sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Ordertel: E-post: Internet: Omslag, foto: Grafisk formgivning: , I den här boken berättar medborgare om sin vanmakt inför rätts- staten. De uppsökte den när de behövde dess stöd. Men de upp- levde sig kränkta av tjänstemännen – demokratins väktare. Avståndet till socialtjänstlagens portalparagraf var hisnande: Socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnads- villkor och aktiva deltagande i samhällslivet. skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbe- stämmanderätt och integritet. (SFS 1980:620, 1 §) Från synpunkt är det också intressant att läsa intervjuerna med socialbidragstagare därför att varken för- troendevalda eller det civila samhällets organisationer uppfattades som effektiva kanaler för att protestera eller som vägar för att hävda medborgerliga rättigheter. Annorlunda uttryckt beskriver de intervjuade målande den skillnad som filosofen gjorde mellan att ha rätt och få rätt. Han menade att rättigheter och rätt inte handlar om materiella ting utan mer om ideologi, enligt uttolkning: Det faktum att någon hävdar en rätt innebär ingenting annat än att han uttrycker en värdering i ett socialt sammanhang. Men att få rätt är någonting helt annat. Det bygger på ett ingripande från statens sida med – i sista hand fysiska maktmedel. Men själva hävdandet av en rätt innebär ingen verklig makt, och var den verkliga makten ligger avgörs bara genom utfallet av de processer genom vilka rätt fås. (Citerat efter (1974): Politik och organisation. Arkiv, s. 13) Den här rapportboken har framställts inom Socialtjänstutred- ningen. Ledamöterna i har inte tagit ställ- ning till dess innehåll men hoppas att skriftens vittnesmål om svensk folkstyrelse ska fördjupa demokratidebatten. I n l e d n i n g . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . I n d i a n e r o c h v i t a . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . I n g a f l e r L e n o r . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . T r o r d u j a g b r y r m i g . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . A n n - S o f i e S . m e l l a n t v å k o m m u n e r ........................ E l i s a b e t O . s o m i n t e l ä n g r e ä r t y s t ........................ M a r i a V . o c h d e n s t o r a f ö r ä n d r i n g e n ..................... B o e l ..................................................................... L i i s a .................................................................... S u s s i o c h S t i n a .................................................... U n d e r e x i s t e n s m i n i m u m ....................................... E n f r a m t i d u t a n b i d r a g .......................................... D e t h a r v ä n t n u .................................................... Det var , som kom upp med idén om en intervjubok, när de träffade och mig som ny- bliven utredare för . En bok, som skulle ge röst och gestalt åt dem som behöver stöd, där de utan kom- mentarer eller motbilder fick berätta sin historia. Det var sedan naturligt för mig att ta kontakt med Demokrati- utredningen för att de bilder ur livet vi skulle ge också skulle kun- na ge näring åt det breda uppdrag, som har. Vår intervjubok ger frön till tankar att låta gro och växa i fort- satta samtal och diskussioner, med klienter och klientorganisatio- ner, med socialarbetare och deras organisationer, med våra folk- valda, med forskare, på skolor och arbetsplatser. För det vill jag tacka de kvinnor och män, som ställt upp och givit ett ansikte och de välkända samhällsjournalister och författare, , , och , som visat sin förmåga att lyssna och återge. Socialtjänstlagen innebar ett genombrott i sociallagstiftningen. skulle ha en erbjudande hållning och visa respekt för den enskilda människans integritet – detta var ledstjärnorna. Ord som frivillighet och självbestämmande användes för att markera uppbrottet från det gamla. Det som i stor utsträckning hade karaktäriserats av tvångsåtgärder. Sådana åtgärder går inte att ta till med stöd av socialtjänstlagen. Där är tanken att människans egen önskan och motivation är grundförutsättningar för ett fram- gångsrikt socialt behandlingsarbete. Det stöd som kan ge skall ges så att enskilda och grupper tar sina egna resurser i anspråk för ett rikare liv. I mitt uppdrag ingår att se över socialtjänstlagens struktur och konstruktion. I det ingår också att studera sambandet mellan soci- albidraget och övriga delar av trygghetssystemet. I skuggan av arbetslösheten har socialbidragen i reala tal mer än fördubblats . betalades ut i socialbidrag och 12 miljarder. Bidragstiderna har blivit längre. För vissa grupper har socialbidra- get kommit att bli en permanent försörjning. De studier vi gjort över socialbidragets utveckling under 1990- talet visar att det blivit allt fler, som tvingas leva långa perioder på det stöd, som är avsett för ekonomisk hjälp i tillfälliga situationer. Bland dessa finns ungdomar och nyanlända flyktingar, som i många fall aldrig kommit in på arbetsmarknaden och inte har till- gång till de skyddsnät och de åtgärder, som har samband med ar- betsmarknaden. Ensamstående föräldrar och äldre invandrare till- hör också de grupper, som i alltför stor utsträckning är beroende av socialbidrag. Så har socialbidraget fått en roll som det aldrig var avsett för. Människors möjligheter att planera sin ekonomi, men också sitt liv, på kringskärs. Med arbetslöshet och dålig ekonomi utsätts också relationerna mellan familjemed- lemmar för ökade påfrestningar. När socialtjänstlagen trädde i kraft var förväntningarna stora. Den hade formats i när demokrati- diskussionens vågor gick höga i , när den ekonomiska tillväxten var stabil och kommunernas expansion snabb – i ett samhällsklimat, som radikalt skiljer sig från det vi upplevt . Med detta som bakgrund – vilka bilder förmedlas av dem som här berättar om sitt liv och sina erfarenheter i mötet med social- tjänsten? Håller socialtjänstlagens höga ambitioner och goda in- tentioner i mötet med mellan dem som är satta att ge stöd och dem som behöver stöd? Lever vi upp till de ambitioner som anges i den så kallade portalparagrafen? Det finns fler röster som vi borde lyssna till i dagens diskussion om . Vi vet att många socialarbetare är pressade och utsatta i sitt arbete. Detta delar de med andra yrkesgrupper t.ex. hälso- och sjukvårdspersonal, poliser och lärare. Dessa grupper ger vi medborgare vårt fulla stöd men vilket stöd ger vi socialsekrete- rarna? De journalister och författare som medverkat till denna intervjubok mötte mycken förtvivlan och utsatthet bland dem när de sökte personer att intervjua. De menar att en motsvarande bok där socialsekreterare finge komma till tals också borde skrivas. Och visst skulle en sådan bok behövas – bland annat som bras- ved till den debatt som dessvärre är mycket lågmäld och för- siktig. Om den ens finns. Men här och är det klienternas röster jag vill lyfta fram. Förhoppningsvis kommer deras berättelser att bli just den tändved vi behöver för en livlig och fruktbar debatt om det sociala arbetets framtida inriktning och utveckling. Jag är glad ändå, trots allt, för vad som hänt. Men det har varit rent för mycket skit på vägen. när jag och min är ensamma hemma kommer snuten och knackar på och jag undrar vafan vill ni? Har Ni nån typ av husrannsakan eller vadå? Men dom gick bara in utan att visa nåt papper. Dom letade efter . Vi ville slippa polisen som ständigt snokade efter och slippa grannarna som tittade snett på oss och hyresvärden som var på oss och jag och trivdes inte i skolan. Det var sån cirkus. när jag sitter på sängen i mitt rum kommer pappa in och säger jag skall bara låna en tröja typ. Han går in i garderoben och börjar fibbla och det hörs ljud och sen bara försvinner han upp genom taket, jag ser bara benen sprattla, och det går och han kommer inte ut. Det finns en lucka i taket till garderoben och han har krupit upp genom den och sen är han bara borta liksom. Mitt hörs konstiga ljud, snarkningar inifrån väggarna och det försvinner mat och cigaretter och är bara plötsligt borta. hittar jag mamma under köksbordet med en ficklampa, hon ligger och väntar på att pappa ska komma ut ur väggarna, hon och är där och lyser i gångarna med ficklampan för att hitta honom. Huset är gammalt och stort, och det finns såna där luft- gångar inne i väggarna och där håller pappa sig gömd för att hålla koll på och mamma, men det var inte bara det. Han ville åt knark också. Mycket av det som står i socialens utredning är sant men det är mycket som är överdrivet också. Det står om mamma och hennes senaste fästman som om hon har haft fjorton olika killar. Det står att hon försöker vidmakthålla sin fasad. Jag är för smart för att hon skall kunna dölja nånting för mig. Det står att flickorna beskriver att hennes ångesttillstånd är sådana att de blir rädda. Vi har aldrig varit rädda för hennes ångesttillstånd. Hon tror dem inte när de berättar att bjuder dom på cigaretter och vin. Han har bjudit på cigg men aldrig på vin. Det är flickornas uppfattning att den enda som mamma bryr sig om är deras , . Det är inte sant. De klär honom och ger honom mat. Vi klär honom inte. Det är mamma som gör det. Och än sen då? Är det nåt fel på att ta hand om sin ? Det står att inte längre vet vem som är hans mamman och pappa. vet visst vem som är hans mamma och pappa. Sen står det att vi inte längre vet vad som är normalt eller onormalt i en familj t.ex. reagerar de inte på att de hittar sprutor hemma. Fan vad vi skriker om vi hittar sprutor. Vad tror dom? När de ibland frågar henne om hon är påverkad bekräftar hon detta men förnekar att hon använt narkotika. Om vi frågar har du tatt nåt? så svarar hon ja. Hon vet ju ändå att vi vet så ... Det framkommer vidare angående de drogtester som mamma gjorde , att det var en av flickorna som fick kissa åt henne de flesta gångerna. Det är inte sant. Det hände en gång. Sida upp och sida ner, tjugofem sidor, det är helt sanslöst. Och titta här på slutet; flera sidor över alla gånger som och pappa har åkt dit och suttit i fängelse. Vad skall det vara bra för? Det värsta är att vår pappa blir beskylld för att ha varit på oss när vi var små. Som om han skulle ha utsatt oss för sexuella övergrupp. Hur kan dom påstå nåt sånt? Efter övergreppen dömdes till fängelse (inte på grund av övergreppen). Jag menar, vad ska man tro, inte på grund av övergreppen. Den som läser det här tror naturligtvis att det är pappa som varit på oss, eller hur? Hur kan dom skriva så när det inte är sant. Det är ju inte sant. och jag blev utsatta för sexuella övergrepp när vi var små och placerade i en kontaktfamilj som socialen hade hittat för att hjälpa mamma, mest . Det var flera flickor inblandade och pappan i familjen fick fängelse. Men det står det ingenting om i den här utredningen Men om mamma har mått dåligt står det en hel sida. Hon blev ju helt galen när det hände. Tänk dig själv att du har två småbarn och du går till socialen för att få hjälp och sen placerar dom dina barn i en familj där pappan är på dom. Jag menar, vad skall hon göra? Och sen skall vi lita på socialen. Det står visserligen här på sidan tjugotre att De problem och hade berodde på att de som barn blev sexuellt utnytt- jade i den kontaktfamilj de hade då de bodde i . Men det är inte socialen som säger det. Det är min storasyster som har sagt det och sen har dom skrivit ner vad hon har sagt. Men det står inget mer. Man får inte veta om det blev någon rättegång eller om nån åkte dit eller så. Man vet inte ens om det är sant. Det kanske bara var ett rykte eller nåt som hittat på. Och inte ett ord om att det var socialens kontaktfamilj. Och dessutom har det redan stått att det var pappa, så då kan dom ju tro vad som helst om vår familj sen. Jag sa till och att ni kan väl bo borta nån månad eller så och få lite lugn och ro. Vi visste inte riktigt vad vi ville. Bara att och skulle få komma hemifrån ett tag tills det lugnat ner sig och att mamma skulle få hjälp. Vi kände inte igen våran mamma. Vi ville att det skulle bli som förut när det var bra. Det var därför som vi gick till socialen. Vi hade väl inte tänkt att det skulle bli så här. Mamma fattade ju att det var nånting på gång, hon är ju inte dum. Men soc sa att vi absolut inte fick säga nånting till mamma. Dom skrämde oss och sa att om våran mamma fick veta vad som pågick då skulle hon slänga ut oss på gatan eller ta våran och sticka. Jag menar så kan man inte säga. Dom skrämde verkli- gen upp oss. Jag visste ju att det var skitsnack men var jag så förvirrad så jag visste inte vad jag skulle tro. och mådde jättedåligt av all maskhållning. För mamma fattade ju att det var nåt på gång. Det syntes ju på och att nånting var fel. Det är inte lätt att gå bakom ryggen på sina föräldrar. Dom fick ljuga och säga att det var strul med kompisar, eller att dom hade varit i slagsmål eller att dom hade träffat pappa, jag vet inte vad dom fick hitta på en massa skit. En gång körde mamma in bilen på gården och gömde den så att och inte skulle märka att hon var hemma och sen gömde hon sig i lägenheten och smyglyssna på vad dom sa. Och dom pratade öppet om reglerna på Åbygården som dom skulle till. Om hon hörde nånting vet jag inte men hon blev lessen efter det. Det var jobbigt. hade svårt att sova och ville bara åka till- baka till soc och säga att vi hade hittat på alltihop men sa till henne att det inte var lönt. Soc skulle ändå aldrig lägga ner det. Jag tror att mamma alltid har vetat att och skulle bli omhändertagna. Socialen har ju alltid sprungit hemma hos oss som om dom bott där, liksom. Dom har alltid vetat, men dom har aldrig haft några bevis. Mamma har alltid sagt: – Det här klarar vi själva. Blanda inte in soc. Det sa hon den här gången också men soc sa till oss: – Er mamma är så sjuk att hon inte inser att hon behöver Man tycker ju att dom på soc är stora och att dom borde ha rutiner för såna här saker och att dom inte ska lasta över sånt här på oss barn, men det var ju så det blev. och gick ju med på att bli frivilligt placerade på ett HBV-hem men dagen innan dom skulle hämtas sa soc till mig i telefon: –Ja, så har vi satt ett så kallat LVU. –Va?! Går vi inte med på det kanske dom inte får flytta, tänkte jag. Ingen hade sagt nåt om nån LVU. och gick ju med på att flytta frivilligt och det hade mamma också gjort, det vet jag. Men soc sa att LVU behövdes för att vår mamma inte skulle kunna hämta och . Men dom hade kunnat prata med oss. Inte bara sätta LVU så- där. Jag kände mig lurad. Det var ändå vi som kom och bad om hjälp och så blir det ett sånt liv. När vi gick från vårt första möte med soc, det var , och jag, kände jag mig lättad för att mina syskon, och min mamma, skulle få hjälp. Det hade soc lovat. hade jag dåligt sam- vete för att jag svikit mamma och gått bakom ryggen på henne. Men jag hoppades ändå att det på nåt sätt skulle bli bra. Det var ju därför som vi gick dit. Det var ju meningen att soc skulle sköta det hela, det är ju deras jobb. Dom skulle bestämma när dom skulle hämta , och våran som var fyra då. Mamma skulle inget få veta. Soc skulle bara komma. När min pojkvän fick höra det skrämde han upp mig. En kom- pis till honom hade varit med om samma sak och det han berättade var hemskt. Så jag tänkte: Aldrig. Inte med mina syskon. Sen var det meningen att jag skulle följa med soc när dom hämtade mina syskon. För att det skulle bli lugnare då på nåt vis. Men jag tänkte att om min mamma får se mig tillsammans med soc då kommer hon att slå ihjäl mig. Då växte en ny plan fram. Jag tror det var soc som berättade för mig att mamma hade bokad hos dom, hon skulle dit och få pengar. –Då kan du passa på och hämta och och så möts vi alla i din lägenhet efteråt. Jag skulle alltså själv hämta mina småsyskon när mamma var på soc för att få sina pengar. Och sen skulle jag åka till min lägenhet där soc väntade på oss. Så när mamma kommer till socialen den där dan, för att hämta sina pengar, då säger dom till henne: –Vi har beslutat att omhänderta dina barn. Hon fick ett spel, det har hon berättat. Hon började skrika och hota saker och ha sig. Och soc hade kallat på poliser som stod utanför och vaktade. Som om hon skulle börja slå ihjäl folk eller så. När vi är på väg till min lägenhet och svänger ut på då ser vi mamma komma mot oss på motorvägen och det går jävligt fort. Hon ser inte oss utan bara fortsätter sin vansinnesfärd. Jag blev livrädd där jag satt i bilen med mina tre småsyskon. Jag vet ju att när mamma kommer hem och upptäcker att mina småsyskon är borta då kommer hon att köra hem till mig. Och jag tänker på hur fort hon körde. I min lägenhet väntar två soctanter och två civilare står på vakt utanför. När mamma kommer dit då blir hon hindrad av civilarna: – Här får du inte vara! Men hon skriker till soc genom dörren att hon vill komma in och säga hej då. Men det får hon inte. Då springer hon runt huset och ställer sig på gården nedanför balkongen och vinkar. Och vi vill gå ut på balkongen och vinka tillbaka och säga hej då, men vi får inte, för soc skrämmer oss och säger att man vet inte vad hon kan göra och att hon kan vara farlig och ... Det var jobbigt och vi gick omkring i lägenheten och grät och ångrade vad vi hade gjort och själv ville jag bara gå ut och hoppa från balkongen men det var på tredje våningen Det var sån snurr så jag vet inte riktigt vad som hände, man vill förtränga sånt. När soc omhändertar barn borde dom ha nån sorts mall för hur det ska gå till. Dom skulle ha tagit hand om oss Vi litade på soc och hade vi bara skitdåligt samvete allihop. Själv kände jag mig både dum och lurad. Dom hade verkligen lindat mig runt fingret. Sen satt soc där och förklarade för min vad LVU var för nånting och att han inte skulle få träffa sin mamma på . Tror du han ville höra det? Och LVU, hur ska han veta vad det är? Han kan fråga saker som: –Vem är ? Är det mamma? Det är inte mamma. –Är det pappa som är ? Vad vet han. Efteråt försökte mamma ta kontakt med mig men jag var rädd och höll mig undan. Jag undrade vad jag hade ställt till med. Det gick , sen ringde hon och vi träffades och pratade och blev vänner igen. Men det tyckte inte soc om. Dom ville inte att mamma och jag skulle ha nån kontakt med varann. Dom ville splittra familjen. Det trodde dom var bäst. Men vi ville fortsätta vara en familj. För vi är en familj även om vi är en familj med problem. Bara för att man har problem kan man väl älska varann ändå. Soc kunde inte göra något åt mig för jag är över tjugo och bodde i egen lägenhet. Men dom kunde hindra och från att träffa mig eller från att träffa mamma. Och dom kunde hindra oss allihop från att träffa våran . Soc uppförde sig som om dom hade hittat oss på trottoaren i fem olika delar, pusslat ihop bitarna och sagt: – Här nu kan leka familj ett tag. Och skulle de plocka isär oss igen. Och vi, vi ville bara vara tillsammans. Det kändes som att det var som när dom vita tog landet från indianerna en gång. Och vi var indianerna och sockärringarna och i nämnden var blårockarna. Dom försökte ta landet från oss. Alltså familjen, och vi gjorde våra räder mot dom, för vi ville hålla ihop. Vi träffades trots umgängesförbudet. Vi struntade i det. Som när det blev dags för rättegång, för mamma överklagade , då skulle och inte få åka på rättegången. Men då sa mamma: –Kom igen nu mina små indianer så dom får se vilka dom pratar om. Så dom små indianerna smet från Åbygården och plankade på bussen in till stan. Dom hade inga pengar. –Vi ska på rättegång Vi måste få följa med! Och det fick dom. Under rättegången satt vi utanför och höll händer. Vi försökte säga till soc att våran mådde dåligt i familje- hemmet dom placerat honom i, men det var som att prata med väggen. Soc lyssnade inte på oss. När vi kom allihop och sa att det var kaos hemma då trodde dom på oss, men sen när vi sa att våran mådde dåligt där han var, då var det ingen som lyssnade. Om soc kunde lyssna på oss ena gången kunde dom väl ha lyssnat på oss när vi berättade om våran . och , det var mamma och pappa i familjehemmet, dom var kompisar med soc och hade deras hemnummer. Om det hände nåt kunde ringa direkt hem till soc och berätta vad som hänt. Men vi fick vänta till och då fick vi sitta i den vanliga telefonkön. När vi kom fram hade soc redan hört och version och tagit ställning. Och det var aldrig för oss dom tog ställning. Soc placerade oss i ett jävla fack. Dom hade läst i nån bok om missbrukarbarn, så dom trodde att dom visste vilka vi var. Det fanns tre döttrar i den där familjen, tre små prinsessor som bodde i var sitt prinsessrum. Och tre hundar. Och hade ett dansband förutom sitt jobb. När skulle dom hinna bry sig om vå- ran ? Han blev apatisk, mådde dåligt och vågade inte titta mig i ögonen när jag kom och hälsade på. Han var dökonstig. Och helt plötsligt fick jag bara träffa honom en gång . När blev jag farlig för honom? Han sov under en trapp i källaren. Där hade dom ställt in en gammal säng och hängt för ett draperi och där fick han sova ensam. Han var vanvårdad och dom klippte honom inte. Jag sa åt : –Varför klipper Du inte ? –Jag kan väl inte hinna med allt. Det var det svar man fick. Dom var döotrevliga när vi kom på besök. Jag hade sagt till att hon skulle rätta när han kal- lade henne för mamma men det gjorde hon inte. Jag fick skrika åt henne. –DU ÄR INTE HANS MAMMA!! Vi ville inte vara dumma mot dom. Våran var ju där, det kunde gå ut över honom. Men soc lyssnade inte på oss och nånstans måste vi gå till attack. Det blev mot familjen. Och dom var så provocerande. När och kom på besök kunde man tänka att dom skulle få träffa sin i lugn och ro. Men hela hemmet var alltid fullt av folk, det var som att dom bjöd hem extra många när mina syskon skulle komma på be- sök, och dom tre prinsessorna satt där med sina pojkvänner och och kände det som: Jaha, här kommer socialfallen. och blev förbannade. Men dom sa aldrig att dom skulle döda prinsessorna. Dom sa bara att dom skulle slå ihjäl dom. Men efter det fick och aldrig besöka sin en- Dom var tvungna att ha med sig en personal. Men mina syskon sa bara vad dom kände och det dom kände var helt rätt. Det blev så att allt vändes mot oss. Mothugg, mothugg, mothugg. Det var vi som blev de dumma. skulle komma hem till mig men ringde dom från soc och sa: – kan inte komma. Han är sjuk. Och säger dom till mig att min har legat på sjukhus i , att han har streptokocker i blodet eller vad det var, och där ligger han med dropp utan att nån i hans familj kommer och hälsar på honom. Han är inte ens . Vad skall han tänka? Har hela min familj dött? När vi kommer tillsjukhuset är där och vägrar att lämna rummet och är döotrevlig. –Varför ringde du inte?! –Jag hade inte ditt telefonnummer. Men hon har ju ringt till mig hur som helst. Vi ställde till med ett sånt liv och till slut erkände hon: – Soc har sagt åt mig att inte ringa. Ingen av oss skulle få träffa . Efteråt tänkte jag att jag åker ner och kastar in stenar och kros- sar alla deras fönster eller kidnappar en av deras ungar eller nån av deras hundar så att dom fick känna på. Jag tänkte helt sjuka saker om den där familjen. När dom splittrade familjen var det som att nån drog ut hjärtat på en. känns det mest som jag skiter väl i vilket typ. Varför skulle jag bry mig? Jag bryr mig inte om nån i personalen så varför skulle jag lyda dom? Jag har tappat all sorts respekt. Om nån i personalen kör mig in till stan typ då säger jag tack för skjutsen. Annars är man ouppfostrad.