sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Redo- visningen kan bli ett värdefullt underlag i kassans dialog med Yrkes- inspektionen. Om redovisningen ger anledning till det kan Yrkes- inspektionen tänkas gripa in med olika insatser. Schabloniserad bedömning av arbetsgivarens rätt till ersättning Enligt vårt förslag ska arbetsgivare få ersättning för kostnader som uppstått när han vidtagit arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder för att möjliggöra för arbetstagare att återgå till eller behålla arbete hos arbetsgivaren. I rehabiliteringsplan fastställs de aktuella rehabiliteringsåtgärderna och ersättningsbara kostnaderna. Som vi tidigare nämnt ska kostnader för åtgärder som innebär att arbetsplatsen uppnår normal arbetsmiljöstandard inte ersättas och ingår därför inte i underlaget för kostnadsberäkningen. De åtgärder som kan generera kostnader som arbetsgivaren kan få ersättning för sammanfaller i stort med de åtgärder som arbetsgivaren är skyldig att vidta för att rehabilitera en arbetstagare. På en punkt finns dock en skillnad. Arbetsgivaren är enligt vårt förslag skyldig att klar- lägga arbetstagarens behov av arbetslivsinriktad rehabilitering. Det finns enligt förslaget ingen skyldighet för arbetsgivaren att klarlägga behov av medicinsk eller social rehabilitering. Det är dock önskvärt att arbetsgivaren så långt det är möjligt och lämpligt även klarlägger behov av andra åtgärder än arbetslivsinriktade. Vi anser därför att det ska finnas en ekonomisk stimulans för arbetsgivaren att klarlägga även behov av sådana rehabiliteringsåtgärder som arbetsgivaren i och för sig inte är skyldig att vidta. De åtgärder som man kan överväga om de ska generera ersättningsbara kostnader är följande. 250 Förslag om rehabiliteringsansvaret 1.Undersökning av behov av arbetslivsinriktade rehabiliterings- åtgärder men också undersökning av behov av medicinsk och social rehabilitering. Kostnader för undersökning kan även vara kostnad för utredning hos företagshälsovården eller motsvarande expert- funktion. 2.Anskaffning av tekniska hjälpmedel och särskilda arbetsredskap och i övrigt ändringar av den fysiska arbetsmiljön. I fråga om arbetstek- niska hjälpmedel ska kostnader som ersätts enligt särskilda bestäm- melser inte beaktas i detta sammanhang. 3.Förändring av arbetsorganisationen, arbetsmetoderna, arbetsfördel- ningen, arbetstiderna eller arbetsuppgifterna samt omplacering. 4.Förändring av psykologiska och sociala förhållanden. 5.Tillhandahållande av personella stödinsatser. 6.Genomförande av arbetsträning, arbetsprövning, kortare utbildning och särskilda informationsinsatser. I fråga om arbetsträning avses här sådan träning som det inte ankommer på sjukvårdshuvudmannen att ansvara för. Kostnader utöver direkta kostnader för en viss åtgärd kan vara att arbetstagaren har lägre kapacitet än tidigare och därför inte utför arbete i relation till den lön som utbetalas. Förutom en schabloniserad bedömning av arbetsgivarens rätt till ersättning kan man även tänka sig att ha en schabloniserad beräkning av arbetsgivarens kostnader. Detta skulle kunna göras genom att alla åtgärder i förväg ges ett bestämt värde. En undersökning skulle ges värdet x kronor, arbetsträning y kronor o.s.v. Fördelen med schabloniserad kostnadsberäkning är att administrationen förenklas. Nackdelen är att en schabloniserad kostnadsberäkning kan få effekter i blindo. Till exempel kan förändring av arbetstiderna hos en arbets- givare medföra höga kostnader medan förändring av arbetstiderna hos en annan arbetsgivare inte medför någon mätbar kostnad. Med schablonberäkning av kostnaderna får båda arbetsgivarna ersättning för arbetstidsförändringen. har fått rehabiliteringsåtgärder i form av arbetsträning på arbetsplatsen, vissa ändringar i den fysiska arbetsmiljön, personella stödinsatser och en kortare utbildning av arbetsgivaren. De totala kostnaderna för arbetsgivaren för dessa åtgärder och undersökningen uppgår till . behov av åtgärder var svåra att be- döma. Kostnadens storlek har fastställts i rehabiliteringsplanen som upprättat. Arbetsgivaren ska alltid betala hälften av rehabiliteringskostnaderna – i detta exempel – av egna Förslag om rehabiliteringsansvaret 251 medel vilket gör att ska pröva rätt till ersättning i fråga om de återstående 50 000. kan ersätta arbetsgivaren med högst 50 000 kro- nor i fallet . Detta belopp kan minskas under vissa omständigheter. Minskning av ersättningsbeloppet sker om arbetsgivaren inte lever upp till vissa krav. Beloppet ska även minskas om arbetsgivaren har en års- lönesumma över ett visst belopp eller bra ekonomiska förutsättningar att betala för åtgärderna. Nedan ges exempel på faktorer som ska beaktas vid bedömningen men ytterligare faktorer bör övervägas i det fortsatta utredningsarbetet. Den utredningen bör ske i samarbete med ASS och RFV. I det arbetet ska också slås fast det värde som varje faktor ska ha. I vårt exempel har vi för enkelhetens skull gett faktorerna lika värde men det är förmod- ligen bättre att de ges olika värde beroende på varje faktors betydelse för rehabiliteringen och uppkomsten av rehabiliteringsbehov. Har arbetsgivaren bra ruti- ner som innebär att rehabili- teringsbehov kartläggs tidigt? (rutiner i enlighet med ASS Har tidiga åtgärder vidta- gits i aktuellt ärende? malfallet redan innan för- säkringskassan kopplas in) Finns det påtagliga brister i arbetsmiljön enligt uppgift eller har företaget ändå möjlighet att bekosta rehabi- Ersättningen minskar inte. Maximal minskning av ersättningen 252 Förslag om rehabiliteringsansvaret arbetsgivare (ag) bedömdes på följande sätt: Ag hade bra rutiner Ag hade inte vidtagit åtgärder tidigt Ag hade inte påtagliga brister i arbetsmiljön Ag hade inte anlitat företagshälsovård/motsvarande Ag är ett litet företag med dålig Enligt 3 § förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning får för en utbildning som finansieras med studiemedel rehabiliterings- penning endast lämnas om utbildningen omfattar högst 40 studie- veckor. Ytterligare villkor är att utbildningen inte är en fortsättning el- ler en avslutning på en tidigare påbörjad eftergymnasial utbildning och inte heller är en del av en längre sammanhållen utbildning. Det här betyder att den som behöver gå en längre utbildning i reha- biliteringssyfte är helt hänvisad till de allmänna studiefinansierings- reglerna. har i betänkandet (1997:166) Ohälso- försäkringen. Trygghet och aktivitet föreslagit att reglerna ska ändras så att den försäkrade om utbildningen bedöms nödvändig ur rehabili- teringssynpunkt ska kunna påbörja en sådan utbildning även om den beräknas pågå . framhåller bl.a. att regeln om maximalt utbildning ter sig otidsenlig. I dagens samhälle ställs allt större krav från arbetsgivarnas sida på den enskildes utbildningsnivå och kompetens. Utbildning utgör en av de absolut vik- tigaste faktorerna för möjligheterna att få en anställning och alltfler arbeten kräver högskolestudier eller annan längre utbildning. Villkoren för att få rehabiliteringsersättning ligger vid sidan av vårt utredningsuppdrag. Men vi kan konstatera att rehabiliteringsersätt- ningen har stor betydelse också när det gäller arbetsgivarnas rehabilite- ringsansvar. Kan rehabiliteringen få en bra start genom rehabiliterings- ersättning är detta positivt för hela frågan om att rehabilitera den för- säkrade. Frågorna kan inte skiljas åt. Av den anledningen vill vi för vår del ansluta oss till Förtids- pensionsutredningens bedömning och föreslår således att det görs Förslag om rehabiliteringsansvaret 253 ändringar på det sätt föreslagit i detta sam- manhang när det gäller ersättning under utbildningstid. Men vi vill tillägga att motsvarande möjlighet även bör gälla vid exempelvis trä- ning i reell miljö som sammantaget varar . Avgörande bör här vara vad efter samråd med de berörda kommit fram till i rehabiliteringsplanen för den försäkrade. Vi föreslår att det ska göras en översyn av förordningen om arbets- hjälpmedel för att få mer tidsenliga och lättanvändbara regler. Vi föreslår nu att i ökad utsträckning ska verka aktivt för att lyfta fram bidragsmöjligheten såväl i tidigt rehabilite- ringsarbete genom ökad information till arbetsgivare och anställda m.fl. som i rehabiliteringsarbetet med de försäkrade. Som vi har nämnt tidigare i avsnitt 2.3.3 lämnar bidrag till arbetshjälpmedel som ett led i rehabiliteringen av den förvärvsarbetande försäkrade. I förarbetena anges att bidraget ska kunna lämnas för arbetshjälpmedel när sådana kan medföra att en längre tids sjukskrivning kan brytas och att den anställde kan återgå i arbete (prop. 1990/91:141 s 709). Men även för den som förvärvs- arbetar och har en funktionsnedsättning som kan ge upphov till handi- kapp i arbetet har ansvar för bidrag till arbetshjälp- medel och anpassning av arbetsplatsen, i den mån inte arbetsgivaren ansvarar för detta enligt arbetsmiljölagen. Det förutsätter att arbets- hjälpmedlet bedöms nödvändigt för att den försäkrade ska kunna utföra sina arbetsuppgifter. Arbetshjälpmedel söks antingen av den anställde själv eller av arbetsgivaren. Det är således tänkt att arbetshjälpmedlen ska fylla en viktig roll i rehabiliteringsverksamheten, såväl genom information ute på arbets- platsen som i rehabiliteringen av den förvärvsarbetande. Vi har inte haft möjlighet att göra annat än en översiktlig genom- gång av hur förordningen om arbetshjälpmedel fungerar i praktiken. I våra kontakter med kassorna kommer det fram att det finns gränsdrag- ningproblem och oklarheter i förordningen. Det har uttryckts önskemål om att förordningen i sin helhet ska omarbetas för att få en mer 254 Förslag om rehabiliteringsansvaret tidsenlig och klarare framtoning samt bli lättare att använda för försäk- ringskassorna. Det bör i sammanhanget observeras att regelsystemet i sin helhet flyttades över till socialförsäkringssystemet efter att tidigare ha administrerats av arbetsmarknadsmyndigheterna. I samband härmed gjordes inte några större bearbetningar av reglernas utformning. Det finns mycket som talar för att förordningen skulle vinna på att omarbetas för att få en klarare framtoning specifikt för försäkrings- kassorna. Särskilt mot bakgrund av att bidragsformen nu har funnits inom socialförsäkringen och att erfarenheter från den praktiska tillämpningen skulle kunna visa på rimliga lösningar som man skulle kunna ta till vara. Vi har emellertid funnit att denna fråga förutsätter en mer ingående utredning än den vi har haft möjlighet att göra med den tid vi har till vårt förfogande. Vi föreslår därför att det ska göras en översyn av förordningen för att få mer tidsenliga och klarare regler. Från en allmän utgångspunkt vill vi dock peka på en del förbätt- ringar som skulle kunna göras i tillämpningen . Vid underhandskontakter som vi haft med bl.a. RFV och Yrkes- inspektionen har det kommit fram att det finns en risk för att bidragen till arbetshjälpmedel inte utnyttjas i tillräcklig utsträckning. Enligt en undersökning av RFV föranleds i de flesta fall ansökan inte av någon sjukskrivning, utan den sökande är i arbete. ansöker den anställ- de själv eller med hjälp av någon om bidrag till arbetshjälpmedel. Tro- ligen får den anställde/arbetsgivaren i de flesta fall reda på sina möj- ligheter av andra aktörer/personer än . Ett grundläggande problem kan vara att arbetshjälpmedlens inrikt- ning alltjämt synes vara personer med avsevärd funktionsnedsättning. Detta kommer till uttryck i de projekt som har bedrivits på området. Som vi har nämnt tidigare disponerar RFV särskilda medel för att tillsammans med utveckla angelägna projekt inom det tekniska arbetshjälpmedelsområdet (se avsnitt 6.3). För disponerar RFV för ändamålet. För AMS del förfogar man . Medlen ska användas för att utveckla hjälpmedel inom områden där det saknas fungerande lösningar. Det är bl.a. viktigt att utvecklingen sker inom områden där de kan komma att användas av många handi- kappade. Kan utvecklingen leda till att handikappade kommer in på ett helt nytt yrkesområde, bedöms det som särskilt intressant. Vanligtvis sker utvecklingsarbetet på lokal nivå, och vid behov upphandlas tek- niska konsulter. har medlen främst använts till att framställa Förslag om rehabiliteringsansvaret 255 IT-baserad teknik av olika slag för att ge funktionshindrade stöd i deras arbetssituation. Enligt vår mening bör bidragsformen ges ett bredare anslag och en vidgad inriktning. En grundläggande utgångspunkt i sjukförsäkringen är betoningen på en tidig, aktiv och samordnad rehabilitering samt andra tidiga åtgärder för att förhindra en permanent arbetsoförmåga. Samma utgångspunkt anser vi bör gälla i arbetet med arbets- hjälpmedlen. Arbetshjälpmedlen bör fylla en viktig roll såväl i det förebyggande arbetet ute på arbetsplatserna som utgöra ett led i rehabiliteringen av förvärvsarbetande. Som vi nämnde tidigare kan ett grundläggande problem vara att arbetshjälpmedlen alltjämt synes inriktade på personer med avsevärd funktionsnedsättning. Vi anser att den som förvärvs- arbetar och har en funktionsnedsättning som kan ge upphov till handi- kapp i arbetet ska ha möjlighet att få bidrag. Men bidrag bör också kun- na ges i andra fall då bidraget medför att en längre tids sjukskrivning kan brytas och den anställde kan återgå i arbete. Som vi ser det finns det ekonomiska möjligheter att ge bidrags- formen ett bredare anslag och vidga inriktningen. Fr.o.m. särredovisas inte längre anslaget för arbetshjälpmedel, utan detta har lagts samman med posterna arbetslivsinriktade rehabiliterings- tjänster, läkarutlåtanden, läkarundersökningar, särskilt bidrag och resor till och från arbetet i stället för sjukpenning. Regeringen har angett att avsikten med sammanläggningen är att försäkringskassorna nu ska ha möjlighet att inom ramen för dessa medel bedriva olika projekt bl.a. i syfte att uppnå samverkansvinster. Vi anser att bör lyfta fram möjligheten att få bi- drag till arbetshjälpmedel i det tidiga rehabiliteringsarbetet. Det kan ske genom ökad information till arbetsgivare och anställda. En möj- lighet att nå ut är att utvecklar samverkansmodeller med och att arbetshjälpmedlen finns med som en naturlig del i arbetet. Det ligger även allmänt sett stora värden i att samverkar med , och att dessa myndigheter utvecklar sina kompletterande "roller" i arbetsanpass- nings- och rehabiliteringsarbetet. När och i distriktet gör en sam- inspektion, finns det också möjlighet att mer direkt informera arbets- givare om bidragsmöjligheten, som arbetsgivaren ges infor- mation om arbetsanpassning och rehabilitering i stort. Härigenom kan man nå en del arbetsgivare, men långt ifrån alla. Genom tecknade samarbetsavtal mellan och håller man på flera håll i landet på att skapa rutiner för samverkan även om avtalen än så länge är av varierande 256 Förslag om rehabiliteringsansvaret Det bör vara möjligt att skapa rutiner även för samverkan när det gäller arbetshjälpmedlen. Ett exempel på det är avtalsförbin- delser som har upprättats av försäkringskassorna i och län med i distriktet (se avsnitt 6.3). Många försäkringskassor har som rutin att informera den försäkrade och arbetsgivaren om bidragsmöjligheterna i de fall den anställde blir sjukskriven. Informationen sker då som ett led i rehabiliteringsarbetet. Efter vad vi erfarit varierar emellertid hanteringen av bidragen. I en del kassor handläggs ärendegruppen av andra tjänstemän än rehabilite- ringshandläggare. Enligt vår mening är det att föredra att arbetshjälp- medlen finns med som ett led i rehabiliteringsarbetet av den försäkrade. Även i kontakten med arbetsgivaren bör arbetshjälpmedlen finnas med som en av möjliga åtgärder för att åstadkomma en snabb återgång i arbete för arbetstagaren. Enligt vår mening kan det i många fall vara en fördel om försäk- ringskassan gör arbetsplatsbesök under handläggningens gång. Det kan ofta vara så att den försäkrades situation kan lösas direkt på arbets- platsen kanske med hjälp av ett särskilt anskaffat arbetshjälpmedel. Sådana besök bör vid behov göras tillsammans med , som kan vara ett stöd vid bedömningen av vilken anpassning som arbetsgivaren har att ansvara för enligt AML. I våra kontakter med försäkringskassorna har det kommit fram att det ibland är svårt att bedöma vad som kan anses ligga inom arbets- givarens ansvarsområde i detta hänseende. Varken förordningen eller RFV:s allmänna råd 1991:8 Arbetshjälpmedel ger någon mer utförlig vägledning. I mer tveksamma fall vänder sig därför många försäkrings- kassor till för att få en bedömning av vad som kan anses ligga inom arbetsgivarens ansvarsområde enligt AML. En sådan ordning rekommenderar även RFV i sina allmänna råd. Långt ifrån alla försäkringskassor har emellertid upparbetade samarbetsavtal eller när- mare kontakter med , vilket leder till att försäkrings- kassorna löser mer tveksamma ärenden direkt vid diskussioner eller förhandlingar med arbetsgivaren. Enligt vår mening vore det till fördel i kassans praktiska arbete om man i handläggningen i större utsträckning använde sig av kompetens för att få hjälp att klarlägga vad arbetsgivarens ansvarar för enligt AML. Arbetshjälpmedlen har således en nära koppling till rehabiliterings- verksamheten. I sammanhanget kan nämnas att RFV avser att omarbeta sina allmänna råd om rehabilitering och infoga ett avsnitt om arbets- hjälpmedel. behandlas arbetshjälpmedlen i ett särskilt allmänt råd (RFV:s allmänna råd 1991:8). Förslag om rehabiliteringsansvaret 257 I syfte att öka användningen av bidragsformen föreslår vi att det i 22 kap. AFL ska anges att det till arbetshjälpmedel lämnas bidrag från sjukförsäkringen enligt särskilda bestämmelser. 8.14Resor till och från arbetet Vi föreslår att det ska föreskrivas i sjuklönelagen att arbetsgivaren i stället för sjuklön får ersätta arbetstagare, som drabbas av sjukdom, för resor till och från arbetet, om arbetstagaren kan förvärvsarbeta men inte använda sig av ordinarie färdmedel. Vi föreslår att ersättningen ska göras skattefri för arbetstagaren. Vi har under utredningen funnit anledning att särskilt ta upp en fråga som gäller beskattningen av betalda resor till och från arbetet i samband med sjukdom. För att underlätta återgång till arbete i anslutning till ett sjukdomsfall får enligt 3 kap. 7 a § AFL i stället för sjukpenning som annars skulle ha utgetts skälig ersättning utges för den försäkrades merutgifter för re- sor till och från arbetet. Merutgifterna ska ha uppkommit på grund av att den försäkrades hälsotillstånd inte tillåter honom eller henne att ut- nyttja det färdsätt som han eller hon normalt använder för sådan resor. Sådan ersättning har undantagits från skatteplikt för den försäkrade (19 § kommunalskattelagen, 1928:370). Det innebär att ersättningen inte ska tas upp i självdeklarationen och att avdrag heller inte medges för kostnaderna. Några motsvarande bestämmelser har inte införts för den inledande period då en arbetstagare har rätt till sjuklön. Arbetstagaren har visser- ligen i praktiken möjlighet att få sina resor betalda av arbetsgivaren, om han eller hon kan förvärvsarbeta trots sjukdomen men däremot inte kan använda ordinarie färdmedel för resor till och från arbetet. Arbetsgivarens utlägg för detta ses emellertid av skattemyndighe- terna som en löneförmån som utges till följd av tjänsten och arbets- tagaren beskattas därför för förmånen som inkomst av tjänst. 258 Förslag om rehabiliteringsansvaret För den ersättning som arbetsgivaren utger på grund av sjuklönelagen är således de vanliga bestämmelserna för lön och lönefordran i allmän- het tillämpliga (prop. 1990/91:181 s. 67). Sjuklönen är därmed skatte- pliktig samt avgifts- och pensionsgrundande. Sjuklönen likställs vidare med annan lön vid tillämpning av LAS, statlig lönegaranti vid konkurs och i fråga om utmätning av och införsel av lön samt i fråga om arbetsgivares kvittningsrätt. Skattefriheten för ersättningen enligt AFL behandlades av skatte- utskottet i 1989/90:SkU32 s. 285–286. Utskottet konstaterade att enligt de principer som gäller för statliga och kommunala reseersättningar fr.o.m. är dessa ersättningar skattepliktiga med avdragsrätt för kostnader på samma sätt som redan tidigare gällt vad avser ersättning från privata arbetsgivare. Utskottet anförde vidare att den ifrågavarande ersättningen, som i vissa fall ska utges i samband med rehabilitering, har en speciell karaktär och är avsedd endast för en begränsad tid. Enligt utskottet talade främst sociala skäl och skäl att verka för förenklat skattesystem för att det föreslagna undantaget från beskattning kunde godtas. Någon motsvarande regel om skattefrihet när det gäller arbetsgiva- rens ersättning för resor till anställd under sjuklöneperiod som gäller under sjukpenningtid infördes alltså inte. Någon närmare motivering till detta eller diskussion rörande en eventuell skattefrihet fördes inte. Ersättningen betraktas som lön för arbetstagaren, är belagd med arbets- givaravgift och skattepliktig för arbetstagaren. Avdrag för resor till och från arbetet kan visserligen medges, men kostnaderna för dessa ska till- sammans med andra kostnader av liknande slag överstiga en viss nivå för att vara avdragsgilla. För finns det möjlighet att göra avdrag för kostnader som uppkommer i samband med inkomst av tjänst, om dessa sammantaget överstiger . Vi vet inte hur ofta det förekommer att arbetstagaren under sjuklöne- perioden i den beskrivna situationen får sina resor betalda av arbets- givaren i stället för att gå sjukskriven. Men att det förekommer är känt. Det är givetvis ett starkt önskemål att skattereglerna är desamma som när på motsvarande sätt betalar resor till arbetet i stället för att utge sjukpenning. Oavsett när under sjukdomen resorna företas görs de i syfte att den enskilde så snabbt som möjligt ska kom- ma tillbaka till förvärvsarbete och bör därmed kunna ses som ett led i SOU 1998:104 Förslag om rehabiliteringsansvaret 259 Syftet är detsamma oavsett om resorna före- tas under arbetsgivarens eller ansvarsperiod. Enligt nuvarande regler ses arbetsgivarens ersättning för sådana re- sor således som en löneförmån för den enskilde som utges till följd av tjänsten. Genom att förmånen anses skattepliktig blir den också pen- sionsgrundande. Arbetsgivaren måste då också betala sociala avgifter. Arbetstagaren beskattas för förmånen under inkomst av tjänst och har om resekostnaderna överstiger viss grundnivå möjlighet att göra avdrag med visade kostnader. En väg att närma systemen vore att låta kostnaderna bli fullt avdragsgilla i deklarationen. Mot en sådan lösning talar dock målsätt- ningen inom skattesystemet att förenkla och förbättra skattesystemet samt att skapa bättre förutsättningar för en rättvis och likformig beskattning. En sådan lösning skulle också föra med sig en omfattande och krånglig administration för skattemyndigheterna. Vi anser därför att detta inte är en lämplig väg att gå. Om arbetstagarens reseersättning i stället skulle undantas helt från skatteplikt, kan man tänka sig olika alternativa lösningar. Ett alternativ som leder till skattefrihet är att arbetstagaren ges rätt till ersättning i form av bidrag enligt AFL. I sådant fall kan konstruktionen bygga på samma principer som sådan ersättning i form av merutgifter för resor som utges i stället för sjukpenning enligt 3 kap. 7 a § AFL. Ett sådant alternativ kommer emellertid enligt vår mening att leda till orättvisor och möjlighet att utnyttja socialförsäkringssystemet på ett felaktigt sätt. Lösningen gynnar arbetsgivare som kan skaffa fram ar- bete till arbetstagaren, men missgynnar mindre företag med få anställda och små resurser. Dessutom kan ett sådant system leda till att arbets- givarna i många fall hänvisar arbetstagaren till för att i första hand ansöka om reseersättning och på så sätt inte behöver be- tala sjuklön. En annan fråga i sammanhanget är om bidragsmöjligheten ska ges en frivillig eller tvingande form.