sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Vid beräkningarna konstaterade man att, om antalet personer som lagförs för fängelsebrott är någorlunda , skulle flyta in till fonden om samtliga betalar. redovisade i sitt betänkade Ett reformerat straffsystem (SOU 1995:91, del II, s. 198 ff.) undersökningar som tyder på en betalningsfrekvens för böter om . Även tidigare gjorda undersökningar (betänkande Bötesverkställighet [SOU 1975:57 s. 87 ff.] och BRÅ Apropå 1985 nr 5 s. 27) har visat på en mycket hög betalningsfrekvens. Eftersom uppgifter som togs fram av kommittén tydde på en lägre betalnings- frekvens beträffande allvarligare brott, dvs. domstolsböter, fanns det emellertid enligt förarbetena anledning att vara försiktig när det gällde antaganden om hur stora belopp som skulle komma att flyta in till fonden. Fonden har inte tillförts medel i den omfattning som man antog i förarbetena. Av Brottsoffermyndighetens verksamhetsberättelser fram- går att under /95 inflöt till fonden i brottsofferavgifter. Under hade fonden intäkter till ett belopp om sammantaget , varav utgjorde brottsofferavgifter. Detta motsvarar i genomsnitt . uppgick fondens intäkter till och av detta belopp utgjordes av brottsofferavgifter. inkom således till fonden. Enligt uppgifter från har det inkommit i brottsofferavgifter. Det innebär att det i medeltal inkommer . Uppgifter från visar vidare att det per den sista fanns utestående fordringar på brottsofferav- gifter med i genomsnitt . Man kan spekulera i varför utfallet inte har blivit det förväntade. Minskningen torde kunna hänföras till det minskade antal brottmål som har avgjorts beroende bl.a. på balanser hos polis och åklagare. Beträffande de fängelsedömdas betalning av brottsofferavgiften har justitieutskottet har i sitt betänkande (bet. 1997/98:JuU1 s. 77) vad gäller indrivningen av brottsofferavgiften anfört följande. Vad gäller indrivning av utdömda avgifter sker den i före- kommande fall i samband med indrivning av böter. När det däremot gäller dem som döms till fängelse innebär nuvarande regler att de intagnas ersättning inte får utmätas. Utskottet kan instämma i att det är stötande att de som döms till fängelse i realiteten de grövre brottslingarna i praktiken kan komma att slippa betala avgiften till brottsofferfonden. Utskottet vill inte utesluta att det kan finnas skäl som motiverar att utmätningsförbudet behålls. En tänkbar lösning som utskottet ser skulle kunna vara att ett undantag som enbart tar sikte på avgifter till brottsofferfonden införs i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. I sammanhanget kan erinras om att ersättning för uppsåtlig skadegörelse av egendom som tillhör anstalten enligt gällande ordning får räknas av från den aktuella formen av ersätt- ning. Frågan om effektivare indrivning av avgifter till brottsofferfon- den bör enligt utskottets mening utredas. Detta bör lämpligen ske inom ramen för den ovan nämnda . En intagen skall enligt 44 § lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) under vissa förutsättningar erhålla ersättning för arbete i anstalten. Ersättning utgår också när den intagne under arbetstid deltar i studier och viss annan verksamhet. Om den intagne inte kan beredas arbete eller annan ersättningsberättigad verksamhet eller om denne helt eller delvis är oförmögen till sådan verksamhet skall ersättning ändå utgå under förutsättning att den intagne inte erhåller ålders- eller förtidspension. Om den intagne uppsåtligen har förstört egendom som tillhör anstalten får enligt 45 § första stycket KvaL ersättning för detta tas ut av medel som tillkommer den intagne enligt 44 §. Enligt andra stycket får arbetsersättning som för intagens räkning innestår hos kriminalvårds- myndighet inte utmätas. Båda dessa bestämmelser fanns redan innan KvaL trädde i kraft . Enligt en dom från (NJA 1993 s. 160) fanns det tidigare en möjlighet att driva in vissa fordringar genom införsel i de intagnas ersättning. De intagnas ersättning jämställdes i rättsfallet med annan ersättning för arbetsinsats av gäldenären, om dennes ställning är jämförlig med en arbetstagares, jfr 7 kap. 1 § första stycket 2 utsök- ningsbalken. I domen konstaterade domstolen att det inte stadgades något förbud mot införsel i sådan ersättning. I samband med att ett enhetligt löneexekutionsinstitut infördes och verkställighetsformen införsel avskaffades upphörde denna möjlighet. Enligt kan verkställighet numera inte ske i ersättning för arbete som utförs av intagna i kriminalvårdsanstalt. Enligt uppgift från tjänade de intagna i genomsnitt eller . Detta genomsnitt inkluderar dock övertidsersättning och den ersättning som utges vid de två anstalter som har marknadsanpassad ersättning. har meddelat föreskrifter och allmänna råd om arbets- och studieersättning till intagna (KVVFS 1994:5). De intagnas ersättning är enligt uppgift från normalt . Den maximala ersättningen uppgår till . Det finns också viss möjlighet till övertidsersättning. Enligt föreskrifterna skall av den intagnes ersättning innehållas för permissions- och frigivningsändamål. har vidare meddelat föreskrifter för verksam- het med marknadsanpassad ersättning till intagna (KVVFS 1994:4). Vid två kriminalvårdsanstalter, och , har man marknads- anpassad ersättning. De intagna får ansöka om placering på dessa anstalter. Där tjänar den intagne . Den intagne får dock inte ut mer än av ersättningen. Reste- rande belopp, , används enligt en individuellt upprättad bud- getplan. Syftet med den marknadsanpassade ersättningen är enligt föreskrifter att ge de intagna en möjlighet att förbättra sin ekonomiska och sociala situation inför frigivningen. Den intagne skall uppmanas att kontakta myndigheter och andra berörda om amorteringsplanering och liknande. hade 115 tillgäng- liga platser och medelbeläggningen var 99. Motsvarande siffror för var 109 respektive 97. Enligt 7 kap. 5 § första stycket utsökningsbalken undantas från utmätning av lön ett förbehållsbelopp som bestäms av . Förbehållsbeloppet bestäms med ledning av ett normalbelopp, som skall anses innefatta alla vanliga levnadskostnader utom bostadskostnad. Bostadskostnaden beräknas särskilt och läggs till normalbeloppet. utgör normalbeloppet för ensamstående enligt rekommendationer m.m. om bestämmande av förbehållsbeloppet vid utmätning av lön m.m. (RSV Ex 1997:3). Utredningen anser att det skulle vara principiellt tveksamt att frångå de allmänna exekutionsrättsliga reglerna om löneutmätning i utsöknings- balken och utgår således från att de regler som gäller vid utmätning av lön också skall gälla för dem som är intagna i kriminalvårdsanstalt. Som ovan redovisats kan en intagen i kriminalvårdsanstalt tjäna maximalt , vilket utgör . Normalt uppgår dock ersättningen till eller . Dessa belopp understiger alltså vida det belopp som enligt reglerna i 7 kap. utsökningsbalken skall undantas från löneutmätning. Detta innebär att, i de fall den intagne inte har andra inkomster, utmätning inte kan bli aktuell även om det särskilda utmätningsförbudet inte fanns. Även den ersättning som utgår på någon av de två anstalter som tillämpar marknadsanpassad ersättning, dvs. eller , kan understiga det belopp som skall undantas vid utmätning av lön. I dessa fall måste dessutom beaktas det särskilda syfte som den marknadsanpassade ersättningen har. Om utmätning skulle få äga rum skulle detta syfte kunna motverkas. Emellertid bör i dessa fall betalning av brottsofferavgiften ingå i den individuella budgetplan som upprättas för den intagne. Enligt uppgift från Kriminalvårdsstyrel- sen prioriteras en obetald brottsofferavgift vid upprättandet av budget- planen. Några särskilda föreskrifter om detta torde därför inte vara nödvändiga. Enligt 7 kap. 14 § har fordringar på underhållsbidrag företräde framför alla andra fodringar vid löneutmätning. Utredningen anser det svårt att motivera varför brottsofferavgiften skulle ha företräde framför dessa fordringar. Om utmätningsförbudet helt upphävdes kan man vidare förvänta att i många fall de eventuella belopp som går att utmäta skulle gå till fordningar avseende underhåll till barn. I samband med att domstolen expedierar en dom som innehåller ett åläggande att betala brottsofferavgift skickar domstolen ett inbetal- ningskort avseende brottsofferavgiften till den dömde. Domen skickas även till , som är uppbördsmyndighet för brottsoffer- avgiften. Efter att domen har vunnit laga kraft kontrollerar Rikspolis- styrelsen om betalning har skett. Om så inte är fallet skickar styrelsen ett påminnelsekrav till den dömde som uppmanas att betala avgiften inom cirka en månad. Betalas inte avgiften skickas ärendet därefter till kronofogdemyndigheten för indrivning. Förfarandet hos Rikspolissty- relsen innan ärendet går till indrivning tar . I praktiken är tiden enligt och oftast längre. Detta innebär att flera av dem som döms till kortare fängelse- straff redan har avtjänat sina straff innan en eventuell utmätning hinner verkställas. Enligt utredningens bedömning skulle det i vart fall inte bli fråga om några större belopp som skulle komma att tillföras brottsoffer- fonden om utmätning av brottsofferavgiften tilläts. Brottsoffrens situation skulle således inte på något märkbart sätt förbättras. Sammanfattningsvis anser utredningen att det från brottsoffersyn- punkt inte finns tillräckliga skäl att upphäva utmätningsförbudet i 45 § andra stycket KvaL. Inte heller är det enligt utredningen på grund av de ovan redovisade omständigheterna lämpligt att införa ett undantag som tillåter utmätning av brottsofferavgiften i de intagnas ersättning. Slutligen kan utredningen inte se några möjligheter att i andra avseenden effektivisera uppbörds- eller indrivningsförfarandet. Avgift för flera brott eller högre avgift? När brottsofferfonden inrättades fördes i förarbetena en diskussion om vilka brott som skulle omfattas av regleringen. Det uttalades bl.a. (prop. 1993/94:143 s. 23 f.) att det föreföll vara en lämplig gräns att utesluta brott som innehöll enbart böter i straffskalan eftersom man därigenom uteslöt ett stort antal mindre allvarliga brott. Man uttalade vidare att det i ett senare skede kunde visa sig lämpligt att ta ut brottsofferavgift även vid sådana brott. I förarbetena fördes även vissa andra resonemang om hur en lämplig avgränsning skulle ske. Utredningen anser kretsen av brott väl avvägd och föreslår inte någon utvidgning. Ett sätt att tillföra fonden ytterligare resurser skulle i stället kunna vara att höja den avgift som tas ut av dem som är underkastade intensivövervakning med elektronisk kontroll enligt lagen om sådan försöksverksamhet. Enligt förslag i lagrådsremissen Vissa reformer av påföljdssystemet permanentas intensivövervakning med elektronisk kontroll som en verkställighetsform vid korta fängelsestraff. Som har nämnts inflöt det under /till fonden från denna typ av avgifter. Vidare har under kalenderåren 1995 och 1996 intäkterna från dessa avgifter ökat till resp. . har intäkterna stigit ytterligare till 3 181 000 Även om man kan förvänta sig att allt fler kommer att verkställa fängelsestraffet på detta sätt skulle man behöva höja avgifterna avsevärt för att det skulle ge fonden ett meningsfullt tillskott. Dessutom gäller alltjämt de överväganden som gjordes när avgiftsbestämmelsen infördes (se ovan). Det finns därför enligt utredningens mening inte skäl att höja denna avgift. Vad som då återstår är att överväga en höjning av brottsofferavgiften som sedan lagens ikraftträdande uppgått till . När storleken på brottsofferavgiften bestämdes angavs i förarbetena (prop. 1993/94:143 s. 24 f.) bl.a. att ett antal faktorer måste beaktas. Utgångspunkten var att se till att fonden blev så stor att den kunde fylla den avsedda uppgiften att stärka brottsoffrens ställning, vilket ansågs tala för att avgiften borde sättas relativt högt. vara så hög att den inkräktade på betalningen av eventuella skadestånd och böter. En låg avgift skulle också kunna stimulera till frivillig betalning och med en låg avgift skulle man kunna undvara regler om jämkning. Sammanfattningsvis kom man i förarbetena fram till att en avgift på några föreföll rimlig och att om avgiften bestämdes till kunde man anta att kom att tillföras fonden. Det anförs vidare i förarbetena (prop. 1993/94:143 s. 25) att det kunde finnas skäl att utöver fondavgifterna även tillföra fonden medel från annat håll och att detta gällde både i inledningsskedet och . Det borde då ske genom medel som kunde finnas disponibla inom ansvarsområde. Utredningen menar att det lämpligaste sättet att tillföra fonden medel är att höja brottsofferavgiften från till . Ett belopp om är inte så högt att det kan anses inkräkta på betalningen av eventuellt skadestånd eller böter. Vidare är en sådan avgift inte högre än att den kan stimulera till frivillig betalning. Den får vidare anses vara så låg att man även fortsättningsvis kan undvara regler om jämkning. kommer den att medföra att brottsofferfonden kommer att få ett betydande tillskott som kommer att stärka brottsoffrens ställning. Fondens intäkter bör genom detta förslag öka med 2/3 (2/3 x 300 = 200). Med utgångspunkt i de belopp som inflöt 1996 och 1997, 11,4 resp. , kommer ökningen att uppgå till . Det tillskott som sålunda skapas bör reserveras för bidrag till de ideella organisationerna, främst den löpande verksamheten. 7Brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor Detta kapitel inleds med en redogörelse om skadestånd i allmänhet. Därefter behandlas brottsskadeersättning. Sedan följer ett avsnitt om olika försäkringsfrågor. skada har avgett två be- tänkanden som bereds inom . Huvudinnehållet i dessa, Ersättning för kränkning genom brott (SOU 1992:84) och Ersättning för ideell skada vid personskada (SOU 1995:33), redovisas kortfattat liksom de förslag om har lämnats i departementspromemorian Några frågor om brottsskadeersättning (Ds 1997:45). Därefter följer utredningens överväganden och förslag. Den som tillfogas skada till person eller egendom kan under vissa förutsättningar få skadestånd. Utgångspunkten är att den skadelidande skall få full ersättning för sin förlust och alltså försättas i samma läge som om ingen skada hade inträffat. I svensk rätt gäller för skadestånds- ansvar i allmänhet den s.k. culparegeln som innebär att skadan skall ersättas av den som har vållat skadan uppsåtligen eller av vårdslöshet. Det innebär att skadeståndsansvar föreligger bl.a. vid skador som orsakats genom brott. De allmänna reglerna om skadestånd finns i skadeståndslagen (1972:207). Enligt skadeståndslagen ersätts personskada och sakskada om skadan har vållats uppsåtligen eller av oaktsamhet (2 kap. 1 § skadeståndslagen). förmögenhetsskada, dvs. sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada, ersätts bara om skadan har vållats genom brott eller genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning för vilken det allmänna svarar (2 kap. 4 § och 3 kap. 2 § skadeståndslagen). För att skadeståndsskyldighet skall inträda krävs dock att det före- ligger ett bestämt orsakssamband mellan handlingen och skadan, s.k. adekvat kausalitet. Med detta avses att den inträffade skadan skall för en person med kännedom om alla föreliggande omständigheter ha framstått som en beräknelig och i viss mån typisk följd av det skadegörande beteendet. Brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor Vid personskador kan den skadelidande få ersättning inte bara för ekonomiska skadeföljder som sjukvårdskostnader och andra utgifter samt inkomstförlust utan även för skador av ideell natur. Ersättning för ideell skada avser för det första det direkta lidande och obehag som skadan för med sig i form av smärtor, rörelsebesvär och andra besvär i den dagliga livsföringen. Till ideell skada kan vidare hänföras mera indirekta psykiska påfrestningar som t.ex. de som följer av ett vanställt utseende och minskade möjligheter att njuta av olika glädjeämnen i livet. Som ideell skada ersätts även vissa andra skadeföljder av blandad ekonomisk och ideell natur. Ideell skada ersätts som sveda och värk, lyte eller annat stadigva- rande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan (5 kap. 1 § 3 skadeståndslagen). sveda och värk avser skadeföljder under den akuta sjukdomstiden. Lyte och men omfattar bestående lidande och obehag. Med olägenheter i övrigt avses bl.a. allmänna besvär av skadan i arbetet, den ökade anspänning som krävs av den skadelidande för att denne skall uppnå ett visst arbetsresultat samt den risk som kan finnas för att han eller hon drabbas av förlust av mer extraordinära inkomster. Det är alltså i huvudsak fråga om skadeföljder efter den akuta sjukdomstiden. Om en personskada har lett till döden utgår enligt 5 kap. 2 § ersättning till den avlidnes dödsbodelägare för begravningskostnader och, i skälig omfattning, andra kostnader till följd av dödsfallet. Vidare kan enligt samma lagrum ersättning utgå till efterlevande för förlust av underhåll. Sådan ersättning kan utgå till den som enligt lag hade rätt till underhåll av den avlidne liksom till annan som var beroende av denne för sin försörjning. Enligt 5 kap. 3 § skall det från skadestånd som avser inkomstförlust eller förlust av underhåll avräknas vissa förmåner som den skadelidande har rätt till med anledning av förlusten. Dessa förmåner är ersättning som betalas på grund av obligatorisk försäkring enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring eller på grund av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller någon annan likartad förmån. Vidare skall pension eller annan periodisk ersättning eller sjuklön avräknas, om förmånen betalas av en arbetsgivare eller på grund av en försäkring som är en anställningsförmån. Det kan också utgå ersättning för lidanden som inte har samband med en personskada vid vissa brott mot den personliga integriteten, s.k. kränkningsersättning. I 1 kap. 3 § skadeståndslagen stadgas att som personskada ersätts lidande som någon har tillfogat annan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post- och telehemlighet, intrång i förvar, olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning eller dylik brottslig handling. Brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor Skadestånd för sakskada omfattar ersättning för sakens värde eller reparationskostnad och värdeminskning. När saken har gått förlorad är huvudregeln att skadeståndet bestäms till sakens återanskaffningsvärde. Ersättning för sakskada kan vidare omfatta annan kostnad till följd av skadan. Det kan t.ex. vara fråga om kostnad för besiktning och värdering samt utgifter som har varit nödvändiga för att begränsa skadeverkningarna. Slutligen kan ersättning utgå för inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Enligt 6 kap. 1 § skadeståndslagen kan ett skadestånd i vissa fall jämkas på grund av den skadelidandes medverkan till skadan. Vid personskada får dock jämkning ske endast om den skadelidande uppsåtligen eller av grov vårdslöshet har medverkat till skadan. När det gäller sakskada och ren förmögenhetsskada kan skadeståndet jämkas även när den skadelidande har medverkat till skadan genom en vårdslös- het som inte är grov. Det finns vidare en jämkningsregel i 6 kap. 2 § skadeståndslagen som innebär att ett skadestånd kan jämkas om skyldigheten att utge skadeståndet är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndskyldiges ekonomiska förhållanden. När den skadegöran- de handlingen har varit ett uppsåtligt brott är huvudregeln att jämkning inte skall ske. Det kan också nämnas att enligt 5 kap. 6 § skadeståndslagen kan den som har gjort sig skyldig till ärekränkning eller liknande brottslig gärning eller som annars är skadeståndsskyldig med anledning av ett sådant brott på yrkande av den kränkte i brottmålet efter omständig- heterna åläggas att bekosta tryckning av domen i en eller flera tidningar. Enligt 3 § preskriptionslagen (1981:130) preskriberas en fordan på skadestånd i anledning av brott inte före utgången av tiden för åtals- preskription. Om frågan om ansvar för brottet har avgjorts preskiberas dock fordringen från den dag då dom eller slutligt beslut meddelades, om inte preskiptionstiden går ut senare enligt den allmänna preskriptionstiden, dvs. efter fordringens tillkomst. Om någon har häktats eller fått del av åtal för brott före utgången av tiden för åtalspreskription men ansvarsfrågan inte har avgjorts , preskriberas fordringen tidigast efter den dag dom eller slutligt beslut meddelades. Den allmänna försäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän för- säkring utgör ett ekonomiskt grundskydd vid skadefall. Ersättning utgår bl.a. för sjukvård och tandvård. Inkomstförlust ersätts i form av sjukpenning. Ideell skada ersätts inte. Sjukpenningen uppgår till av den sjukpenninggrundade inkomsten och utgår i regel fr.o.m. Brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor den tjugonioende (fr.o.m. fr.o.m. den femtonde) dagen i sjukperioden. , med undantag av en karensdag, utges sjuklön av arbetsgivaren enligt lagen (1991:1047) om sjuklön. Även sjuklönen uppgår till av den sjukpenninggrundade inkomsten. Alla förvärvsarbetande i är vidare försäkrade för arbetsskada enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Med arbetsskada avses en skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan av arbetet. Begreppet omfattar bl.a. skador som har föranletts av brott som en arbetstagare har utsatts för i arbetet. Privatanställda vars anställning regleras av kollektivavtal mellan () och () har bl.a. vid arbetsskada rätt till ersätt- ning enligt Avtalsgruppsjukförsäkringen, AGS. Motsvarande försäk- ringar finns för anställda inom kooperationen, AGS-K, och för kommun- och landstingsantällda, AGS-KL. En redovisning av de privata och kollektiva försäkringar som gäller personskador på grund av brott finns i promemorian Försäkringar för brottsoffer vid personskada som har fogats till betänkandet som bilaga 10. Promemorian har upprättats av utredningens expert, förbundsjuristen . har den som har skadats till följd av brott haft en möjlig- het att få ersättning av allmänna medel. Ersättning utgick ur det det s.k. rymlingsanslaget vid skador som hade orsakats av intagna vid bl.a. kriminalvårdsanstalter och ungdomsvårdsskolor. Ersättning bestämdes efter en skälighetsbedömning. Ofta utgick dock full ersättning utan behovsprövning för skador som inte täcktes av någon försäkring. Genom kungörelsen (1971:505) om ersättning av allmänna medel för personskada på grund av brott infördes en möjlighet till ersättning av allmänna medel för vissa personskador som hade uppkommit till följd av brott. Ersättning utgick efter en prövning av den skadelidandes behov. tillsattes en utredning, , med uppdrag att utreda frågan om vidgad ersättning till brottsoffer. I sitt betänkande Ersättning för brottsskador (SOU 1977:36) föreslog utredningen att de dåvarande reglerna om ersättning av allmänna medel för skador genom brott skulle göras förmånligare och föras samman till en brottsskadelag. Utredningen föreslog vidare att ersättning som utgick enligt lagen skulle kallas brottsskadeersättning och att ansökningar om sådan ersättning skulle prövas av en ny myndighet, . Brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor Efter remissbehandlingen föreslog regeringen i en proposition (prop. 1977/78:126) nya regler om statlig ersättning för brottsskador. I propositionen föreslogs att personskador i fortsättningen skulle ersättas utan behovsprövning. Den skadelidande skulle i princip få full ersättning för skadan. Detta skulle gälla även vid egendomsskador som någon hade tillfogats genom brott av en rymling från en kriminalvårdsanstalt eller liknande. Brottsskadeersättning skulle också kunna utgå för egendoms- skador i andra fall om den skadelidandes försörjningsmöjligheter all- varligt hade äventyrats genom skadan eller ersättningsbehovet i övrigt bedömdes vara särskilt angeläget. Brottsskadelagen trädde ikraft . ändrades lagen så att även kränkningsersättning kunde utgå (Ds Ju 1987:1, prop. 1987/88:92).