inom hälso- och sjukvården. Det föreligger även stora behov av fort- bildning i att arbeta med tolk. Barn- och ungdomspsykiatrins vidareutbildningar i specialiserad diagnostik och i nya och/eller specialiserade behandlingsmetoder bör kunna samordnas nationellt. Statsmakten har ett särskilt ansvar för den långsiktiga kompetens- uppbyggnaden. Viktiga instrument härför är prof essionernas grund- utbildningar och andra satsningar inom högskolan. Kvalificerade vidareutbildningar kräver engagemang från högskoleinstitutionerna. De samhällsorienterande inslagen behöver förstärkas inom de pro- fessionsinriktade högskoleutbildningarna. Samarbete över fakultets- gränserna kan utgöra ett positivt inslag. 6¥RT F¶RSLAG I högskoleutbildningarna för blivande socionomer, psykologer, sjuksköterskor och läkare skall migrationskunskap, flyk- tingskap och interkulturell kommunikation ingå i en omfattning som motsvarar minst 5 poäng. Kompetensfrågor och utbildningsfrågor hänger intimt samman. Utbild- ning är ett av flera medel att utveckla nya kompetenser. Kompetensut- veckling genom utbildning behövs då verksamhetens uppdrag föränd- rats, då det tillkommit ny och praktiskt användbar kunskap eller då man helt enkelt uppmärksammat påtagliga brister i kompetens. I samtliga dessa fall finns det anledning att överväga på vilken eller vilka nivåer utbildningen behövs – som grundutbildning, fortbildning och/eller vi- dareutbildning. Allmänt kan sägas att grundutbildningar ger generalistkompetens. I detta bör ligga att man är allmänt förberedd inför de olika krav som yrket ställer. Den konkreta yrkeskompetensen – handlaget – utvecklas sedan i den praktiska yrkesutövningen. Grundutbildningen skall ha gett en begreppslig grund att stå på, en förståelse för de frågor man kommer +OMPETENS OCH KVALITETSUTVECKLING 413 att möta och en kännedom om hur man kan inhämta nya kunskaper och tillföra kompletterande kompetenser. Tyngdpunkten i grundutbildning- arnas innehåll ligger avsiktligt på generaliserbar kunskap. Förändringar av innehållet i en grundutbildning kan leda till föränd- ringar i verksamheternas kompetens, men då endast på mycket lång sikt. Fortbildning och vidareutbildning har en mer direkt relation till praktisk kompetensutveckling. Fortbildning är en bred term, som till- lämpas även på punktvisa utbildningsinsatser, av allmän eller precise- rad karaktär. Vidareutbildningar är mer omfattande och innebär en för- djupning. I termen ligger att utbildningen är avsedd för yrkesutövare med en viss nivå av praktisk erfarenhet efter grundutbildning. Ofta in- nebär vidareutbildningen en profilering mot ett specialiserat kompe- tensområde. Statsmakten har ett särskilt ansvar för den långsiktiga kompe- tensuppbyggnaden. Utbildnings- och forskningsverksamheten vid hög- skolorna utgör här viktiga instrument. Vi har i föregående avsnitt konstaterat att dålig kännedom om angrän- sande professioners och verksamheters uppdrag, kompetens och arbets- sätt kan utgöra reella hinder för samverkan. Man skulle delvis kunna råda bot på en sådan bristfällig kunskap om man vid utbildningsinstitu- tionerna samarbetade mer över fakultetsgränserna. Erfarenheterna från sådana undervisningssamarbeten är goda. En annan åtgärd av betydelse kan vara att förstärka de samhällsori- enterande inslagen, framförallt socialkunskapen, i de professionsinrik- tade högskoleutbildningarna. har i skrivelse fört fram sin syn på socio- nomers fortbildningsbehov (S 1995:06, dnr 38/97). Socionomutbild- ningens generella karaktär medför att en rad arbetsuppgifter inom soci- alt arbete också kräver kompletterande fortbildningar eller annan kom- petensutveckling. I motsats till läkare, sjuksköterskor och även psykologer finns ingen formell specialistbehörighet bland socionomer. är barnpsykiatrins viktigaste samarbetspartner. För en hanterbar gränsdragning och ett fungerande samarbete krävs att social- tjänsten fördjupar sin "barnkompetens".