sou · GMB342 · 1999-01-01 00:00:00 — En viktig utgångspunkt i reformen var att alla yrkesofficerare inom Försvarsmakten skulle fullgöra uppgifter i såväl krigs- som grundorganisationen. Inom båda dessa s.k. organisationer skulle alla befäl uppfylla tre väsentliga krav, nämligen att vara chef, fackman och utbildare. 4.2 Allmänt om officersutbildningen Utbildning av officerare inom ramen för den nya befälsordningen regleras i officersförordningen (1994:882) om utbildning, anställning och befordran m.m. av officerare. I enlighet med vad regeringen föreskrev i nämnda förordning, övergår nu Försvarsmakten successivt till en modifierad utbildningsstruktur som benämns Officer 2000. Den ursprungliga grundstrukturen har dock i allt väsentligt förblivit oförändrad. Den grundläggande och de därpå följande nivåhöjande utbildningarna, som är en förutsättning för befordran, delas enligt denna utbildningsstruktur upp enligt följande: utbildning vid officershögskola, utbildning vid krigshögskola, Målet med den inledande och tillika grundläggande utbildningen är principiellt lika för alla officersaspiranter oav- sett framtida uppgift och roll inom Försvarsmakten. Utbildningen syftar till att ge aspiranten kompetens för att lösa uppgifter som i utländska försvarsmakter löses av underofficerare och underbefäl, dvs. chefsuppgifter på lägre nivåer. Först längre upp i utbildningssystemet är den nivåhöjande utbildningen inriktad mot de krav och uppgifter som tillkom- mer högre chefspositioner. Vid sidan av den grundläggande och nivåhöjande officersutbildningen finns även s.k. icke nivåhöjande utbildning i förhållandevis stor utsträckning. Utbildningens omfattning och inriktning är varierande och syftar i första hand till att fortlöpande kompetensutveckla Försvarsmaktens personal inom olika specialist- och fackområden. Gränsen mellan utbildningsinnehållet i den grundläggande/nivåhöjande utbildningen respektive den icke nivåhöjande utbildningen är i vissa fall svår att dra eftersom den nivåhöjande utbildningen innehåller många delar som kan klassificeras som specialist- och fackutbildning. Systemet med en befälskår innebär att den grundläggande utbildningen dels måste kunna tillgodose grunden för officerens långsiktiga utveckling, dels måste kunna möta kraven på att officeren relativt omgående efter utbildningen skall kunna fylla en plats i krigs- och grundorganisationen. Härav följer att utbildningssystemet måste bli en kompromiss mellan mer generella och rent specialistbetonade utbildningsinslag, eftersom alla officerare inte skall utbildas inom samma områden och mot samma positioner. Ett mindre antal skall utbildas för att inneha höga chefspositioner medan huvuddelen skall utbildas till befattningar på löjtnants- och kaptensnivå (nivå 6 och 5). Ett stort antal skall under huvuddelen av sitt yrkesliv inom Försvarsmakten arbeta med uppgifter, som kräver mer av specialistkunskaper än generella kunskaper. Mot denna bakgrund kan konstateras att målsättningen med nuvarande utbildningssystem är att ge den utexaminerade officeren sådan kunskap, att han/hon dels kan vinna underordnades förtroende, dels kan svara upp mot de förväntningar som ställs på svenska officerare bl.a. vad gäller ledaregenskaper, materialkännedom, kunskap om totalförsvaret, attityder, etik m.m. Dessa krav och egenskaper brukar sammanfattas i orden chef, fackman och utbildare. 4.3 Rekrytering av officersaspiranter Enligt NBO skall officersaspiranter rekryteras bland värnpliktiga som genomgått grundutbildning för befäl uppgående eller som tillsammans med annan kompletterande militär utbildning eller tjänstgöring uppgår . Vidare gäller att sökanden skall ha allmän behörighet för tillträde till grundläggande högskoleutbildning enligt högskoleförordningen (1993:100). Officersaspiranten rekryteras i princip av sin förbandschef. Även om det inte är något formellt krav rekryteras därmed officersaspiranten nästan uteslutande till det truppslag/vapenslag eller motsvarande inom vilket han/hon har grundutbildats. Principen har väsentliga fördelar genom att grundläggande kompetens erhålls inom det område som seder- mera blir officerens huvudtjänst. Mönstringen inför värnplikten, själva värnpliktstjänstgöringen samt den slutliga antagnings- processen för officersutbildningen innebär att Försvarsmaktens rekrytering och urval till officersyrket kan genomföras under mycket gynnsamma betingelser. Förfarandet innebär följaktligen en väsentlig skillnad mot rekryteringen till civila yrken eftersom Försvarsmakten har en mycket god möjlighet att följa upp och bedöma individen innan denne påbörjar sin utbildning. Inom den civila sektorn åvilar istället ansvaret för rekryteringen till olika utbildningar och indirekt olika yrken den berörda högskolan/. Den potentielle arbetsgivaren kan påbörja sitt rekryteringsförfarande först när utbild- ningen avslutats och då i konkurrens med andra arbetsgivare. Det kan dock konstateras att den militära rekryteringsprincipen verkar begränsande på rekryteringsbasen, t.ex. beroende på att inställd grundutbildning inom ett specifikt område nästintill omöjliggör rekrytering av officersaspiranter till det aktuella området. Det är inte heller säkert att aspiranten vid mönstringen togs ut till det område som bäst passar hans/hennes intressen eller yrkesval. En ytterligare begränsande faktor är att färre personer nu totalt sett genomgår värnpliktsutbildning, vilket medför att förutsättningarna för rekrytering av personer till specifika områden minskar be- tydligt. Sammantaget har den rekryterande militäre chefen i praktiken relativt få personer att göra sitt urval från, något som aktualiseras ytterligare med föreslagna neddragningar av värnpliktsvolymerna. Officershögskolan är med nuvarande utbildningsstruktur ett samlingsbegrepp för den grundläggande officersaspirantutbildningen. som namnet symboliserar ett specifikt utbildningsprogram så har det även använts som namn på vissa av de skolor där delar av utbildningen äger rum. Detta gäller i första hand flygvapnet och marinen. Inom armén finns dock ingen enskild och specifik skola för officershögskoleprogrammet. Utbildningen vid officershögskolan skall i första hand ge kompetens för krigsplacering på plutonschefsnivå eller som delsystemledare (nivå 6/löjtnant). Den som uppnått sådan kompetens får avlägga reservofficersexamen. För den som skall avlägga yrkesofficersexamen skall utbildningen också ge särskild kompetens för uppgifter inom grundorganisationen som chef, fackman och utbildare. För att uppnå sådan kompetens erhåller aspiranten utbildning. Enligt officersförordningen skall utbildningen högst uppgå . De tre centrala produktionsledarna (försvarsgrenscheferna) tillämpar med nuvarande utbildningsstruktur olika modeller för den utbildning som ges vid officershögskolan. Nedan lämnas en övergripande redogörelse för respektive försvarsgrens officershögskoleutbildning. Inom armén består officershögskoleutbildningen av två utbildningsskeden som benämns OHS 1 och OHS 2. Respektive skede är ca. långt och innehåller både teoretiska och praktiska utbildningsmoment. Under OHS 1 studerar yrkes- och reservofficersaspiranter integrerat. Utbildningen skall ge eleverna kompetens och färdigheter för krigsplacering på plutonschefsnivån eller motsvarande, varför utbildningen i de flesta fall är inriktad på s.k. truppföringsövningar. Den som uppnått sådan kompetens får avlägga reservofficersexamen. Därefter fortsätter yrkesofficersaspiranterna med OHS 2 under det andra utbildningsåret. Utbildningen syftar i första hand till att ge eleverna särskild kompetens för uppgifter inom grundorganisationen. Detta innebär att utbildningen i huvudsak är inriktad på s.k. trupputbildning. Den som uppnått sådan kompetens får avlägga yrkesofficersexamen. Enligt nuvarande utbildningsstruktur bedrivs OHS-utbildningen vid någon av arméns stridsskolor eller truppslags- centrum. Utmärkande är att respektive truppslag i princip bedriver sin egen OHS-utbildning. I vissa avseenden bedriver dock infanteriet, pansartrupperna och kavalleriet sin OHS-utbildning gemensamt. Marinens officershögskoleutbildning består i princip av tre olika utbildningskurser, nämligen befälskurs, praktikkurs samt yrkeskurs. Utbildningen inleds med en lång befälskurs, vilken är gemensam för alla blivande marinofficerare inom f lottan och kustartilleriet. Befälskurserna innhåller i första hand teoretiska utbildningsmoment. Yrkesofficersaspiranterna fortsätter därefter med ytterligare befälskurser varvade med viss praktisk utbildning . För reservofficersaspiranterna gäller praktik- respektive yrkeskurser under de efterföljande åtta månaderna varefter reservofficersexamen avläggs. Efter examen genomför reservofficerarna ett s.k. fänriksår som betraktas som en första reservtjänstgöring. Yrkesofficersaspiranterna genomgår sina respektive praktik- och yrkeskurser under det andra utbildningsåret, vilket avslutas med att yrkesofficersexamen avläggs. Befälskurserna ges vid marinens officershögskola i . Flottans elever genomför praktik- och yrkeskurser vid kustflottan och/eller vid örlogsskolorna. Kustartilleriet genomför motsvarande utbildningsmoment i hu- vudsak vid hemmaförbanden men även vid någon av kustartilleriets skolor. Officershögskoleutbildningen inom flygvapnet är indelad i två skeden, ett inledande allmänutbildningsskede (AU-skede) och ett fackutbildningssskede (FU-skede). AU-skedet är gemensamt för alla blivande flygvapenofficerare och är ca. Utbildningen är till största delen teoretisk. Därefter sker en uppdelning av officerarna på olika fackområden med utgångspunkt från vald yrkesinriktning. Längden på dessa olika FU-skeden är anpassad till respektive fackområdes behov (från 6 ). Den fackvisa utbildningen följs sedan av ett praktikskede vars längd är anpassad efter föreskriven total utbildningstid. Därefter avläggs yrkesofficersexamen. Vissa kategorier, t.ex. flygförarna, fortsätter emellertid sin utbildning efter det att examen avlagts för att först efter ca. ytterligare utbildning vara färdiga att delta i förbandsproduktionen. Vad gäller reservofficerarna så studerar dessa gemensamt med yrkesofficerarna under AU-skedet. Därefter följer FU- skedet till dess att sammanlagd utbildning uppnåtts och reservofficersexamen kan avläggas. Reservofficerarnas FU- skede är emellertid skilt från yrkesofficerarnas FU-skede eftersom uppgifterna i krigsorganisationen, med få undantag, är olika för dessa kategorier. AU-skedet genomförs vid flygvapnets officershögskola i och FU-skedet vid någon av flyg- vapnets olika facksskolor. Om officershögskoleprogrammet definieras som den grundläggande officersutbildningen så utgör krigshögskoleprogrammet, med nuvarande utbildningsstruktur, det första nivåhöjande utbildningssteget. En yrkes- eller reservofficer som har befordrats till löjtnant får antas till denna utbildning. Krigshögskoleutbildningen syftar till att ge den kompetens som är nödvändig för krigsplacering på kompanichefsnivå eller som systemledare. För yrkesofficerare skall utbildningen även ge särskild kompetens för uppgifter inom grund- organisationen. Enligt officersförordningen skall utbildningen högst uppgå . När officeren genomgått utbild- ningen med godkänt resultat kan befordran ske till kapten (nivå 5). Armén har haft som inriktning att alla arméofficerare skall genomgå krigshögskoleprogrammet medan flyg- vapnet och marinen inriktar vissa officerskategorier redan efter officershögskoleprogrammet. I likhet med utbildningen vid officershögskolan har flygvapnet respektive marinen haft en specifik krigshög- skola för de teoretiska delarna av utbildningen. Inom armén har utbildningen skett dels vid stridsskolor och truppslags- centrum, dels vid arméns krigsskola i . Försvarsgrenarnas krigshögskoleutbildningar är upplagda enligt följande: Efter normalt tre till efter genomgången officershögskoleutbildning genomförs krigshögskoleutbildningen för de officerare som bedöms ha förutsättningar för att kunna vidareutbildas till kompanichef. Målsättningen är emellertid, som tidigare nämnts, att alla arméofficerare skall genomgå utbildningen. För yrkesofficerarna inleds utbildningen med ett långt armégemensamt skede (KHS A) vid arméns krigskola i . Utbildningen är huvudsakligen teoretisk. Ett viktigt mål är att utveckla officerarnas ledarskapsförmåga. Därefter fortsätter eleverna med nästa skede (KHS T) vid någon av stridsskolorna eller truppslagscentrumen. Denna utbildning som är ca lång, syftar bl.a. till att utveckla fackmannarollen. För reservofficerarna ges normalt en lång utbildning som i många fall är samordnad med yrkesofficerarnas KHS T-utbildning. efter utexaminering från officershögskolan påbörjar uttagna yrkesofficerare sin krigshögskoleutbildning. Året före utbildningens start genomförs viss preparandutbildning för att alla officerare skall inneha samma kunskapsplattform. Syftet med krigshögskoleutbildningen är att ge kompetens för krigsplacering som kompanichef/ förbandschef/systemledare samt plutonchef/ utbildare i grundorganisationen. Utbildningsprogrammet består av en allmän kurs och en högre kurs. Den utbildningsmässiga uppläggningen skiljer sig åt mellan officerare från flottan respektive kustartilleriet. Elever från flottan läser både den allmänna kursen och den högre kursen successivt under sammanlagt . Därefter följer en tvåårig praktikperiod på fartygs- respektive land- förband. Kustartilleriets elever inleder också utbildningen med den allmänna kursen men därefter har eleverna en tvåårig praktikperiod innan utbildningen avslutas med den högre kursen. Inom ramen för ovanstående kurser delas utbildningen in i skeden bestående av befälskurser, yrkeskurser och speci- fikt för kustartilleriet även fackkurser. Befälskurserna innehåller till största del teoretiska utbildningsmoment medan yrkes- och fackkurserna innehåller praktiska och yrkesinriktade utbildningsmoment. Chefs- och systemkunskap är viktiga komponenter i utbildningen. För reservofficerarna ges en lång utbildning. I vissa fall är denna utbildning förlagd i direkt anslutning till det första tjänstgöringsåret som av princip brukar äga rum direkt efter avslutad officershögskoleutbildning. I andra fall äger utbildningen rum upp till efter avslutad officershögskoleutbildning. Krigshögskoleutbildningen inom flygvapnet äger rum tre till efter officershögskolan och genomförs för yrkesofficerare enligt samma princip som officershögskolan. Utbildningen syftar till att eleverna skall kunna erhålla befattningar inom respektive yrkesfack både inom krigs- och grundorganisationen på den aktuella nivån. Utbildningen inleds med ett långt och gemensamt allmänutbildningsskede för alla officerare vid flyg- vapnets krigshögskola. Denna utbildning följs av ett fackutbildningsskede, där eleverna utbildas vid den fackskola som motsvarar officerens yrkesinriktning. Fackutbildningsskedet varierar i längd, från . För reservofficerarna genomförs ett allmänutbildningsskede , följt av ett fackutbildningsskede un- der vid någon av flygvapnets fackskolor. Den nivåhöjande utbildningen vid består av två delar, nämligen den taktiska utbildningen samt chefsutbildningen. Gränsen mellan intern och extern nivåhöjande utbildning går således mellan krigshögskoleprogrammet och den taktiska utbildningen. Den taktiska utbildningen skall ge kompetens för krigsplacering som bataljonschef eller annan motsvarande befattning (nivå 4, major/örlogskapten). Enligt officersförordningen får en officer som befordrats till kapten antas till utbildningen vid . Försvarsmakten svarar för antagningen till utbildningen. Den taktiska utbildningen omfattar för yrkesofficerare sammanlagt 40 veckors studier varav bedrivs vid . Resterande utgörs av ett befattningsutbildningsskede. Utbildningen har inriktningar för respektive försvarsgren men flera utbildningsdelar bedrivs försvarsmaktsgemensamt. Syftet med utbildningen är att tillgodose Försvarsmaktens behov av officerare som behärskar olika system och taktisk kunskap inom respektive stridsfunktion, helhetssyn inom respektive försvarsgren samt kompetens att lösa problem på den aktuella nivån. Andra viktiga element i utbildningen är försvarsmaktssystem, internationella fredsbevarande insatser samt säkerhetspolitik. Den taktiska utbildningen för reservofficerare har samma grundläggande mål. Utbildningen är i normalfallet sex Chefsutbildningsprogrammet är tvåårigt (motsvarande ca. 80 poäng) och syftar till att officeren skall ges den chefsskapskompetens som behövs på nivån överstelöjtnant/ kommendörkapten och däröver. Chefskursen kan därmed sägas vara det högsta obligatoriska utbildningssteget på officerens väg mot förbands- och skolchefsbefattningar samt mot högre operativa befattningar. Enligt officersförordningen får en yrkes- eller reservofficer som befordrats till major/örlogskapten antas till utbild- ningen om han/hon visat särskild skicklighet på bataljonschefsnivån. Målsättningen för chefsutbildningen är att den skall vara framtidsinriktad och utbilda officeren mot ett tioårigt perspektiv. Enligt nuvarande utbildningsstruktur, som är försvarsmaktsgemensam, finns tre huvudinriktningar för studierna: operativ och taktisk inriktning, Helhetssyn och försvarets behov styr fördelningen mellan de olika inriktningarna men även den sökandes intresse och bakgrund. Oavsett vilken inriktning som väljs ges samma förutsättningar för att nå de högsta chefsbefattningarna inom Försvarsmakten. Utbildningsprogrammmet är sammansatt av fem utbildningsdelar: chefsutveckling, huvudprogram, profilering, för- djupning samt enskild utredning. Huvudprogrammet är gemensamt för samtliga medan övriga delar antingen styrs av vald inriktning eller individuellt val. Krav på framtidens officer Det svenska militära försvarets verksamhet syftar i första hand till att försvara landet mot väpnade angrepp och till att hävda vår territoriella integritet. Försvarsmakten kan med anledning härav sägas fylla ett av de grundläggande behoven i ett ordnat samhälle, dvs. utför en s.k. kollektiv nyttighet. Detta verifieras av att beslutat om och framhållit behovet av ett militärt försvar. Vid sidan av ovanstående uppdrag har Försvarsmakten, som ett resultat av försvarsbeslut, erhållit ytterli- gare uppgifter såsom utökad förmåga att delta vid internationella insatser samt förmåga att lämna stöd till det civila samhället vid svåra påfrestningar i fred. Detta innebär att syftet med Försvarsmaktens verksamhet utvidgats och på ett uttalat sätt förändrats jämfört med tidigare huvudsakliga inriktning för verksamheten. De krav som statsmakterna ställer på det militära försvarets verksamhet grundas i stor utsträckning på faktorer som Försvarsmakten själv inte kan bestämma över såsom nya hotbilder, förändringar i omvärlden, ökad internationalisering samt strukturella förändringar i det svenska samhället. Den nya informationstekniken och den tekniska utvecklingen i övrigt påverkar också i hög grad det militära försvarets verksamhet. Detta medför att helt nya krav ställs på den anställda personalens kompetens. För att Försvarsmakten skall kunna uppfylla de krav och uppgifter som statsmakterna ålägger myndigheten krävs att de funktioner som ligger till grund för verksamheten kan genomföras på ett så ändamålsenligt och effektivt sätt som möjligt. En av dessa funktioner är utbildningen av fast anställd personal, som dessutom i flera avseenden kan sägas utgöra kärnan i Försvarsmaktens verksamhet. Betydelsen av en väl anpassad och organiserad utbildningsstruktur ställs härmed på sin spets. Genom att Försvar- smakten förfogar över moderna vapensystem, en tekniskt avancerad ledningsförmåga m.m. så krävs en välutbildad och i övrigt kompetent personalstyrka, både militär och civil, som kan hantera, utbilda och leda verksamheten såväl i krigs- som i grundorganisationen. Utbildningsstrukturen måste därför medge att personalen på ett rationellt sätt ges rätt utbildning och kompetens för de uppgifter som skall utföras. I det följande lämnas en redogörelse för ett antal viktiga utgångspunkter och andra förhållanden som i betydande utsträckning ligger till grund för de krav som ställs och kommer att ställas på framtidens officerare. 5.2 Förmåga att försvara landet mot väpnade angrepp Grunden för det militära försvarets existens och den viktigaste utgångspunkten för den långsiktiga totalförsvarsplaneringen utgörs av hotet mot vår nationella säkerhet genom ett väpnat angrepp. Försvarsmaktens fundamentala uppgift är därför att i fred förbereda för att i krig försvara riket mot väpnade angrepp som hotar dess frihet och oberoende samt att hävda vår territoriella integritet. Med nuvarande omvärldsläge och mot bakgrund av de bedömningar regering och riksdag gjort om en relativt begrän- sad risk för ett väpnat angrepp mot , skall Försvarsmakten fortlöpande ha en betryggande förmåga att fullgöra de uppgifter som ålagts myndigheten i detta avseende. Fram till nu har officerens uppgifter varit förhållandevis tydliga. Dessa har i allt väsentligt utgjorts av att leda krigsförband mot en tämligen känd hotbild. Officerens agerande kan därmed sägas ha varit styrt av en efter omständighe- terna ingående krigsplanläggning. Med beaktande av att Försvarsmaktens verksamhet nu i allt större utsträckning utformas och dimensioneras för en mer utvidgad och diffus hotbild, krävs att officeren får möjlighet att praktisera och utöva sitt ledarskaps- och yrkes- kunnande i situationer som tenderar att vara föränderliga och oförutsägbara på ett helt annat sätt än vad som varit fallet. Den komplexa roll som detta innebär för officeren medför att officeren måste ha förmåga att kunna analysera, kritiskt granska och värdera information utifrån ett situationsanpassat tillvägagångssätt. Med detta som utgångspunkt skall sedan officeren kunna agera på ett ändamålsenligt sätt i olika situationer. Härav följer att utbildningssystemet måste ges rätt förutsättningar för att officeren skall kunna lära sig att verka under skilda och i vissa fall okända betingelser. Han/hon måste vidare kunna hantera materiel och system på ett oklander- ligt sätt som ett föredömligt ledarskap skall utövas. Kombinationen av en bred teoretisk kunskapsgrund, materiel- och systemkännedom samt praktisk utbildning får härmed anses vara av vital betydelse för att officeren skall ha förutsättningar att lyckas med sina uppgifter. 5.3 Förmåga att kunna genomföra internationella insatser En av de förhållandevis nya uppgifterna för Försvarsmakten är att myndighetens olika resurser, såväl personella som materiella, skall kunna nyttjas för internationella fredsfrämjande insatser, då detta påkallas av statsmakterna. Utredningen noterar att statsmakterna lägger stor vikt vid att fortlöpande har beredskap för att medverka i sådana insatser i syfte att främja och åstadkomma en fredlig samlevnad, demokratisering samt en hållbar utveckling i övrigt i vår omvärld. De internationella uppgifter som redan nu men även fortsättningsvis kommer att aktualiseras har en stor spännvid. Det rör sig om allt från rent humanitära insatser till mer fredsskapande insatser, vilka i vissa avseenden kan ha strids- liknande uppgifter som en ingående komponent. För att klara detta krävs hög kvalitet på de svenska förband och andra enheter som sätts in. Förutom att de svenska styrkorna skall ha en sådan hög grundläggande förmåga och kvalitet, måste även förmågan till samverkan (s.k. interoperabilitet) i internationella fredsfrämjande och humanitära insatser vara mycket god. En viktig del av detta utvecklingsarbete sker inom ramen för de övningar och andra samarbetsformer som organiseras av det inter- nationella forumet Partnerskap För Fred (PFF). Enligt utredningen är det nödvändigt att officeren redan från början ges en grundläggande förmåga att kunna med- verka i internationella operationer av olika slag. En internationell kompetens kan nämligen också ge viktiga impulser för det inhemska försvarets verksamhet. finns det inget som direkt motsäger att denna verksamhet skulle avta .