sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Jag skulle gå i skolan, men skolkade nästan jämt. Jag vet inte varför jag började dricka. Alla gjorde det. Men jag hotade folk och tjafsade ständigt. Min syster hade flyttat till en annan stad i . Efter kom jag efter. Det hade varit för mycket bråk på universitetsorten. Jag trodde att allt skulle bli bra om jag stack. Det var på den nya orten som kom i kontakt med so- cialtjänsten. skulle han få stöd och hjälp att till utbildning, möjlighet till ett bättre liv. –Jag visste inte vad jag ville ha hjälp med av socialan. Allt var ett virrvarr för mig. Jag körde igång med droger, med hasch. Av sprit blev jag vild – men av droger lugn. Med min syster blev det nu bråk om allt. Men framförallt för att jag börjat med knark. Vi kunde inte bo ihop längre utan fick var sin lägenhet. flyttade till ett område. Jag till ett annat. Dit jag kom fanns det massor av pundare, och hur mycket droger som helst att få. DET HAR VÄNT NU –Jag gick åter i skolan, men jag var inte där mycket. Jag skulle ha läst svenska och allt möjligt. Någon direkt yrkesinrikt- ning hade jag inte. Det hade hänt något med mig. På socialen var de justa, de för- sökte hjälpa mig på alla sätt. De kom med en massa förslag om utbildning och om jobb. är det socialen som kallat på mig, ibland har jag gått dit själv. Det beror på hur långt ner jag har gått med drogerna. I den nya staden var jag inte ute och bråkade så mycket. Jag hade fått andra intressen: droger. Jag hade inte tid att slåss. Den gick åt för att skaffa narkotika. Det var det inte svårt att få tag i. Det var den lättaste staden av alla att fixa det i. höll jag på att knarka . Jag var beroende och gjorde allt för att få pengar. Alltfrån dealer till källarinbrott. Det enda som gällde var att fixa fram pengar till knarket. Hur jag kände det? –Jag hade skuldkänslor, tyckte jag svek dem som ställt upp på mig. Men det viktigaste för mig var ändå att få pengar till am- fetamin och allt tyngre . Jag tänkte ofta – ja – vad ska det bli av mitt liv? Men så fort jag tog en braja var allt bra igen. Då levde jag lik- som i min egen värld. Så träffade jag en brud. Vi flyttade ihop. Hon hade också in- vandrarbakgrund, och pluggade på gymnasiet. Använde din tjej knark? Hon gjorde allt för att få mig bort från det. Jag var kär i henne som skjortan. Jag lovade henne att jag skulle sluta. Då höll jag upp i kanske . Sedan var jag där igen. Driver du dig själv – eller är det kompisarna som får dig att knarka? –Det är båda delarna. gör ett ödmjukt intryck. Det är svårt att inte engagera sig i hans öde. En av socialsekreterarna orkade inte längre utan var tvungen att överlåta hans fall åt en annan. Hon hade en son som var exakt lika gammal som . DET HAR VÄNT NU –På socialen försökte de göra allt för att jag skulle komma bort från drogerna. De hjälpte mig till utbildning på en folkhög- skola utanför staden där jag bodde. Jag hade ju börjat med tyngre – allt jag kom över. Till och med heroin. Jag brydde mig inte om mat, eller att sköta om hälsan. När jag var som mest nergången tror jag att jag vägde . Under de perioder som jag tog amfetamin kunde jag vara utan mat . Min tjej, syster och alla normala försökte rädda mig från drogerna. Men det hjälpte inte. Jag körde med massor av lögner och skitsnack för att de skulle tro att jag hade slutat. Jag levde ett dubbelliv och manipulerade omgivningen. Hur stod din tjej och syrra ut med alla svek? –Tjejen och trodde först på mig. Sedan, , förstod de, eller fick reda på att det bara varit skitsnack från min sida. På folkhögskolan stannade jag inte ens en termin. Jag ville inte vara kvar där utan stack en månad innan den var slut. Jag rörde mig mest i kretsar som sysslade med knark. Det var både yngre och äldre polare. Jag var aldrig inne i några kriminella ligor, bara i utkanten av dessa. Där fanns alltid folk med massor av pengar, som hade råd att köpa mycket. sålde jag knark själv. Det var mest i slutet av mitt beroende, . Jag har aldrig åkt dit för några brott. Jag har inte gjort några all- varliga . Det har mest varit småsaker. tog de mig för narkotikabrott. Jag hade på mig några gram när snuten kom och visiterade en. Vad sade de på socialen när du fortsatte att stöka? –Med den hade jag kontakt – titt som tätt. Det var mest de som ringde och undrade hur det gick för mig. efteråt frågar jag mig hur och varför de orkade ställa upp Jag skäms för att jag mani- pulerade dem så mycket. Men när jag var ren, och när de frågade vad de kunde göra, då ställde jag upp och försökte. Jag ville ju innerst inne lägga av. DET HAR VÄNT NU det fanns alltid frestelser, kompisar och pundare, som på nytt drog in mig i det, och sedan låg vi i kvartarna och bara knarkade. var jag tillsammans med tjejen. Man kan nog lätt säga att hon tröttnade. Det blev tjafs och bråk om allting. Hon orkade helt enkelt inte med mig – utan hon stack. Då brakade jag ihop på allvar. Det var , jag pallade inte längre. Jag var så jäkla deprimerad. Jag vaknade upp , jag hade ingen tjej, ingen lägenhet. Jag hade ingenting. Då hamnade jag åter hos några pundare i en knarkarkvart. Alla låg utslagna. Då undrade man: vad fan är det här? Jag blev kvar där , sedan stod jag inte ut med det. Jag hade några självmordsförsök. Det var piller och sedan skar jag mig. Det var en kombination av sorg efter tjejen, och påverkan av drogerna. De tog in mig på akutpsyk. Sedan ringde min syrra till socialen för att de skulle hjälpa mig. Jag fick en ny kvinnlig socialsekrete- rare. Hon kom ned till psyket och ställde upp så att jag fick en fa- miljehemsplacering. Om det inte skulle funka för mig där så lova- de hon att jag skulle få hjälp på annat sätt. Var du motiverad att börja om och få ett bättre liv? – Jag blev jätteglad, för jag ville bli placerad i en familj. Jag hamnade hos en strax utanför staden jag bodde. Det var en helt vanlig familj. Hon gick ut med tidningar på mornarna. Själv läste jag på skolan och tränade . Familjen försökte hjälpa mig på alla sätt. De hade två egna barn, och så hade de ett annat familjebarn. Jag mådde inte så bra . Men jag höll mig borta från knarket. fick jag ett återfall. Jag ville komma till ett behandlingshem så att jag fick djupare vård och verkligen bli fri från drogerna. Jag flyttade från familjen till ett behandlingshem. Men det var inte så mycket av vård och insatser där. De kallade det för miljö- behandling. Man skulle lära sig att jobba som vanligt folk. De hade djur på det här behandlingshemmet. Jag fick mocka skit, och arbeta i trädgården. Det var inget riktigt jobb direkt, utan DET HAR VÄNT NU mest en form av sysselsättning. På behandlingshemmet fanns inte en enda person som var motiverad att lägga av. Jag har aldrig fått så mycket kontakter in i drogvärlden som där. Det var inte en så bra ide att vara där, precis. rymde jag och en kille. Vi gick – det var mitt – upp till en väg. Det tog från det vi stack från hemmet till dess vi hamnade i en knarkarkvart och fick droger hos en pundare i den stad där jag bodde. I den kvarten låg jag kvar . Det var under jul och nyår 1997, alla var borta eller hade sitt. Jag tog aldrig kontakt med folket på socialen. Det var perfekt läge för mig att hålla på. Själv hade jag kommit in i ett stadium där jag inte ville hålla på, men ändå inte kunde låta bli. Jag fick djup ångest. Så ringde jag till min kvinnliga socialsekreterare. Jag ville bort från knarket och till ett nytt behandlingshem som hade bättre vård och ett program för mig. Socialsekreteraren lyssnade och ställde upp igen för att hjälpa mig. Jag kom till ett öppet behandlingshem. Där var jag länge, un- der . var jag helt fri från droger, använde inte ens alkohol. Hade du hopp att klara dig under den här rena tiden? Jag ville verkligen göra avbot. Det var svårt, för när jag kom ut på stan fanns de gamla pundarna där. Tjejen ringde och bråkade. Det var fortfarande slut. Men jag hade gjort henne så himla illa, och det var inga trevliga samtal alls. var jag ren. Vi var fem killar som bodde på det öppna behandlingshemmet. bestämde vi oss för ett kollek- tivt återfall. Då inträffade den stora katastrofen. Vi tog en överdos. En av killarna dog. En annan snodde en bil och hamnade på kåken . En tredje fick en psykos. Det var bara jag och en annan kille som klarade oss undan i detta kaos. Efter det blev jag verkligen motiverad att lägga av. Tänk som jag har tagit till livslögner som att detta är en sjukdom, som man inte kan hjälpa, och att återfallen och strulet egentligen inte var mitt eget fel. DET HAR VÄNT NU Efter natten med dödsdosen och kaoset stod jag inte ut längre att bo i den där staden. Jag ville bort. Och jag hamnade på ett nytt behandlingshem. Där började allting vända. Jag tänkte ständigt på kompisen som hade tagit överdosen: Kan han dö när han är , kan jag också göra det. Han var svensk, och vi hade kommit varandra nära på behandlingshemmet inne i stan. Jag ville bli behandlad på ett hem där man inte stördes av kom- pisar som lockade med knark. Man kan fråga sig varför och hur de på socialen orkade att ställa upp, orkade tro på mig. Men innerst inne kanske de förstod. De visste hur jag hade haft det när jag var liten. Det var ju stän- dig misshandel, det var krig, det var mina döda föräldrar. Det kan- ske inte var så konstigt att jag flippade ut när jag kom hit. Jag fick kontakt med en psykolog på det öppna be- handlingshemmet. Han hjälpte mig. Min ångest blev bara värre och värre. Jag gick runt och trodde att jag skulle dö. Jag kände på hjärtat, på pulsen. Jag var helt enkelt skitskraj. Det var mycket psykiska signaler, det slog över. På det nya hemmet jag kom till använde man en helt annan behandlingsmetod. Där höll det inte att jag sade att knarket var en sjukdom för mig. De sade: Allt är ditt eget fel. Du måste själv göra något åt det. Det var folk som brydde sig. Du fick skit om du brå- kade, du fick avdrag på pengar. Det var både ansvar och omsorg. kände jag trygghet, detta var ett hem. Det första jag någonsin haft i mitt liv. Jag var där . jag gått igenom den behandling och den vård de hade att ge. Jag hade varit ren från knarket, nästan . Sedan kom jag till ett familjehem. Det kom en tjej dit, hon var missbrukare och höll också på under tiden i familjehemmet. Jag sade åt henne att hon var tvungen att lägga av. Jag pallade inte att se hur hon knarkade. Jag ringde till den som var ansvarig för familjehemmet och förklarade att det här går inte. DET HAR VÄNT NU Jag gick på antabus, och jag sade att hon också måste göra det. Det gick åt helvete igen. Jag stack, och fick ett åter- fall. Det första på nästan . När jag faller tillbaka är det en hel massa ångest i kroppen. Jag sökte kontakt med mina gamla vänner igen. Det var inte svårt att få knark. Det snurrade till. Och så hamnade jag återigen på det be- handlingshem som var så bra. Jag var där i sex – , och fick jobba som på ett vanligt arbete, mellan åtta och halv fem. Det var bra och det var väldigt nödvändigt. Efter behandlingen insåg jag själv att det inte var någon idé för mig att åter åka till min gamla stad. Jag faller för grupptryck. Skulle mitt liv funka, var det lika bra att försöka börja om någon annanstans. Långt bort från en nära och invand drogvärld och från pundarna i min gamla stad. Då flyttade jag hit, till . har jag fått hjälp av socialen. Men försöker jag också själv fixa saker. Killen på soci- alen följde med mig hit, vi åkte runt och tittade på lägenheter. Jag fick en som jag tyckte var bra i en förort. lever jag här, och jag försöker göra det som vilken annan som helst. Jag går i skolan, jag pluggar. Jag vill bli ljudtekniker, och mixa musik. Jag tränar på ett gym, och jag håller på med Thai- boxning. Min syster bor också i . Hon läser data på universite- tet, och hennes kille ska bli läkare. Jag har verkligen varit familjens svarta får. Min syster har ställt upp på alla möjliga sätt för att hjälpa mig sedan jag flyttade hit. Jag har ständigt kontakt med killen som är socialsekreterare i min gamla stad. Jag ringer, och han gör det för att checka av hur det går. Jag pratar med honom så fort det behövs. När det trycker och när det blir jobbigt. Jag försöker göra mitt bästa. Men det är ju inte lätt precis. Jag har börjat känna folk i skolan och på träningen. Jag läser data på . DET HAR VÄNT NU Jag har mitt eget val , att lära känna andra folk än de pundare som jag var tillsammans. Där jag också var stämplad som en pun- dare, en narkoman. Jag nådde botten under de sista resorna. Jag hade ingen moral, inga principer, ingenting. Jag lade av med livet. Jag uppskattar alla människor som ställt upp för mig. för- söker jag göra det bästa så att även de kan se resultat. känns det att det handlar om mig själv Upplever du att socialen kunde ha gjort mer för dig? –Jag har inget att klaga på i mina kontakter med socialen och samhället. Det är ju de som har rätt att vara besvikna över mig. Men en sak kan jag känna, det att jag skulle ha försökt att få komma till det justa behandlingshemmet tidigare, eller 1995, innan jag gick ner mig så djupt. Då hade det varit lättare att komma tillbaka. Vilka planer jag har? –Jag har inte så mycket planer. Det viktigaste är att få ord- ning på livet och att vara ärlig, mot andra och mot mig själv. Det känns som det har vänt. Jag står inte ut att se hur pundare håller på. Man blir fördömande. När jag tränar blir jag lugn. Jag känner ingen dragning åt att börja med anabola steroider. Jag har haft mitt helvete, mitt be- roende. var det en kille som skrek jävla svarting åt mig – hade det varit hade jag blivit vansinnig och bör- jat bråka med honom. Det gjorde jag inte. Jag behövde det inte nu när jag tränar och är säkrare på mig själv. Jag har varit ren från knarket och börjar känna mig normal. Drogerna sliter fullständigt ut kroppen. Jag är glad att jag inte fick någon sjukdom, hiv eller någon sådant, när jag höll på med sprutor. Blir du kvar i ? –ska jag gå på , sedan blir det tek- nisk Komvux här i . Det går ganska lätt för mig att läsa. hjälper mig också. Det verkar som om hon har förlåtit mig DET HAR VÄNT NU för allt illa jag gjort henne. Jag har aldrig haft så bra kontakt med henne som . Klarar jag mig, och får jag chansen, skulle jag vilja åka runt i skolor och berätta om hur farliga drogerna är. Hur de bryter ned, hur man sviker allt och alla, hur man tappar moral och värderingar. Det skulle vara ett sätt för mig att betala igen för allt det som andra har gjort och hjälpt mig med. Jag har en polare som har varit ren . Han berättar för unga hur det är. Han får ut mycket av det själv. Så hoppas jag det går för mig också. Att den skit jag har bakom mig är ett avslutat kapitel. När kom till var han förvånad och glad att mar- ken under honom inte skakade av krig och bomber som i . När vi skiljs och han tar vagnen ut till skolan i blåser det ännu snålt över . gäller kampen den lilla världen – att få fäste även i det egna livet. Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:55) En god affär i . Journalisternas avslöjanden och läsarnas etik (SOU 1998:63) Att rösta med händerna. Om stormöten, folkom- röstningar och direktdemokrati i (SOU 1998:85) 4.Gör barn till medborgare! Om barn och demokrati (SOU 1998:97) 5.Det unga medborgarskapet. Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:101) 6.Lekmannastyre i experternas tid. Dokumentation från ett seminarium (SOU 1998:102) 7.Demokrati på europeisk nivå? (SOU 1998:124) 8.Läsarna och demokratin . Ett brev till det läsande (SOU 1998:134) Exempel och analyser (SOU 1998:155) En intervjubok från Socialtjänst- utredningen (SOU 1998:161)