sou · GMB344d2 · 1999-01-01 00:00:00 — uttalade i ett betänkande /96 att det är viktigt att det vid våldsbrott görs en prövning av om vapentillstånd skall återkallas. Utskottet utgick från att man under pågående utrednings- arbete (dvs. vapenutredning) såg över rapporteringsrutinerna inom polisen när det gällde brott som borde föranleda återkallelse av vapentillstånd8. skall minst en gång låta granska handlarens inköpsförteckningar och försäljningsförteckningar med bilagor samt, när anledning finns till det, handlarens lager av skjutvapen (5 kap. 8 § VF). Bestämmelsen i vapenförordningen om domstols underrättelseskyl- dighet gäller också beträffande vapenhandlare. I fråga om dessa skall underrättelse även sändas till polismyndigheten i den ort där rörelsen bedrivs (17 kap. 3 § VF). I övrigt gäller samma förfarande hos polismyndigheten för vapen- handlare som för enskilda vapenägare i fråga om brott m.m. Varje myndighet har således egna tjänsteföreskrifter angående rapporterings- rutinerna. 8 Bet.1995/96:JuU12 s. 20. Enskilda innehavare av skjutvapen Enkäten till landets vapenregisterenheter Många registerenheter anser att läkare inte fullgör sin anmälnings- skyldighet i önskvärd grad. Vissa anger att de aldrig erhåller något besked från läkare om personer med psykiska störningar. Det går också att utläsa från enkätsvaren att de förekommer variation mellan distrikten i fråga om denna grund för återkallelse. Några myndigheter anser att det vore önskvärt om också underrättade polisen om fall där vapeninnehav kunde ifrågasättas. Inom vissa myndigheter passerar alla anmälningar om brott samt omhändertagandeblad vapentillståndsenheten, inom andra har den ut- redande personalen en skyldighet att informera vapentillståndsenheten i de fall det kan bli aktuellt att ifrågasätta vapeninnehavet. Inom många myndigheter synes informationsflödet till vapenhandläggaren fungera bra, medan det fungerar betydligt sämre inom andra. Oavsett hur det fungerar på den egna myndigheten, upplevs det som ett problem att informationen från andra myndigheter fungerar dåligt. Vapenhandlägga- ren har endast tillgång till register inom det egna polisområdet och förhållanden som borde föranleda ett ifrågasättande av vapentillståndet rapporteras sällan från andra områden. Flera enheter föreslår en samkörning mellan det nya centrala vapen- registret och belastningsregistret. En annan möjlighet som föreslagits är att lägga till en ruta som markeras med V i det personblad som upp- rättas vid brottsutredning. Om det nya centrala vapenregistret medger slagning över hela landet kan man, då en person misstänks för brott som har betydelse för vapeninnehavet, få uppgift om detta när personbladet upprättas. Om rutan i personbladet är V-markerad borde i sådana fall en underrättelse till hemdistriktet automatiskt kunna sändas. Enkäten till landets vapenregisterenheter Majoriteten av polismyndigheterna genomför den årliga inspektion av vapenhandlarna som föreskrivs i 5 kap. 8 § VF, medan en tredjedel endast hinner med att kontrollera vapenhandlarna . I vissa fall går det mellan inspektionerna. Kontrollen sker genomgående genom personliga besök hos vapenhandlarna. 220 Återkallelse av tillstånd De flesta återkallelser som skett har sin grund i att handeln inte bedrivs yrkesmässigt enligt de regler som infördes . Detta förhållande uppmärksammas huvud- sakligen vid de årliga inspektionerna. Även i fråga om andra förhållan- den som kan leda till återkallelse av handelstillståndet tycks denna in- formation framför allt inhämtas vid inspektionen hos vapenhandlarna. Frågan om information om vapen som förs in i landet har tagits upp i avsnitt 8.3. De flesta anser att informationen i övrigt är tillfredsställande inom deras område. Några förslag finns om tätare, oannonserade inspektio- ner, regelbundna besök av närpoliserna inom respektive ansvarsområde samt spridning av avgjorda fall vid högre instanser för att få en bättre kontroll över gällande praxis. Vidare föreslås samkörning mellan RAR- systemet och registret över handelstillstånd. Ett vapentillstånd skall återkallas om förutsättningarna härför är upp- fyllda. Det betyder att det fakultativa momentet, vid prövningen av om återkallelse skall ske, tas bort. De nuvarande fem grunderna för återkallelse sammanförs till tre grunder, nämligen om a)tillståndshavaren visat sig vara olämplig att inneha vapen, b)förutsättningarna för tillståndet inte längre finns, eller c)det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet. Slutligen sammanförs de nuvarande två paragraferna rörande dels skjutvapen, dels ammunition, till en paragraf. , som lämnade sitt betänkande , såg över bestämmelserna om återkallelse av vapentillstånd, främst med inriktning på om bestämmelserna uppfyller godtagbara krav på rätts- säkerhet. redovisade bl.a. följande, till vilket vapenutredning ansluter sig. Reglerna om återkallelse av vapentillstånd är en viktig del av vapenlagstiftningen, både med hänsyn till vapeninnehavarnas rättssäkerhet och till intresset av att vapen inte missbrukas. Det är därför betydelsefullt att förutsättningarna för att återkalla ett vapentillstånd på ett klart sätt anges i vapenlagen... Enligt vår uppfattning är en tillfredsställande ordning att lagtexten anger de tre alternativa förutsättningarna för återkallelse av tillstånd att inneha skjutvapen eller att föra in sådan egendom till och att den närmare exemplifieringen av tänkbara situationer framgår av Riks- polisstyrelsens föreskrifter och allmänna råd... Vi anser att reglerna om återkallelse i huvudsak är klart utformade. Bestämmelsen att ett vapentillstånd kan återkallas om det finns skälig anledning för det kan ge intryck av att vara för allmänt hållen. Vi har dock inte funnit något exempel på att den uttryckligen legat till grund för ett återkallelse- beslut... Det kan emellertid finnas oförutsebara situationer då det skulle vara stötande om ett vapentillstånd inte kunde återkallas. Av det skälet behövs denna förutsättning för återkallelse. före- skrifter och allmänna råd ger utförliga instruktioner om hur förekom- mande situationer bör bedömas. I dessa anvisningar återges bl.a. vad som anförts i lagförarbeten och hänvisas till rättsfall (även om det sistnämnda enligt vår uppfattning skulle kunna göras i större omfatt- ning). Tillståndshavaren har möjlighet att överklaga polismyndighetens beslut till domstol. Vägledande avgöranden kan erhållas från Regerings- rätten. Sammanfattningsvis anser vi att bestämmelserna för återkallelse av vapentillstånd uppfyller godtagbara krav på rättssäkerhet9. vapenutredning har att, i första hand, behandla bestämmel- serna om återkallelse i materiellt hänseende. Inledningsvis kan det konstateras att lagtexten, jämte de anvisningar som finns i Rikspolissty- relsens allmänna råd, i stort är tydlig. Med hänsyn till det otal varierande fall som kan förekomma inom ett dylikt rättsområde, uppkommer det naturligtvis ofta svåra gränsdragningsproblem. Detta kan dock knappast lösas genom ett mer detaljerat angivande av grunderna för återkallelse. Ett närmare klargörande av rättsområdet bör i stället ske genom rättspraxis, vilken genom försorg bör spridas till alla berörda enheter av polisväsendet. Den omständig- heten att polismyndigheten numera är part i mål om återkallelse torde vidare leda till en mer enhetlig och konsekvent praxis. Utredningen anser att vapenlagen innehållsmässigt väl reglerar de situationer vid vilka återkallelse av ett tillstånd att inneha skjutvapen bör ske. Någon utökning av grunderna är inte nödvändig. Däremot menar utredningen att lagstiftningen bör skärpas så till vida att det inte skall vara en möjlighet för en tillståndsenhet att återkalla ett vapentillstånd under de givna förutsättningarna, utan en skyldighet att göra detta. Att göra en ytterligare lämplighetsprövning vid sidan av prövningen av huruvida grunderna för återkallelse är uppfyllda är inte motiverat. Det fakultativa momentet, att ett tillstånd får återkallas bör alltså bytas ut mot att ett tillstånd skall återkallas under de förutsättningar som anges. En sådan utformning av bestämmelsen skulle innebära en pedagogisk vinst i skärpande riktning som den är ägnad att främja en enhetlig och konsekvent tillämpning. Utrymmet för godtycklighet skulle 9 Vapenlagen och EG; SOU 1994:4, s. 76 ff. 222 Återkallelse av tillstånd nämligen härigenom minska och tillståndsenheternas uppmärksamhet skulle skärpas beträffande de fall där en återkallelse av vapentillståndet bör ifrågasättas. De tre första grunderna för återkallelse (ac), är att tillståndshavaren missbrukat vapnet, visat oaktsamhet med vapnet eller på annat sätt visat sig vara olämplig att inneha vapen. I den utredning som företagits har det framkommit att de två förstnämnda grunderna tillämpas i relativt liten utsträckning, medan den tredje grunden är den i särklass mest till- ämpade. Alla tre grunderna rör tillståndshavarens personliga lämplighet att inneha vapen. Utredningen anser att dessa med fördel kan slås samman till en grund, nämligen att tillstånd kan återkallas om tillstånds- havaren är olämplig att inneha vapen. Den grund för återkallelse som innebär att förutsättningarna för tillstånd inte längre finns (d), tar i första hand sikte på situationen att tillståndshavaren inte längre utövar den aktivitet som låg till grund för att tillstånd en gång beviljades, dvs. inte längre har behov av vapnet. Polismyndigheterna har liten möjlighet att kontrollera att behov alltjämt föreligger. Olika förslag om hur man skulle kunna åtgärda detta har diskuterats. Som exempel kan nämnas att vapenutredning föreslog att skyttesammanslutningar skulle åläggas en rapporteringsskyl- dighet beträffande medlemmar som slutat, vilket avvisades av många remissinstanser och också av justitieministern10. Även vapenut- redning ställer sig negativ till en sådan lösning. Utredningen menar i stället att införandet av tidsbegränsade licenser (se avsnitt 4.10.2) kommer att medföra att dagens problem i detta hänseende inte kommer att vara lika aktuellt. Genom att ha den kontinuerliga uppfölj- ning av skälen för innehavet som tidsbegränsade licenser medför, kom- mer onödiga vapeninnehav att försvinna. Endast den som kan uppvisa att han aktivt nyttjar vapnet för det ändamål som tillståndet avser, kommer att få fortsätta att inneha vapnet. Förnyas inte tillståndet inom den stadgade tiden, upphör rätten att inneha vapnet. Som komplement till bestämmelsen om tidsbegränsade licenser vilken inte kommer att beröra de tillståndshavare som finns kan tillståndsmyndigheterna följa upp att innehavarnas skäl att inneha vapnet kvarstår, på det sätt som gjorts av vissa enheter beträffande bl.a. helautomatiska vapen, 10 Justitieministern lämnade följande motivering till sitt ställningstagande. Utred- ningens förslag att lägga på skytteföreningarna att anmäla utträde ur en förening kan vara effektivt ur kontrollsynpunkt. Emellertid är det mindre lämpligt från andra synpunkter och bör inte genomföras. Bl.a. bör man undvika att ålägga enskilda ideella organisationer att rapportera förhållanden till myndigheter som kan föranleda åtgärder mot en enskild person. Särskilt gäller detta i förhållande till medlemmarna eller tidigare sådana. Inget hindrar dock att polisen genom en enkel förfrågan hos tillståndshavarna tar reda på om de är medlemmar i någon skytteförening (SOU 1989:44: s. 167 ff., prop. 1990/91:130 s. 45 ff.). genom att tillskriva tillståndsinnehavarna med en förfrågan om huruvida skälen för innehavet kvarstår. Vid uteblivet svar kan det finnas anledning att företa en noggrannare kontroll av tillståndshavaren. Detsamma gäller om en vapeninnehavare inte svarar på en förfrågan om ett skjutvapens tillverkningsnummer eller annan märkning som gör det möjligt att identifiera skjutvapnet. Den sista grunden för återkallelse är att det annars finns någon skälig anledning att återkalla tillståndet. Denna grund för återkallelse av till- ståndet torde användas mycket sällan. Alla huvudsakliga skäl för att återkalla ett tillstånd ryms inom de andra grunderna. Utredningen anser dock av samma skäl som vapenlagsutredningen angav att denna möjlighet att återkalla ett tillstånd bör kvarstå. Omhändertagande av ett skjutvapen skall ske om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det betyder att det fakultativa momentet, vid prövningen av om ett omhändertagande skall ske, tas bort. Den bestämmelse som finns i vapenförordningen om att polisman får omhänderta ett skjutvapen om innehavaren inte medför tillståndsbeviset för vapnet, tas in i vapenlagen. Detsamma gäller den anslutande bestämmelsen om att jakttillsynsmän samt personal vid och i dessa sammanhang skall jämställas med polisman. Utredningen anser att bestämmelsen om omhändertagande av skjutvapen är klart utformad. I materiellt hänseende stämmer den väl överens med de situationer man önskar reglera. Någon utökning av grunderna för omhändertagande av skjutvapen är alltså inte nödvändig. Däremot menar utredningen att lagstiftningen bör skärpas så till vida att det liksom när det är fråga om återkallelse av ett vapentillstånd inte skall vara en möjlighet att omhänderta ett skjutvapen under de givna förutsättningar- na, utan en skyldighet att göra detta. När det gäller omhändertagande av ett skjutvapen i sådant fall där det finns en risk för att det kan komma att missbrukas är detta särskilt viktigt. Det fakultativa momentet, att ett skjutvapen får omhändertas i vissa fall bör alltså bytas ut mot att ett skjutvapen skall omhändertas under de förutsättningar som anges. En sådan bestämmelsen är ägnad att främja en enhetlig och konsekvent till- ämpning som polisens uppmärksamhet torde skärpas beträffan- de de fall där ett omhändertagande av ett skjutvapen bör komma i fråga. 224 Återkallelse av tillstånd En bestämmelse om att polisman får omhänderta ett skjutvapen om innehavaren inte medför tillståndsbeviset för vapnet finns i 12 kap. 5 § vapenförordningen. Eftersom fråga är om ett tvångsmedel bör bestämmelsen tas in i vapenlagen. Detsamma gäller den anslutande bestämmelsen i nuvarande 12 kap. 6 § vapenförordningen om att jakttillsynsmän som har förordnats av samt personal vid och vid tillämpningen av den omnämnda bestämmelsen likställs med polisman. Någon ändring i sak avses inte. Tillståndsmyndigheterna bör även fortsättningsvis tillämpa för- farandet med att meddela en vapeninnehavare en erinran om särskilda bestämmelser i vapenlagen. Utredningen finner inget att invända mot att tillståndsmyndigheten, för att åstadkomma rättelse i ett visst fall, erinrar en vapeninnehavare om någon av vapenlagens bestämmelser. Som justitieombudsmannen påpekat i ett beslut11, vilket framgår av allmänna råd, är det dock viktigt att tillståndsmyndigheten utformar denna erinran på ett riktigt sätt. För att en sådan erinran skall kunna ge vapeninnehavaren tillräcklig vägledning måste den vara konkret. En allmänt hållen erinran om att vapeninnehavaren skall visa laglydnad och gott omdöme är exempelvis knappast meningsfull. måste vidare när den utformar en erinran ha klart för sig att det rör sig om ett informellt förfarande inom ramen för dess tillsynsuppgifter enligt vapenlagen. Det är således inte frågan om ett beslut som kan överklagas, vilket klart bör framgå av den handling som tillställs vapeninnehavaren. Utredningen har övervägt att, i stället för dagens förfarande med en formlös erinran, föreslå ett lagreglerat förfarande med en varning, liknande bestämmelsen i körkortslagen12. En sådan reglering skulle emellertid kräva att varningarna kunde registreras i vapenhanterings- systemet. Arbetet med ett nytt, centralt vapenhanteringssystem pågår och det är ovisst om det kommer att finnas utrymme för att registrera varningar. Vidare finns det skäl att tro att ett formellt för- farande med meddelande av varning skulle medföra en ökad arbetsbörda 11 JO:s beslut , dnr 666-1995 finns refererat i avsnitt 11.3.1. 12 I stället för att körkortet eller körkortstillståndet återkallas skall körkortsinnehavaren meddelas varning i vissa fall, om varningen av särskilda skäl kan anses varar en tillräcklig åtgärd (22 § körkortslagen). för handläggarna av vapentillstånd samt även för rättsväsendet i de fall besluten överklagas. Sammanfattningsvis anser utredningen inte att ett sådant förslag, , bör läggas fram. Ett vapenhandelstillstånd skall återkallas om förutsättningarna härför är uppfyllda. Det betyder att det fakultativa momentet, vid pröv- ningen av om återkallelse skall ske, tas bort. Ett godkännande som föreståndare för handelsrörelse får återkallas om denne inte längre uppfyller de personliga kvalifikationerna. Samma motivering som anförts i fråga om återkallelse av innehavstill- stånd för enskilda gäller beträffande vapenhandlarna. Utredningen föreslår därför att det fakultativa momentet vid prövning av huruvida återkallelse skall ske tas bort även i dessa fall. Återkallelse av vapen- handlartillståndet skall således ske när förutsättningarna härför är uppfyllda. Uppskattningsvis har omkring 550 handlartillstånd återkallats efter lagändringen 1992, flertalet p.g.a. bristande yrkesmässighet. En omfat- tande sanering av branschen har således skett , vilken får betraktas som mycket tillfredsställande. I sammanhanget kan det dock påpekas att uttalandet i propositionen13 att några tiotal transaktioner bör kunna tjäna som lämplig riktlinje för kravet på yrkesmässighet inte bör föranleda att antalet transaktioner blir det allenarådande kriteriet för bedömningen av en handels yrkesmässighet. En väl dokumenterad seriös och stabil handel med skjutvapen bör kunna accepteras även vid ett mindre antal transaktioner , t.ex. om verksamheten också innefattar reparation av vapen eller försäljning av vapenrelaterad utrustning eller om handeln avser exklusiva vapen med begränsade avsättningsmöjligheter. Vidare bör en nedgång i handeln kunna accepteras. Den bristande samordningen mellan vapenlagen och lagen om krigsmateriel bör uppmärksammas. Det är mindre lämpligt att en hand- lare, som fått sitt handlartillstånd enligt vapenlagen återkallat, kan fortsätta driva handel med stöd av sitt tillhandahållandetillstånd enligt lagen om krigsmateriel. En sådan samordning mellan lagstiftningarna kräver dock ytterligare utredning och ligger utanför vapenutredningens uppdrag. 1990/91:130 s. 39. 226 Återkallelse av tillstånd finns det inte någon bestämmelse om att ett godkännande som föreståndare för en handelsrörelse kan återkallas. Detta är enligt utredningens mening en brist. En sådan bestämmelse bör tas upp i vapenlagen, i kapitlet om återkallelse av tillstånd. Om ett godkännande sålunda återkallas och rörelsen med detta saknar en godkänd före- ståndare kan handelstillståndet återkallas på grund av att förutsätt- ningarna för tillstånd inte längre finns. I övrigt har utredningen intrycket av att bestämmelserna om åter- kallelse fungerar väl. allmänna råd i fråga är väl ut- vecklade och exemplifierade. Vad som saknas på området är en bättre uppföljning av rättspraxis, samt distribution av denna information till de olika tillståndsenheterna. Läkares anmälningsskyldighet utvidgas till att gälla även beträffande patient inom öppenvården som på grund av psykisk störning är uppenbart olämplig att inneha skjutvapen. Allvarliga händelser, vid vilka människor har hotats, kommit till skada eller t.o.m. dödats, har inte sällan berott på psykisk labilitet hos gär- ningsmannen. I efterhand har man ofta kunnat konstatera att gärnings- mannen i allt högre grad visat prov på en försämrad psykisk hälsa, t.ex. genom upprepade besök hos läkare inom öppenvården. gäller läkares anmälningsplikt enbart patienter som är intagna på sjukvårdsin- rättning för vård av psykisk störning. Patienter inom öppenvården berörs inte, varför information rörande dessa inte når tillståndsmyndig- heterna. Med hänsyn till den nuvarande politiska inställningen, att personer med psykiska störningar i största möjliga mån skall integreras i samhället och att därför färre sådana personer än tidigare är intagna på sjukhus för vård av sina besvär, är detta ett växande problem sett ur vapenutredningens perspektiv att förebygga brottsligt användande av skjutvapen. För att i möjlig mån undvika vansinnesdåd av personer som innehar skjutvapen anser utredningen att det är av största vikt att tillståndsmyn- digheterna, i väsentligt större utsträckning än vad som är fallet , får information om vapeninnehavare som befinner sig i riskzonen, alltså personer som visar sådan psykisk instabilitet att det är olämpligt att de innehar skjutvapen. Utredningen föreslår därför att den nuvarande anmälningsskyldigheten utvidgas till att gälla även patienter inom öppen- vården. En läkare som undersöker en patient som innehar eller kan antas inneha skjutvapen men som uppenbarligen inte bör inneha ett sådant vapen, skall alltså liksom gäller beträffande intagna patienter anmäla förhållandet till polismyndigheten i den ort patienten är folkbok- förd. Det är härvid inte meningen att läkaren skall göra en omfattande prövning av huruvida patienten är lämplig att inneha ett skjutvapen eller inte. Föreligger det emellertid, på grund av arten av den psykiska störningen, risk för missbruk av skjutvapen bör detta föranleda läkaren att anmäla förhållandet till tillståndsmyndigheten. Det är sedan till- ståndsmyndighetens sak att närmare utreda saken. Vid tillämpningen av bestämmelsen bör ledning kunna hämtas från den praxis som gäller beträffande körkortshavare. Enligt 17 § a körkortslagen gäller nämligen en motsvarande anmälningsskyldighet för det fall en läkare vid under- sökning av en körkortsinnehavare finner denne uppenbart olämplig att inneha körkort. En invändning mot en utvidgad anmälningsskyldighet för läkare kan vara att den i högre grad inskränker den personliga integriteten. Utred- ningen menar dock att den som väljer att ägna sig åt verksamhet med skjutvapen, vilka lätt kan användas till att skada eller rent av döda människor, måste finna sig i att samhället i möjlig mån söker förhindra missbruk av vapnen. En annan invändning är att det kan finnas risk för att människor som egentligen skulle behöva läkarhjälp inte söker sådan av rädsla att då äventyra sitt vapentillstånd. Denna risk bör dock inte överdrivas. Information inom och mellan polismyndigheter Information om förhållanden som bör medföra att en persons vapentill- stånd ifrågasätts finns i många fall inom polismyndigheterna, men den når inte alltid tillståndsenheten. Det finns inga enhetliga regler för hur informationen skall förmedlas. över rapporterings- rutinerna utarbetas inom varje myndighet för sig. Inom vissa myn- digheter särskilt de mindre fungerar informationsflödet bra, inom andra betydligt sämre. Mängden tillgänglig information på de olika enheterna beror i hög grad handläggarna av vapentillstånd har till förfogande. Vid många enheter finns det inte tid att t.ex. gå igenom alla omhändertaganden eller att kontrollera uppgifterna i RAR-systemet. Information mellan olika myndigheter sker i mycket liten utsträckning. Att en person är misstänkt för brott i ett annat distrikt än det egna, delges således oftast inte den aktuella tillståndsmyndigheten. Ett exempel på en tyvärr inte alldeles ovanlig händelse är följande, hämtad från ett västsvenskt polisområde under älgjakten, . 228 Återkallelse av tillstånd Ett jaktlag skickade hem en jägare som var kraftigt berusad. Mannen sattes i en taxi, med sitt skjutvapen (ett kulgevär, klass 1). Mannen var så berusad att han senare, på väg ut ur taxin, ramlade och somnade i en buske. Taxichauffören visste inte vad han skulle ta sig till med mannen och vapnet varför han larmade polisen. Mannens lämplighet att inneha vapentillstånd ifrågasattes p.g.a. händelsen. Vid en kontroll i aktuella register visade det sig att mannen blivit omhändertagen enligt lagen om omhändertagande av berusade personer (LOB) ; och . Denna information hade dock inte nått tillståndsenheten.