sou · GMB330 · 1999-01-01 00:00:00 — Till anställd som efter anställningstidens utgång genomgår läkarundersökning för utredning av om skada eller sjukdom uppkommit under tjänstgöring i utlandsstyrkan eller läkarundersökning för att erhålla invaliditetsintyg utgår ersättning för kostnader för undersökningen samt för resa, uppehälle och tidsspillan efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. 19 § Om en anställd i utlandsstyrkan förolyckats eller skadats så svårt att sjukhusvård krävs utgår ersättning till de anhöriga för skäligt antal resor till den förolyckade eller skadade samt uppehälle och tidspillan vid sådan resa efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. I fall som avses i första stycket får Försvarsmakten även ge skäligt bidrag till kostnader för psykosocialt stöd till anhöriga som är i behov av det. 20 § Även efter det att en anställning i utlandsstyrkan upphört, åligger det Försvarsmakten att utreda att en tidigare anställd inte drabbats av skada som avses i 10 § lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Utredningen skall ha den form och den omfattning som motiveras av förhållan- dena under utlandstjänstgöringen. Den skall innefatta personlig kontakt, om detta inte av särskilda skäl kan anses obehövligt eller ogenomförbart. Försvarsmaktens ansvar enligt första stycket kvarstår efter det att anställningen upphört. 21 § Försvarsmakten skall ha en på lämpligt sätt organiserad verksamhet för att genomföra vad som anges i 7–12 §§ lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. 22 § I koordinatörens uppgifter ingår att stödja den skadade så att han eller hon får den vård och behandling eller de hjälpmedel som behövs, se till att vad som åligger Försvarsmakten enligt 7–12 §§ lagen om utlandsstyrkan inom Försvar- smakten fullgörs på ett ändamålsenligt sätt, sköta kontakter mellan Försvarsmakten och den skadade samt hans eller hennes anhöriga, stödja den skadade samt hans eller hennes anhöriga så att de får den ekonomiska ersättning som kan utgå med anledning av skadan, samt hjälpa den skadade med andra personliga angelägenheter som inte kan anstå och som den skadade till följd av sitt tillstånd inte skäligen kan klara själv. 23 § Ersättning enligt 13–19 §§ bestäms av Försvarsmakten. Beslut enligt 9, 10 samt 13–19 §§ får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstill- stånd krävs vid överklagande till kammarrätten. Övriga beslut får inte överklagas. 24 § Försvarsmakten meddelar föreskrifter om tillämpningen av denna förordning. Denna förordning träder i kraft . Genom förordningen upphävs förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten och förordningen (FFS 1984:31) om förmåner till anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Regeringen beslöt direktiv till utredningen, vari bland annat anges följande. En särskild utredare skall göra en översyn av författningsregleringen avseende Försvarsmakt- ens fredsfrämjande verksamhet utomlands och förmånerna till den anställda personalen. Översynen skall vara av både teknisk och materiell natur. Arbetet med reglernas materiella innebörd skall främst inriktas på de regler och rutiner som gäller för dem som skadas i samband med anställningen. Den tekniska delen av översynen skall resultera i en förordning där samtliga bestämmelser relaterade till Försvarsmaktens fredsfrämjande verksamhet utomlands finns samlade. Men också författningstekniska förenklingar bör så långt möjligt eftersträvas utan att tydligheten, främst i de frågor som reglerar den anställdes skyldigheter och förmåner, går förlorad. Utredaren bör undersöka vilka uppgifter som utförs inom ramen för anställning i utlandsstyrkan. Med undersökningen som utgångspunkt bör utredaren lämna förslag till lämpliga avgränsningar i förhållande till annan verksamhet av internationell karaktär som fullgörs av Försvar- smakten och därvid väga in att myndigheten till följd av svenskt internationellt åtagande även ges andra uppgifter som antingen direkt eller indirekt kan beröra utlandsstyrkans verksamhet, eller som ligger helt utanför. Vidare bör utredaren studera hur en anställning i utlandsstyrkan och tjänstgöringen utom- lands inverkar på den anställdes rättigheter med avseende på tillämpningen av bestämmelserna i lagen (1962:381) om allmän försäkring och lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Utredaren bör också studera reglerna och tillämpningen av dessa i samband med sjukdom, personskada och dödsfall. Därvid bör särskilt effekterna av de samordningsregler som gäller på detta område utvärderas. I detta sammanhang bör utredaren också studera ansvarsfördelningen mellan myndigheterna och andra aktörer samt arbetsrutinerna när det ekonomiska skyddet till förmån för den anställde och dennes anhöriga aktiveras. Omhändertagandet och uppföljningen i dessa situationer av de anhöriga samt möjligheterna att ersätta denna grupp för förlorad arbetsinkomst och faktiska kostnader i samband med vården av den som skadas bör också uppmärksammas. Även på dessa punkter bör utredaren föreslå för- bättringar. En fråga som utredaren bör belysa är möjligheten att helt eller delvis införa ett särskilt system som tillgodoser behovet av ekonomiskt skydd om den anställde drabbas av skador som leder till bestående arbetsoförmåga I anslutning till denna fråga skall utredaren också redovisa de ekono- miska och finansiella konsekvenserna av ett sådant system. Sammanfattningsvis anförs följande. En särskild utredare skall göra en översyn av reglerna för Försvarsmaktens fredsfrämjande verksamhet utomlands. Utgångspunkten för utredningsarbetet är att grunderna för verksamheten, anställning av personal samt personalens skyldigheter och förmåner även i fortsättningen skall läggas fast genom förordning. Utredaren skall alltså föreslå en förordning där de grundläggande bestämmelserna för verksamheten finns samlade. Utredaren skall också göra en saklig prövning av gällande regler och rutiner, främst med in- riktning på dem som tillämpas vid personskador, samt lämna förslag till förbättringar. Utredningen inledde sitt arbete . ägnades åt informationsinsamling, medan återstående tid åtgått till överväganden och sammanställning av betänkandet. I syfte att samla underlag till övervägandena har utredningen besökt Försvarsmaktens interna- kommando i , den bataljon som avlöste i Bosnien , Ba 09, under dess utbildningstid i , det nederländska försvarsdepartementet i , Kammarkollegiet i samt Försvarets sjukvårdscentrum på . Till utredningens sammanträden har inbjudits företrädare för , Försvar- smakten, samt , vilka redogjort för olika frågor som rör utred- ningens uppdrag. Vidare har utredningen inhämtat upplysningar från Arbetarskyddsstyrelsen, Utrikesdeparte- mentet, , , , , , , samt . Utredningen har också inhämtat information från , , , och angående regler om ekonomiskt skydd, m.m. Även franska myndigheter har tillskrivits men något svar har inte erhållits i sådan tid att uppgifter om de franska förhållandena kunnat införas i betän- kandet. Utredningen har under arbetet informerat arbetstagarrepresentanter. Vid informationen del- tog (), (), Facket för Service och Kommunikation (), Tull-Kust och (). Utredningen har dessutom besökts av . Genom sekretariatets försorg har utredningen samrått med utredningen om civilpoliser i in- ternationell verksamhet. Avsikten är att i detta kapitel ge en översiktlig bild av fredsfrämjande verksamhet i och utanför . Vidare skall det kort redogöras för hur fredsfrämjande verksamhet organiserats inom Försvarsmakten. Dessutom skall några utvecklingslinjer som kan vara viktiga ur direktivens perspektiv lyftas fram. Fredsfrämjande insatser förekom redan före . första bidrag var de trup- per som sändes till Saar-området i samband med den folkomröstning som avgjorde om området skulle tillhöra eller . Efter skapades den första fredsbevarande styrkan 1956 för att övervaka det vapenstilleståndsavtal som träffats efter Suez-krisen. hade trupper under FN-flagg efter säkerhetsrådets rekommendation förekommit i . Detta var dock snarare fråga om att de västallierade hjälpte en bundsförvant än en fredsfrämjande insats i egentlig mening. Efter insat- sen vid Suez följde den fredsfrämjande insatsen i och därefter en rad insatser som främst var koncentrerade till regionen kring . Efter det slut har den fredsfrämjande verksamheten tagit ny fart i och med att större enighet på det internationella planet kunnat nås. har de konflikter där freds- främjande insatser gjorts förändrats. Under de första decennierna efter var många av de större väpnade konflikterna mellanstatliga, ofta som en följd av avvecklingen av kolonial- väldena. har konflikterna i allt större utsträckning varit inomstatliga. 2.2 Olika former av fredsfrämjande verksamhet Fredsfrämjande verksamhet är inte något helt entydigt begrepp. Även om de fredsfrämjande insat- serna i regel bygger på beslut av FN, saknas egentlig definition av sådana insatser i . Istället har en avgränsning av vad som anses höra till fredsfrämjande verksamhet vuxit fram efter- hand. I har begreppet i vid mening fått inkludera konfliktförebyggande, fredsskapande, fredsbevarande, fredsframtvingande och fredsbyggande insatser. Avväpning och avrustning har också ansetts kunna ingå som en fredsfrämjande åtgärd. Konfliktförebyggande insatser genomförs för att hindra att en väpnad konflikt utbryter i ett visst område där överhängande risk för sådan föreligger. I konfliktförebyggande insatser ingår bland annat politiskt agerande, preventiv diplomati samt institutionellt och humanitärt bistånd. Även utplacering av observatörer, civilpoliser eller förband kan förekomma. Fredsskapande insatser har till syfte att genom fredliga medel, t ex medling och annan diplo- matisk verksamhet, få stridande parter till uppgörelser om fred eller vapenvila. Fredsbevarande insatser i traditionell bemärkelse avser insatser som görs efter ett freds- eller eldupphöravtal. Insatserna baseras på parternas medgivande samt på en opartisk inställning till konflikten. Våldsanvändning kan förekomma inom ramen för självförsvar, och då gäller att det använda våldet skall vara ett direkt svar på en motsvarande åtgärd från någon av parterna, att det skall stå i proportion till vad angriparen använt samt att våldet inte skall förorsaka onödig skada eller onödigt lidande. Fredsframtvingande insatser utförs för att med militärt våld, eller hot därom, upprätthålla eller återställa fred i ett område. Denna typ av insatser kan alltså innebära våldsanvändning utöver vad som kan anses vara självförsvar. Både våldsanvändningen och själva insatsen i sig kan ske utan medgivande från parterna i konflikten. Fredsbyggande insatser syftar till att stärka och bygga upp institutioner och infrastruktur i ett land som drabbats av en konflikt. De har en konfliktförebyggande funktion genom att undanröja riskerna för att konflikten skall blossa upp på nytt. har även poliser förekommit i fredsfrämjande verksamhet i allt större utsträck- ning. De har i huvudsak haft till uppgift att övervaka den inhemska polismakten och se till att dess arbete sköts i enlighet med rättsstatens principer. Det har dock även förekommit att polisstyrkor har tjänstgjort som reguljära poliser i länder som efter en konflikt saknat ett fungerande polis- väsende, exempelvis i . Vid sidan av poliser och militärer kan personer med en rad andra yrken ingå i fredsfrämjande insatser. En viktig grupp är hälso- och sjukvårdspersonal, vilken ingår i varje förband sänder ut men som också kan utgöra en egen enhet som stödjer andra förband. Andra exempel på yrkes- kategorier som kan ingå i ett förband är präster, jurister och journalister. Även poliser kan ingå som militärpoliser och då med ansvar för det interna polisarbetet inom förbandet. 2.3 Försvarsmaktens internationella verksamhet Det går inte att klart avgränsa vad av Försvarsmaktens internationella verksamhet som kan anses vara fredsfrämjande. All Försvarsmaktens verksamhet syftar till fred i och därmed också i omgivning. Emellertid är det bara viss del av verksamheten som är internationell i den meningen att den involverar andra länder än . Till Försvarsmaktens internationella verksamhet kan försvarsattachéerna räknas. Den verk- samhet de bedriver kan dock inte betecknas som fredsfrämjande. Samarbetet inom ramen för orga- nisationen för säkerhet och samarbete i (), västeuropeiska unionen (VEU) och part- nerskap för fred (PFF) innebär åtskilligt internationellt arbete. Det genomförs såväl övningar, kur- ser som inspektioner. Övningarna innebär att olika militära enheter från de olika deltagande sta- terna samövar i enlighet med en tidigare uppgjord plan. Kurserna syftar bland annat till att ge utländska militärer en inblick i svensk, demokratisk syn på hur ett lands försvar kan organiseras och styras. Inspektionerna avser militära installationer i något annat medlemsland i . Svenskt deltagande vid inspektioner begärs från högre ort och ofta med kort varsel. Själva inspektionen sker under en kort tidsrymd, oftast någon dag. Vid sidan av den utbildning, m.m. som sker inom ramen för PFF har samarbete skett i PFF- avtalets anda. Exempel på detta är de minröjningsövningar som utförts vid den baltiska kusten. Utbildning av baltiska soldater har också skett för att de skall kunna bilda ett eget fredsfrämjande förband, BALTBAT. Slutligen organiserar Försvarsmakten den fredsfrämjande verksamhet som sker inom ramen för utlandsstyrkan. Försvarets internationella centrum ombildades till Försvarsmaktens internationella kommando. Detta innebar dock inte att det namn under vilken verksamheten mest är känd, , ändrades. Verksamheten bedrivs i utanför . huvuduppgift är att vara kompetenscenter för den internationella mili- tära verksamheten. Detta innebär att erfarenheter och information från svensk och utländsk freds- främjande verksamhet samlas. Denna kunskap används inte bara för egna behov utan en viktig del i verksamheten är också att stödja andra länder med kompetens vad avser fredsfrämjande insatser. I uppgifter ingår även att sätta upp förband för internationell tjänst. Fram till och med den bataljon som anlände till Bosnien sköttes rekryteringen av något av utbildningsförbanden ute i landet. är istället ordningen sådan att det är som både rekryterar och sätter upp förbanden. Anställningen av dem som ingår i förbanden sker i utlandsstyrkan. Utbildning genomförs för dem som skall ingå i svenska fredsfrämjande insatser och den avser militärer och civila, poliser och sjukvårdspersonal. Vid sidan av denna typ av utbildning genomförs också kurser inom ramen för PFF. har lednings- och arbetsgivaransvaret i förhållande till utlandsstyrkan. I detta in- går att stödja utlandsstyrkan med underhålls- och personaladministrativa tjänster. Vidare åligger det att sköta budgeteringen för och den ekonomiska redovisningen av utlandsstyrkans verksamhet. Slutligen ingår det även i uppgifterna att följa och analysera verksamheten i utlandsstyrkan och att utveckla den. Anställningen i utlandsstyrkan omfattar såväl utbildning som tjänstgöring utomlands inom ramen för den fredsfrämjande insatsen. Därtill kommer tid för transport till och från missionsom- rådet, avrustning i , m.m. Tjänstgöringen i utlandsstyrkan är inte arbetstidsreglerad. Rätt till semester föreligger, men ledigheten kan dock bara beviljas om det kan godtas av FN eller annan på vars initiativ insatsen sker. kan även s.k. leave förekomma. Detta inne- bär en begränsad ledighet på särskild plats nära missionsområdet. Av de meniga soldaterna saknar ca. annan anställning och de flesta av dem har inte tidigare haft någon fast anställning. Vid genomförs i runda tal 12 större och 20 mindre kurser vilket motsvarar 11 000–. Vidare levereras förnödenheter till de anställda som befinner sig i utlandet. anställs ungefär 2 500 personer i utlandsstyrkan, vilket innebär att lika många personer deltar i hemkomstprogram i samband med att tjänsten upp- hör. uppgick antalet anställda i utlandsstyrkan till 681. Av dem var 62 civilpoliser och 59 militärobservatörer. Vidare ingick 543 anställda i de bägge truppmissionerna i Bosnien och . Bland de övriga 17 ingick personal placerad vid i och med observatörsliknande funktioner i och . Observatörer fanns i , , , , , , , samt . tjänstgör tre anställda i utlandsstyrkan vid i . Den sammanlagda kostnaden för verksamhet uppgick till ca un- der . 2.4 Framtida fredsfrämjande verksamhet I det senaste försvarsbeslutet, 1996, gavs nya riktlinjer för beredskapen för fredsfrämjande insat- ser. 1996/97:4, Totalförsvar i förnyelse, anfördes att Försvarsmaktens internationella kom- mando skulle organisera, utbilda och understödja de fredsfrämjande insatser medverkar i. Vidare anfördes följande. Specialenheter för ledning, fältarbeten t.ex. minröjning, transporter samt hälso- och sjukvård skall organiseras vid det internationella kommandot. Dessa skall även kunna delta i civila och hu- manitära insatser. Civil expertis skall därför medverka i ledningen för specialenheterna. Nyckel- personal bör knytas till dessa enheter på ett sätt som motsvarar krigsplacering. Annan lämplig och frivillig personal bör förtecknas i ett specialregister. Materielplaner bör upprättas. Syftet härmed är att enheterna skall kunna hålla en hög grundberedskap. Då svensk specialistmedverkan aktuali- seras skall den efterfrågade enhetens insatsberedskap snabbt kunna höjas. En av enheterna skall ingå i snabbinsatsstyrkan enligt nedan. Kommandot bör vidare hålla en kader av snabbt tillgänglig personal för tjänstgöring som militärobservatörer och stabsofficerare samt för specialistuppdrag. Försvarsmakten bör inom det internationella kommandot organisera en snabbinsatsstyrka som skall bestå av ett mekaniserat skyttekompani, ledningspersonal samt en av specialenheterna enligt ovan av kompanis storlek. Snabbinsatsstyrkan bör kunna insättas i ett krisområde femton till tret- efter regeringens beslut. Sammansättningen från olika specialenheter i styrkan skall kunna skifta långsiktigt över tiden beroende på internationell efterfrågan och nationell kompetens- utveckling. Insatser utomlands med denna styrka bör begränsas . efter avslutad insats bör snabbinsatsstyrkan ånyo vara insatsberedd. Den specialenhet som 1998 ingår i snabbinsatsstyrkan är ett ingenjörskompani med ammunitions- och minröjningskapacitet. Denna utveckling mot snabbare insatser kan dock medföra problem. Ofta kan det bli frågan om att gå in i en konflikt redan innan en klar bild av den och av vilka de stridande parterna är kunnat erhållas. kan självklart ett tidigt ingripande leda till att många risker undviks genom att själva konflikten kvävs i sin linda. En annan utvecklingslinje som också kan vara betydelsefull är den som syftar till att fylla kompetensgapet mellan de militära truppinsatserna och de polisiära. Skapandet av gendarmeri- förband har diskuterats. Dessa skulle komma att få en uppbyggnad motsvarande vad s.k. national- garden eller inrikestrupper brukar ha, det vill säga relativt tungt beväpnade styrkor med huvud- sakligen polisiära uppgifter. Reglerna för den fredsfrämjande verksamheten Detta kapitel behandlar de olika regler på skilda nivåer som utgör den författningsmässiga ramen för den fredsfrämjande verksamheten. Regler om när svensk trupp får sändas utomlands finns i 10 kap. regeringsformen. Förutsättningar för utsändande i vissa fall har reglerats i lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. De närmare bestämmelserna om utlandsstyrkan finns huvudsakligen i förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten och i fråga om förmånerna i förordningen (FFS 1984:31) om förmåner till anställd i utlandsstyrkan inom Försvar- smakten. angavs formerna för svenska truppbidrag till fredsfrämjande verksamhet genom att riksda- gen godkände riktlinjer för uppsättande och användande av en svensk beredskapsstyrka för FN- tjänst. Avsikten med att sätta upp en sådan styrka var att kunna tillgodose föstahandsbehovet för en insats av FN var som helst i världen i syfte att upprätthålla lugn och ordning. Styrkan skulle också kunna användas vid hjälpverksamhet i samband med naturkatastrofer och olyckor. Antalet anställda i styrkan skulle vara ca. 1 600 och den skulle organiseras i två bataljoner och en teknikerkontingent. Bataljonerna skulle utrustas för vakttjänst och för upprätthållande av ordning. Teknikerkontingentens uppgift skulle vara att kunna driva och hålla igång tekniskt betonade samhällsanordningar och utöva transportledning. Kontingenten skulle också omfatta en flygtransportenhet och en stabs- och observatörstrupp. Med stöd av detta riksdagsbeslut utfärdade regeringen kungörelsen (1967:18) om svensk beredskapsstyrka i FN-tjänst. Enligt kungörelsen kunde regeringen besluta att svensk beredskaps- styrka skulle ställas till FN:s förfogande för att delta i fredsbevarande operationer. Den nya regeringsformen innebär att svensk väpnad styrka endast får sändas till annat land om tillåter det, om det är medgivet i lag som anger förutsättningarna för åtgärden eller om skyldigheten att vidta åtgärden följer av internationell överenskommelse eller förpliktelse som har godkänts av . Som en följd av detta överfördes bestämmelser om att regeringen får sända FN-trupp utomlands till en särskild lag, lagen (1974:614) om beredskapsstyrka för FN tjänst. De övriga reglerna kungörelse infördes i förordningen (1976:152) om beredskaps- styrka för FN-tjänst. Denna sistnämnda förordning ersattes 1984 av förordningen (1984:309) om beredskapsstyrka för FN-tjänst. och blev det alltmer tydligt att internationella fredsbevarande operationer skulle kunna komma att äga rum i nya former och under annat huvud- mannaskap än FN:s. Det säkerhetspolitiska läget i förändrades radikalt . Järnridån föll och upplöstes. Samarbetet i Konferensen om säkerhet och samarbete i (ESK) ledde till att () bildades. Mot denna bakgrund kunde regeringens befogenheter enligt lagen om beredskapsstyrka för FN- tjänst visa sig vara för begränsade. Denna lag ersattes därför av lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. I samband med att den nya lagen infördes ändrades namnet på förordningen om beredskapsstyrka för FN-tjänst till förordningen om utlandsstyrkan inom Försvar- smakten. Enligt 10 kap. 9 § regeringsformen får regeringen sätta in försvarsmakten vid väpnat angrepp mot riket. I övrigt får svensk väpnad styrka sättas in i strid eller sändas till annat land endast om medger det, om det är medgivet i lag som anger förutsättningarna för åtgärden eller om skyldighet att vidta åtgärden följer av internationell överenskommelse eller förpliktelse som har godkänts av . Att regeringen får sätta in väpnad styrka när riket är föremål för väpnat angrepp har sin grund i att det i en sådan situation inte är möjligt att avvakta ett riksdagsbeslut. När väpnat angrepp mot riket inte föreligger kan regeringen endast sända väpnad styrka till utlandet om någon av de särskilda situationer som nämnts ovan föreligger. Gemensamt för dem är att direkt eller indirekt har godkänt åtgärden eller förutsättningarna för den. Den första av de särskilda grunderna är att godkänt att trupp sänds utomlands. Ett exempel på detta är då skickade 880 soldater till Tuzla-området. Även om uppdraget till huvuddelen var av fredsbevarande karaktär ingick även fredsframtvingande moment, vilket medförde att beslut måste fattas av . Även i samband med deltagande i IFOR-styrkan i inhämtades medgivande. Det konstaterades att styrkan inte enbart skulle ha fredsbevarande uppgif- ter, eftersom den skulle ha befogenhet att tillgripa militära tvångsmedel som går utöver strikt självförsvar. Den andra grunden för regeringens kompetens att sätta in väpnad trupp utomlands är att det är medgivet i lag som anger förutsättningarna för åtgärden. har beslutat om två lagar där regeringen bemyndigas att på egen hand besluta i sådana frågor. Den ena är lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands.