sou · GMB330 · 1999-01-01 00:00:00 — Det är därför viktigt att utredningen om de sökandes psykosociala situation är tillfredsställande i samband med uttagningen av dem som skall anställas i utlandsstyrkan. Ytterligare en fråga är i vilken grad återkommande tjänstgöring i utlandsstyrkan bör få före- komma. Generellt sett kan det sägas vara olämpligt att någon tjänstgör vid upprepade tillfällen i internationell fredsfrämjande verksamhet och det bör särskilt undvikas att någon åker ut i följd. Någon absolut regel kan visserligen inte uppställas. Det finns dock anledning att vid uttagningen vara särskilt uppmärksam på farorna med upprepad tjänstgöring under krigsliknande eller annars extrema förhållanden. Vad som också bör undvikas är att man gör anställning i freds- främjande insatser till en särskild karriär och åker ut gång efter annan. För att undvika att vissa inte försöker få annat arbete förutom tjänstgöringen i utlandsstyrkan kan det vara av betydelse att de sökande anger sina framtidsplaner i samband med uttagningen. Detta gäller särskilt dem som är unga och lämnat värnpliktstjänstgöringen. Det bör i första hand vara de som kan presentera rimliga och någorlunda preciserade planer för det framtida yrkes- livet som kommer i fråga för anställning. En uppgift i detta avseende kan också vara betydelsefull när det gäller att rehabilitera en anställd som skadats under tjänstgöringen i utlandsstyrkan, även om den naturligtvis inte är bindande när det gäller bedömningen av lämpliga rehabiliteringsåtgärder. Dessutom kan en uppgift om den sökandes yrkes- och utbildningsplaner bidra till utredningen vid bestämmande av arbetsskadelivränta i de fall en skadad är ung och ännu inte påbörjat studier eller inträtt i yrkeslivet. I detta sammanhang finns slutligen anledning att ta upp de problem med rekrytering som kan uppkomma efter att under deltagit i en riskfylld och krävande insats, som exempelvis den i Bosnien. befolkning är inte större än att intresset för tjänstgöring i utlandsstyrkan mattas av. I sådant fall, som får anses vara övergående i den mån konflikten är det, är det viktigare att de som anställs i utlandsstyrkan har den mognad, det omdöme och den psykosociala situation som erfordras än att undvika återanställningar av tidigare anställda. 12.4 Rehabilitering av skadade Vad som behandlas nedan är de åtgärder som skall vidtas för att lindra följderna av sjukdomar och olycksfall. Rehabiliteringen av de som skadats under tjänstgöring i utlandsstyrkan innehåller två moment, dels den medicinska rehabiliteringen, dels den sociala och arbetslivsinriktade rehabilite- ringen. 12.4.1 Den medicinska rehabiliteringen I anställningsförmånerna för en anställd i utlandsstyrkan ingår även fri sjukvård och i viss ut- sträckning tillgodoses behovet av sjukvård inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet samt inom ramen för den fredsfrämjande missionen. Vid svårare skador är det emellertid inom den allmänna hälso- och sjukvården som den medicinska rehabiliteringen sker. En särskild fråga i detta hänseende är om Försvarsmakten bör kunna bidra med att täcka kostnader för vård som går utöver vad som erbjuds genom den allmänna hälso- och sjukvården. Det skulle kunna röra sig antingen om särskild specialistvård eller om att kunna förkorta en vårdtid genom att kunna få exempelvis en operation till stånd snabbare. Kostnaderna för detta skulle kunna täckas antingen direkt eller genom att särskild sjukförsäkring tecknas för de anställda i utlandsstyrkan. Ett starkt skäl för Försvarsmakten att täcka kostnader av nu nämnd typ är att kostnaderna för den sociala och arbetslivsinriktade rehabiliteringen i förlängningen skulle kunna bli lägre. Detta bör därför inte möta något principiellt hinder. Om denna typ av kostnader skall täckas genom särskild försäkring eller ej, får dock anses vara en arbetsgivarfråga. har Försvarsmakten ett rehabiliteringsansvar för alla som varit anställda i utlandsstyrkan och som skadats . Ansvaret innebär att Försvarsmaktens skall se till att de rehabiliteringsuppgifter som åvilar en arbetsgivare enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring fullgörs. Ansvaret fråntar inte den skadades eventuella arbetsgivare dennes ansvar för rehabilite- ring av den skadade. Att Försvarsmakten bör ha ansvaret för rehabilitering av de tidigare anställda i utlandsstyrkan är inte ifrågasatt. Däremot kan det ifrågasättas om det sätt på vilket ansvaret reglerats är ända- målsenligt. Som redovisats ovan vilar en arbetsgivares rehabiliteringsansvar gentemot en anställd på lagen om allmän försäkring och arbetsmiljölagen, samt kompletteras av lagen om anställningsskydd. Det rehabiliteringsansvar Försvarsmakten har mot dem som varit anställda i utlandsstyrkan men som inte är fast anställda inom Försvarsmakten består endast av reglerna i en av dessa lagar, nämligen lagen om allmän försäkring. Det är inte heller möjligt att låta Försvarsmaktens ansvar omfatta hela den rättsliga grunden för en arbetsgivares rehabiliteringsansvar. Detta talar för att en annan lösning än den nu valda är att föredra. Till saken hör också att reglerna i 22 kap. lagen om allmän försäkring är relativt tillkomna och under översyn. Detta leder till en osäkerhet för utredningen i och med att det kan vara svårt att förutse innehållet i det rehabiliteringsansvar som åläggs Försvarsmakten om det knyts till reglerna i 22 kap. lagen om allmän försäkring. Sammantaget finner utredningen att regleringen av Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar bör frikopplas från nuvarande lagstiftning och istället definieras i särskilda regler. Vilka frågor är det då som behöver regleras för att Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar skall bli tydligt och genomför- bart? Den första frågan är självklart vilka åtgärder som Försvarsmakten skall genomföra för att den skadade skall rehabiliteras socialt och arbetslivsinriktat. En särskild fråga i detta sammanhang är i vilken utsträckning Försvarsmaktens åtgärder skall kunna innefatta direkt ekonomiskt stöd. Vi- dare krävs också en definition av Försvarsmaktens ansvar i de fall då den skadade inte kan återgå till förvärvsarbete eller då skadan haft allvarliga konsekvenser vilka dock inte påverkar förvärvs- förmågan. En betydelsefull fråga, som särskilt aktualiserats under utredningens arbete, är hur Försvarsmaktens rehabiliteringsarbete bör organiseras. Hur länge Försvarsmaktens ansvar bör kvarstå bör också bestämmas. Slutligen bör Försvarsmaktens förhållande till andra som också har ansvar för rehabiliteringen definieras, samt i vilken utsträckning Försvarsmaktens åtgärder bör påverka andras. 12.4.3 Aktivt uppsökande verksamhet En grundläggande fråga innan utredningen går in på vilka åtgärder Försvarsmakten skall vidta är i vilken utsträckning den skadade skall vara skyldig att delta i rehabiliteringen och över huvud taget samarbeta med Försvarsmakten. Om den skadade är anställd har Försvarsmakten inte den beordringsrätt som ligger i arbetsgivare-arbetstagareförhållandet. Dock gör det förhållandet att den skadade tidigare varit anställd att Försvarsmakten kan ha en betydligt aktivare inställning än annars. Den skadade skall således inte själv behöva påfordra olika åtgärder eller ta andra lik- nande initiativ. Försvarsmaktens attityd bör enligt utredningens uppfattning vara uppsökande och erbjudande och den skadade kan, om han eller hon inte uttryckligen protesterar ofta anses ha godtagit de åtgärder Försvarsmakten erbjuder. Inte ens i de fall den skadade avböjer hjälp från Försvarsmakten bör Försvarsmakten befrias från sitt ansvar. I sådant fall kan det finnas anledning att kontakter tas med andra myndigheter, vilka förfogar över möjligheter att få igång rehabilite- ringen, exempelvis och arbetsförmedlingen och på så vis åstadkomma att den skadade tillgodogörs de resurser som följer av Försvarsmaktens ansvar. Vad som sagts innebär självfallet inte att den skadades egen inställning inte skall ges ett stort utrymme vid genomförandet av rehabiliteringsåtgärderna. Alla åtgärder måste planeras och genomföras i samråd med den ska- dade. Det första steget i rehabiliteringsprocessen är en utredning av behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full arbetsförmåga eller för att förstärka den skadades möjligheter att i fram- tiden försörja sig genom förvärvsarbete. Denna utredning skall göras i samråd med den skadade och bör inledas så att den medicinska rehabiliteringen kan samordnas med den sociala och arbetsmarknadsmässiga. Det är lämpligt att utredningen resulterar i en skriftlig plan, vilken kan upprättas med ledning av bestämmelserna i 22 kap. lagen om allmän försäkring. De huvudsakliga formerna för arbetslivsinriktad rehabilitering kommer att vara arbetsträning och utbildning. Arbetsträning innebär att den skadades förmåga att klara ett arbete han eller hon redan före skadan hade kompetens för övas upp. Detta kan ofta ske inom ramen för Försvars- maktens verksamhet, vilken spänner över ett stort fält. I de fall lämplig arbetsträning inte kan anordnas inom Försvarsmakten bör kontakter med myndigheter eller andra där träningen skulle kunna genomföras förmedlas. Viktigare för att den skadade skall kunna återgå till förvärvslivet är kanske ändå utbildning som syftar till att höja kompetensen till en sådan nivå att den skadade trots eventuellt kvarstående funktionshinder blir attraktiv på arbetsmarknaden. Utbildningens betydelse accentueras av att många av de anställda i utlandsstyrkan är unga och ännu inte hunnit skaffa sig den utbildning de tänkt. Även för dem som redan har en utbildning kan en ny bli nödvändig om skadan förhindrar arbete inom det område där den skadade arbetat. Utredningen anser mot bakgrund av det anförda att Försvarsmakten bör kunna ge ekonomiskt stöd till en utbildning som motiverats av eller förlängts till följd av skadan. Utgångspunkten bör vara att den skadade i vart fall inte skall försättas i en sämre ekonomisk situation än om han eller hon kunnat fullfölja sina ursprungliga utbildnings- eller yrkesplaner. Med hänsyn till samhällets utveckling kommer det i praktiken inte sällan att krävas längre utbildningar på universitetsnivå. kan då frågan uppkomma om den utbildning den skadade önskar är rimlig både i förhållande till kostnader och den skadades förutsättningar. Detta visar ytterligare på betydelsen av att den som söker anställning i utlandsstyrkan i samband med antag- ningen anger sina framtidsplaner. Mot bakgrund av vad som angetts då kan rimligheten i den skada- des önskemål om utbildning bedömas. Både arbetsträning och utbildning pågår och sedan den skadades kompetens höjts genom sådana åtgärder bör Försvarsmakten förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till arbetsli- vet. I de fall skadan lett till ett fysiskt handikapp kan den skadade vara i behov av hjälpmedel för kunna återgå till att försörja sig genom förvärvsarbete och för att kunna leva ett aktivt och själv- ständigt liv. Försvarsmakten bör i dessa fall inte ensamt bekosta hjälpmedlen i den mån sådana kan erbjudas på annat sätt inom samhället. Däremot kan det finnas anledning för Försvarsmakten att förbättra den skadades situation genom att bistå med medel så att hjälpmedel av särskild art eller kvalitet kan anskaffas. En särskild fråga är i vilken utsträckning rehabiliteringen bör leda till anställning i Försvar- smakten. Målet med rehabiliteringen bör vara att den skadades kompetens höjs så att han eller hon kan få tillfredsställande arbete på den öppna arbetsmarknaden. Det får inte förekomma att Försvar- smakten väljer att anställa någon för att på så sätt spara in kostnaderna för en rehabilitering. Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar skall inte enbart vara inriktat på att den skadade skall återfå så god förvärvsförmåga som möjligt. Den sociala rehabiliteringen är minst lika viktig. Ett uttryck för detta är att Försvarsmaktens ansvar på intet sätt upphör om sådan utredning som nämnts ovan visar att den skadade inte anses kunna återgå till förvärvsarbete. I sådant fall skall Försvarsmaktens insatser inriktas på att stödja den skadades möjligheter att leva ett aktivt och självständigt liv. Insatserna kan röra sig om allt från att bistå den skadade med hjälpmedel till att möjliggöra kontak- ter med jämnåriga och till att hjälpa den skadade att utöva olika intressen. Motsvarande skall gälla om den skadade drabbats av allvarliga men, vilka dock inte hindrar att han eller hon bibehåller eller skaffar sig ett heltidsarbete. Många som har exempelvis kontorsarbete kan utan alltför stora svårigheter klara det även om de blir rullstolsbundna. Försvarsmaktens insat- ser kan i så fall gå ut på att stödja den skadades möjligheter till en meningsfull fritid. 12.4.6 Hur länge skall rehabiliteringsansvaret gälla? Rehabiliteringsinsatserna enligt lagen om allmän försäkring begränsas i princip till med hänsyn till reglerna om rehabiliteringspenning. Vissa möjligheter till förlängning finns dock. Enligt utredningens uppfattning bör Försvarsmaktens rehabiliterings ansvar bestå betydligt längre och får anses vara en rimlig gräns. Emellertid kan inte ens det anses vara tillräckligt i vissa fall. Vid vissa svårare skador kan arbetsträning m.m. ta särskilt i anspråk. Det kan också förekomma att den utbildning som ansetts lämplig tar än . Det bör därför finnas möjlighet att utsträcka ansvaret om särskilda skäl föreligger. detta skall dock ses som en yttersta gräns i annat avseende än att den skadade inte kan begära att Försvarsmakten utsträcker sina insatser längre. När skall då tidsfristen för Försvarsmaktens ansvar börja löpa? Att låta tidsfristen löpa från tidpunkten för skadan är inte lämpligt med hänsyn till hur olika som kan krävas för att en skadad skall bli så medicinskt återställd att rehabiliteringen kan påbörjas. Tidsfristen bör därför räknas från och med den tidpunkt då de faktiska rehabiliteringsåtgärderna kan inledas. När denna tidpunkt inträffar får avgöras från fall till fall. Att regeln för hur länge Försvarsmaktens rehabilite- ringsansvar byggts upp på detta sätt innebär att utredningen av vilka åtgärder som är lämpliga kommer att genomföras innan tidsfristen börjar löpa. 12.4.7 Samarbete med andra rehabiliteringsansvariga Vid sidan av Försvarsmakten finns myndigheter och andra som har ansvar för rehabiliteringen av en skadad. I de flesta fall är deras inbördes samarbete reglerat och beroende av vilken egenskap den skadade har, till exempel som arbetstagare. Att någon skyldighet för de andra inblandade att sam- arbeta med Försvarsmakten inte följer av Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar, hindrar inte att Försvarsmakten åläggs att samarbeta med exempelvis och länsarbetsnämnden. Med hänsyn till att även dessa myndigheter har ansvar för rehabilitering och att Försvarsmaktens insatser kan främja rehabiliteringen borde inga hinder möta för samarbetet. Särskilt när det gäller utredningen om den skadades behov av insatser och den planering som genomförts kan det finnas anledning till samarbete med . I de fall den skadade har en annan arbetsgivare än Försvarsmakten, som därmed också har ansvar för rehabilitering, skall Försvarsmaktens arbetsuppgifter som huvudregel samordnas med arbetsgivarens. I de fall arbetsgivaren bidrar till att den skadade får en tillfredsställande rehabilitering kan Försvarsmaktens åtgärder begränsas till en kontroll att så sker. I vissa fall, till exempel då arbetsgivarens rörelse har liten omfattning finns kanske inte förutsättningarna för en tillfredsstäl- lande rehabilitering. Detta kan ge anledning för Försvarsmakten att ta ett vidare ansvar. Meningen är dock inte att den skadades eventuella arbetsgivare skall kunna dra fördel av Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar. För att rehabiliteringsåtgärder skall kunna bli effektiva krävs att insatserna för att den skadade skall återfå förvärvsförmågan m.m. sätts in . Det är avgjort för sent att inleda utredningen när det medicinska rehabiliteringen är slutförd. Insatserna bör därför inledas så fort det finns anledning att anta att någon som skadats kommer att få bestående men eller skadan annars är av allvarlig art. En särskild fråga är i vilken omfattning det kan sägas ligga på Försvarsmakten att utreda om de tidigare anställda i utlandsstyrkan fått skador vilka omfattas av rehabiliteringsansvaret. Sådan utredning sker genom de återträffar genom- efter att tjänstgöringen avslutats. Enligt de erfarenheter som gjorts vid dessa åter- träffar är det i huvudsak de psykiska problemen som riskerar att förbli oupptäckta. Detta aktuali- serar frågan om det kan anses tillräckligt med en uppföljning som sker efter en så pass kort tids- rymd som . Enligt utredningens uppfattning borde den tidsrymd inom vilken det åligger Försvarsmakten att undersöka att de tidigare anställda inte drabbats av några skador till följd av anställningen sträckas ut väsentligt och omfatta . Den nu tillämpade modellen får anses i huvudsak ändamålsenlig. Åtminstone bör personlig kontakt tas med samtliga tidigare anställda, lämpligen genom återträffar som . Emellertid kan det finnas anledning att i större utsträckning anpassa omfatt- ningen av den uppföljande verksamheten till förhållandena under tjänstgöringen. Mot bakgrund av vad som framkommer under hemkomstsamtalen kan en bedömning göras av om den anställde upp- levt sådant som kan ge upphov till psykiska efterreaktioner. Omfattningen av de vidare kontakterna bör avgöras av vad den anställde varit utsatt för. I fråga om dem som upplevt sådant som typiskt sett medför stor risk för psykiska efterreaktioner, bör personliga kontakter ske relativt ofta. Däre- mot kan undersökningen kanske helt underlåtas i fråga om dem som haft en oproblematisk tjänst- inom ett relativt lugnt område. Dock bör det avseende alla ske en skriftlig uppföljning i enkätform mot slutet av femårsperioden. I samband med detta bör även förnyad information ges om vilket stöd Försvarsmakten kan ge. I de fall personlig kontakt bör ske med hänsyn till den enskildes tjänstgöringsförhållanden, bör sådan endast kunna frångås om det finns särskilda skäl, exempelvis att det ändå är känt för Försvarsmakten att den tidigare anställde inte har några problem eller om personlig kontakt är ogenomförbar därför att den enskilde flyttat utomlands eller undanbett sig alla kontakter med Försvarsmakten. tas särskilda kontakter med alla dem som inte kommer till återträffarna och inte heller anger något godtagbart skäl för att inte komma, som bröllop eller begravning i familjen. För den som vill dölja att han eller hon drabbats av psykiska problem och därför inte vill gå på en återträff, kan det dock ligga nära till hands att ange ett s.k. godtagbart skäl oavsett om detta är sant. I detta sammanhang finns det särskild anledning att betona värdet i de insatser som görs av ideella organisationer, bl.a. organisationer för de tidigare anställda, som . Det kan t.ex. ibland vara lämpligt att Försvarsmakten tar hjälp av sådana organisationer för att kunna fullgöra kontrollansvaret. Den som drabbats av psykiska problem kan ha lättare att anförtro sig åt en tidigare kamrat än åt en företrädare för Försvarsmakten. Organisationer av detta slag kan även ge värdefullt stöd på genom kontaktmöjligheter och kamratstöd åt dem som har kvarstående psykiska besvär. På samma sätt som vad gäller arbetsgivarnas allmänna rehabiliteringsansvar bör det särskilt före- skrivas att Försvarsmakten skall ha en på lämpligt sätt organiserad rehabiliteringsorganisation för att det ansvar som beskrivits ovan skall kunna genomföras. Det finns emellertid anledning att på en punkt precisera hur organisationen bör se ut. På det individuella planet kommer rehabiliteringen med nödvändighet att involvera en rad olika moment och en rad kontakter med de inblandade. Vidare har det kommit till utredningens kännedom att de skadade ofta har behov av ytterligare hjälp utöver den som kan betecknas som rehabilitering. Många upplever det som svårt eller påfrestande att bevaka sin rätt i ersättningsfrågor medan de exempel- vis ligger på sjukhus. Vidare kan vissa andra angelägenheter som egentligen är att anse som person- liga behöva åtgärdas för den medicinska rehabiliteringen. Det kan röra sig om lån som behöver läggas om eller att den skadade behöver skaffa en ny bostad, m.m. Slutsatsen är att en särskild person bör utses som har huvudansvaret för att den skadade får det stöd och den hjälp som behövs. Detta innebär inte att en och samma person skall utföra allt det som åligger Försvarsmakten utan endast att denna person skall se till att åtgärderna utförs. En sådan person skulle få en samordnande funktion som egentligen inte motsvaras av någon nu existe- rande funktion inom den offentliga förvaltningen. Det finns därför anledning att undvika redan etablerade beteckningar som kontaktperson m.m. Enligt utredningens uppfattning kan en lämplig beteckning vara koordinatör. En koordinatör bör utses för en anställd eller tidigare anställd i utlandsstyrkan så fort det står klart att den anställde skadats och det kan antas att skadan kan leda till bestående funktionshinder eller annars är av allvarlig art. Koordinatörens grundläggande ansvar bör vara att se till att Försvarsmaktens rehabilitering- sansvar genomförs. För att detta skall kunna ske kan det också krävas att koordinatören stödjer den skadade så att han eller hon får den vård och behandling eller de hjälpmedel som behövs. Det kan till exempel röra sig om att genom kontakter med sjukvården se till att den skadade får en vård som är lämplig i förhållande till de framtida möjligheterna till rehabilitering. Det bör också åligga koordinatören att sköta kontakterna mellan Försvarsmakten och den skadade samt hans eller hennes anhöriga. Vidare bör koordinatören stödja både den skadade och hans eller hennes anhöriga så att de får den ekonomiska ersättning som kan utgå med anledning av skadan. Inte minst detta är en viktig uppgift. För den skadade kan den trygghet som ligger i en god ekonomisk kompensation vara betydelsefull. Dessutom torde de nödvändiga kontakterna med myn- digheter och andra, vilket skulle ta den skadade mycket och kräva mycket kraft, i de flesta fall kunna av enkelt och smidigt. Med den ekonomiska ersättning som kan utgå avses all typ av ersättning som det finns rimlig grund att anta att den skadade har rätt till, inklusive ersättning ur privata försäkringar och rent privaträttsliga skadestånd. I de fall den skadade behöver juridiskt biträde bör koordinatören kunna hjälpa den skadade att utnyttja rättshjälp, rättsskydd och lik- nande. Slutligen bör det ligga på koordinatören att hjälpa den skadade med sådana personliga angelä- genheter som inte kan anstå och som den skadade till följd av sitt tillstånd inte skäligen kan klara själv. Det kan som angivits ovan bland annat röra sig om att bistå vid omläggning av lån eller med att skaffa den skadade en ny bostad. Att ge psykosocialt stöd till de anhöriga till anställda i utlandsstyrkan som skadats eller dödats under tjänstgöringen ingår i Försvarsmaktens rutiner. Huvudregeln är att någon av de högre befälen vid en näraliggande enhet inom Försvarsmakten personligen, tillsammans med präst, kura- tor eller liknande, överbringar det tragiska beskedet till de anhöriga. I samband med detta lämnas även information om vilket psykosocialt stöd Försvarsmakten kan erbjuda samt vem som i fortsätt- ningen kommer att vara de anhörigas kontaktperson. Den grundläggande tanken är att Försvarsmakten skall kunna erbjuda de anhöriga krisstöd i den mån de efterfrågar det. Om de istället väljer att vända sig till den allmänna sjukvården vidtar Försvarsmakten inga ytterligare åtgärder. Försvarsmaktens program för krisstöd förefaller ambitiöst och ändamålsenligt. Några punk- ter kan dock diskuteras. Som ovan framhållits i avsnitt 11.4.3 bör Försvarsmaktens attityd gente- mot dem som skadas bli mera aktivt uppsökande och erbjudande. Samma förhållningssätt bör prägla bemötandet av de anhöriga.