sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Inte sällan kan också arbetsmarknadens parter spela en viktig roll när det gäller att hjälpa och stödja arbetsgivaren i hans eller hennes rehabiliteringsverksamhet. Som ett exempel på en väl utvecklad verk- samhet i detta avseende kan vi nämna den som bedrivs av Metallgrup- pen, som är en förbundsgrupp inom SAF för arbetsgivarorganisa- tionerna , och . Som vi ser det behöver dock arbetsgivarna också mer stöd av myn- digheterna från både centralt och lokalt håll, än vad de får . Yrkes- inspektionen har i sin tillsynsverksamhet mer än tidigare lagt vikt vid 240 Förslag om rehabiliteringsansvaret frågor om rehabilitering och anpassning. Tillsynsverksamheten når dock endast ett mindre antal arbetsgivare. och försäkringskassorna respektive Arbetarskyddsstyrelsen och Yrkes- inspektionen borde enligt vår uppfattning kunna intensifiera sin upplys- ningsverksamhet och sin rådgivning till landets arbetsgivare när det gäller rehabiliteringsverksamhetens innehåll och utformning. Vårt förslag är att de ges särskilda medel till en intensifierad verk- samhet i dessa avseenden i samband med att de nya regler som vi föreslår ska genomföras. Förslagsvis bör socialförsäkringsadministra- tionen och arbetarskyddsverket få vardera för detta ändamål. En särskilt viktig uppgift blir att informera arbetsgivarna om det nya ersättningssystem som vi föreslår, se avsnitt 8.10–11. Ett annat exempel på myndighetsstöd är att skattemyndigheterna i sin informationsverksamhet påminner om att kostnader för rehabilite- ringsverksamhet är avdragsgilla kostnader i rörelsen för privata företag. Även försäkringskassorna borde kunna utveckla sitt samarbete med arbetsgivarna på olika sätt. Svårigheterna är emellertid uppenbara. Arbetsplatserna är för många och för ojämnt fördelade för att den en- skilda kassan med sina nuvarande resurser överallt ska kunna inleda ett kontinuerligt samarbete med varje arbetsgivare. Man kan t.ex. jämföra den relativt lilla bruksorten som domineras av ett enda stort företag med storstaden som har hundratusentals olika arbetsgivare och arbets- platser och som hämtar sina anställda från de mest skilda håll i regio- nen för att förstå att samarbetsfrågorna måste lösas på olika sätt. Arbetsgivarnas behov av att ha en nära kontakt med försäkrings- kassan i sin rehabiliteringsverksamhet skiftar vidare mycket. Det lilla företaget eller den lilla myndigheten med begränsade administrativa resurser har ofta ett större behov än de större företagen och myndig- heterna med goda egna administrativa resurser och en väl fungerande företagshälsovård. Men det är också så att de arbetsgivare som har den bäst uppb yggda organisationen för att k unna bedriva en bra reha- biliteringsverksamhet på företaget ofta även är de som är mest angelägna om att ha ett väl uppb yggt samarbete med försäk- ringskassan. Försäkringskassorna har etablerat skilda slag av samarbete med arbetsgivarna i rehabiliteringsfrågor. Vi kan som exempel nämna allmänna försäkringskassa. Denna har tagit initiativ till att erbjuda en kontaktperson eller andra lämpliga insatser åt vad kassan kallar riskarbetsgivarna i lokalkontorsområdet, dvs. arbetsgivare hos vilka det förekommer många sjukskrivningar. har fastställt riktlinjer för kontaktpersonernas samarbete med arbetsgivarna. Inom varje lokalkontorsområde ska det även finnas en företagsjour. Den ska inrikta sitt arbete på små och medelstora företag Förslag om rehabiliteringsansvaret 241 och kunna informera om bl.a. sjuklön, rehabilitering, arbetshjälpmedel och sjukpenning i vissa fall för att föreb ygga sjukdom. Även SAF:s branschorganisationer och kommunerna eller stadsdelsnämnderna ska erbjudas kontaktpersoner för samverkan med . Vi anser att det bör införas en möjlighet att låta de arbetsgivare som begär det få en särskild kontaktperson på kassan som de kan vända sig till för att få stöd att klara sina åligganden inom rehabiliteringsverk- samheten. Kontaktpersonen ska kunna vara ett stöd både när det gäller arbetsgivarens rehabiliteringsverksamhet generellt och i enskilda reha- biliteringsfall. har i sin tidigare nämnda rapport gett Riksför- säkringsverket och försäkringskassorna vissa rekommendationer om hur lokalkontoren bör organisera rehabiliteringsverksamheten. Man sä- ger i rekommendationerna bl.a. att lokalkontorens fördelning av rehabi- literingsärenden bör baseras på en indelningsprincip som underlättar för kassan att få en helhetsbild av sjukfallsmönstret hos de olika arbets- givarna och av deras arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Ett system med kontaktpersoner skulle enligt vår mening kunna med- verka till en sådan helhetsbild som efterlyser, låt vara att kontaktpersonen bara skulle utses i de fall arbetsgivarna begär det. Det är i och för sig tänkbart att inrätta kontaktpersoner på försäk- ringskassorna åt alla arbetsgivare antingen de begär det eller inte. Vi tror dock inte att behovet av ett sådant stöd är allmänt. Det skulle där- med kunna bli en vidlyftig byråkrati utan tillräckligt innehåll på många ställen. Det skulle också sannolikt kräva kraftigt ökade personella re- surser på försäkringskassorna. Vi föreslår sålunda en bestämmelse i lagen om allmän försäkring som ger arbetsgivarna rätt att begära en särskild kontaktperson på kassan. 242 Förslag om rehabiliteringsansvaret är ett utpräglat serviceorgan, vilket gör det svårt att också uppträda som en repressiv instans. För att inte riskera det goda samarbete som samverkan med arbetsgivarna förutsätter före- slår vi att kassan inte heller i fortsättningen ska ha några egna sank- tionsmöjligheter. Däremot bör samarbetet utvecklas med som har möjlighet att meddela föreläggande och sätta ut vite mot arbets- givare som försummar sina skyldigheter enligt arbetsmiljölagen. Vi föreslår att ska anmäla sina iakttagelser till Yrkes- inspektionen när den finner att det föreligger allvarliga brister i en arbetsgivares sätt att fullgöra skyldigheterna. Vi föreslår också (i avsnitt 8.10) ett system med ersättning till arbetsgivare för kostnader för rehabilitering, där det ska finnas en möjlighet att minska ersättningen när arbetsgivaren i vissa avse- enden inte levt upp till sitt ansvar. Enligt våra direktiv ska vi överväga frågan om sanktionsmöjligheter mot en arbetsgivare som inte uppfyller sitt rehabiliteringsansvar. Som vi har framhållit tidigare visar flera undersökningar att det på många håll finns stora brister i det sätt varpå arbetsgivaren lever upp till sitt rehabiliteringsansvar. Vi har pekat på att många arbetsgivare, och särskilt små sådana med begränsade eller inga egna administrativa resurser, för att kunna klara sina uppgifter inom rehabiliteringsverksamheten borde ha betydligt bättre stöd bl.a. i form av företagshälsovård men säkerligen också från myndigheterna när det gäller information och rådgivning. Det kan mot den bakgrunden ifrågasättas om det är möjligt och lämpligt att föreskriva sanktioner mot arbetsgivare som bryter mot bestämmelserna om arbetsgivares rehabiliteringsansvar. En framgångs- rik rehabiliteringsverksamhet förutsätter dessutom mycket ofta ett nära samarbete mellan , arbetsgivarna och andra myndig- heter, ett samarbete som bygger på att de olika aktörerna visar respekt för varandras kunskaper och möjligheter. I ett sådant system kan före- komsten av sanktionsmöjligheter äventyra möjligheterna till ett gott samarbete. Efter vad vi har förstått förekommer det emellertid att arbetsgivare avsiktligt bryter mot bestämmelserna och helt överlämnar åt andra, dvs. i det här fallet i första hand , att utreda Förslag om rehabiliteringsansvaret 243 I dessa fall skulle det kunna finnas skäl att se annorlunda på lämpligheten av sanktionsåtgärder. infördes i 8 kap. 5 § arbetsmiljölagen möjligheter för regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbetarskyddssty- relsen att föreskriva att en särskild avgift ska betalas om överträdelse har skett av en föreskrift som har meddelats stöd av ett bemyndigande i något avseende som anges i vissa lagrum i arbetsmiljölagen. Avgiften ska betalas även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oakt- samhet. Fråga om att påföra sanktionsavgift prövas av länsrätten efter ansökan av eller Arbetarskyddsstyrelsen. Avsikten är att Arbetarskyddsstyrelsen genom föreskrifter efter hand ska pröva om det är lämpligt att införa sanktionsavgifter på angivna områden. Vi har övervägt möjligheten att på samma sätt som det således nu finns möjlighet att föreskriva sanktioner för den som bryter mot en föreskrift inom arbetsmiljölagstiftningen föreskriva sanktioner för det fall arbetsgivaren helt uppenbart uraktlåter att följa vissa bestämmelser i lagen om allmän försäkring om rehabilitering. skulle i så fall bemyndigas att föreskriva sådana sanktionsavgifter. Det finns emellertid flera skäl som talar mot att införa en liknande sanktionsavgift på den allmänna försäkringens område. Försäkrings- kassan är ett utpräglat serviceorgan, vilket gör det svårt att också upp- träda som en repressiv instans. Kassan riskerar att förlora det goda samarbete som samverkan med arbetsgivarna förutsätter. Och även om en bestämmelse om sanktionsavgift skulle användas endast i flagranta fall, förutsätter den ett byråkratiskt system som knappast står i propor- tion till vad vi vill uppnå. En bättre väg att gå är att utveckla samarbetet med Yrkesinspek- tionen, som också har möjlighet att meddela föreläggande och sätta ut vite mot arbetsgivare som försummar sina skyldigheter enligt arbets- miljölagen bl.a. när det gäller att på lämpligt sätt organisera en arbets- anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Vi anser att det i stället för regler om sanktionsavgift bör införas en bestämmelse i lagen om allmän försäkring om att försäkringkassan ska anmäla sina iakttagelser till när den finner att det föreligger allvarliga brister i en arbetsgivares sätt att fullgöra de nämnda skyldigheterna. Till detta kommer att vi i det följande avsnittet om arbetsgivarens kostnadsansvar föreslår ett system med ersättning till arbetsgivare för kostnader för rehabilitering, där det ska finnas en möjlighet att minska ersättningen när arbetsgivaren i vissa avseenden inte har levt upp till sitt ansvar enligt lagen. 244 Förslag om rehabiliteringsansvaret Det bör slås fast i lagen att arbetsgivaren ska bekosta de rehabilite- ringsåtgärder som följer av ansvaret. Vi föreslår att arbetsgivaren ska kunna få halva kostnaden ersatt av den allmänna sjukförsäkringen. Eftersom denna betalas genom arbetsgivaravgifter innebär det nya systemet att alla arbetsgivare får betala en andel av arbetsgivarnas samlade insatser för rehabilitering. Arbetsgivarens ersättning ska bestämmas av sam- tidigt som rehabiliteringsplanen fastställs. Ersättningsbeslutet ska kunna överklagas. Till de påtalade otydligheterna i dagens lagstiftning hör arbetsgivarens ansvar för de kostnader som rehabiliteringsinsatserna för med sig. Det är som vi ser det naturligt att knyta ett kostnadsansvar till ansvaret för att det vidtas rehabiliteringsåtgärder. I annat fall riskerar rehabilite- ringsansvaret att antingen bli alltför svagt reellt sett eller leda till att olika aktörer hamnar i skilda ställningstaganden om de insatser som be- höver sättas in. Vi föreslår att det ska slås fast i lagen att arbetsgivaren ska bekosta de rehabiliteringsåtgärder som följer av ansvaret. En viktig fråga blir emellertid då vilka möjligheter arbetsgivaren har att i sin tur kom- pensera sig för rehabiliteringskostnaderna. Kan man finna vägar att er- sätta arbetsgivaren för kostnader som han eller hon har för sin rehabiliteringsverksamhet, kan detta naturligtvis stimulera till insatser som måhända annars inte skulle kommit till stånd hur välmotiverade de än är såväl för den anställde och arbetsgivaren som samhället i stort. Det skulle självklart också kunna få stor betydelse för att öka möj- ligheterna för arbetshandikappades och andra resurssvaga gruppers möjligheter att konkurrera på arbetsmarknaden om det fanns möjlig- heter att ersätta arbetsgivarna för åtminstone en del av rehabiliterings- kostnaderna. Till en början vill vi framhålla att de nuvarande bestämmelserna om rehabiliteringsersättning i form av rehabiliteringspenning och särskilt bidrag innebär stora möjligheter att låta den anställde genomgå rehabi- literingsinsatser också på den egna arbetsplatsen utan att arbetsgivaren behöver svara för lön åt den anställde . utförs också i realiteten större delen av rehabiliteringsinsatserna på den försäkrades gamla arbetsplats. Rehabiliteringsersättning kan vidare ut- ges den försäkrade genomgår längre utbildningar – f.n. Förslag om rehabiliteringsansvaret 245 upp till – för att kunna återgå i arbete hos den gamle arbets- givaren eller hos en annan arbetsgivare. Vidare bekostar sjukförsäkringen också utgifter för sådana särskilda individanpassade arbetshjälpmedel som går utöver det grundläggande ansvaret för hur arbetsmiljön ska vara utformad enligt arbetsmiljö- lagens krav. Det är här fråga om tekniska hjälpmedel eller särskilda arbetsredskap. Till bilden hör också att har särskilda medel för köp av tjänster för arbetslivsinriktad rehabilitering. De tjänster som kassan köper gäller främst olika slag av utredningstjänster, inbegripet social aktivering, samt arbetsträning. Gäller det däremot arbetsträning eller mera kortvarig utbildning på eller utanför den egna arbetsplatsen som medför kostnader för lärare och undervisningsmateriel och som inte bekostas genom rehabilite- ringsersättning, uppstår frågan om hur kostnaderna för dessa ska beta- las. Det kan också gälla exempelvis extra utrustning eller särskild per- sonlig assistans som behövs för att den försäkrade ska kunna återgå i arbete. Det kan vidare vara fråga om att den försäkrade under rehabi- literingen bara delvis fullgör arbetsinsatser i förhållande till lönen. Andra exempel är de merkostnader som kan uppkomma av att rehabili- teringen av den försäkrade kräver en förändrad arbetsorganisation. Till detta kommer de kostnader som arbetsgivaren kan ha för undersök- ningen av den försäkrades rehabiliteringsbehov. Vi har granskat ett förslag om att inrätta en särskild, fristående rehabiliteringsförsäkring för arbetsgivare. Som vi ser det medför dock en sådan försäkring en risk för en onödigt ökad administration. En an- nan och smidigare lösning skulle kunna vara att vidga den allmänna sjukförsäkringens uppgifter till att också ersätta kostnader för arbets- givarens rehabiliteringsverksamhet. Den allmänna sjukförsäkringen finansieras ju redan av arbetsgivarna kollektivt genom en sjukförsäk- ringsavgift. I stället för att som låta arbetsgivaren i det enskilda fallet helt bära kostnaderna för sin rehabiliteringsverksamhet, föreslår vi att kost- naderna ska fördelas så att alla arbetsgivare genom sjukför- säkringsavgiften får betala en andel av arbetsgivarnas samlade insatser för arbetslivsinriktad rehabilitering. Den allmänna sjukförsäkringen kom- mer därmed att omfördela arbetsgivarnas rehabiliteringskostnader och också mellan arbetsplatser. Detta kan som vi redan antytt stimulera verksamheten men också ge möjlighet att fördela kostnaden efter bärkraft. Genom att socialförsäkringen går in och tar ett större ansvar för olika slag av arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder blir sambandet mellan kostnaderna för dessa och kostnader för sjukpenning och reha- 246 Förslag om rehabiliteringsansvaret Arbetslinjen förstärks, som vi ser början till en br ygga mellan socialförsäkringen och arbetsmarknads- politiken. har för och försäkringskassornas verksamhet anslagit sammanlagt 17 881 miljoner kro- nor för Sjukpenning och rehabilitering, m.m. Av anslaget avser delposten rehabilitering. Denna omfattar utgifter för bl.a. rehabiliteringspenning och särskilt bidrag, ersättning vid köp av arbetslivsinriktade rehabiliteringstjänster, bidrag till arbetshjälpmedel, särskild ersättning för rehabiliterings- och behandlingsinsatser (s.k. Dagmarmedel), olika slag av undersökningar samt finansiell samord- ning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård samt socialtjänst. På samma sätt kan särskilda medel avsättas av det framtida anslaget för sjukpenning och rehabilitering till att ersätta arbetsgivarna för så- dana särskilda rehabiliteringskostnader som vi har gett exempel på tidi- gare. Dessa medel bör med andra ord öronmärkas för att ersätta rehabi- literingskostnader för försäkrade som har en anställning. I varje fall de medel som används för köp av tjänst när det gäller arbetslivsinriktad rehabilitering av anställda försäkrade bör avsättas till en pott som är gemensam med dem vi nu föreslår. Denna del av sjukförsäkringen ska givetvis också administreras av de allmänna försäkringskassorna. Vi anser det vara lämpligt att ersätt- ningen bestäms vid en fördelning som kassan gör när den efter samråd med främst den försäkrade och arbetsgivaren fastställer en rehabilite- ringsplan. Har arbetsgivaren haft kostnader för rehabilitering utan att det gått så långt att det behövs en rehabiliteringsplan för framtida åtgär- der, bör arbetsgivaren ha möjlighet att få sina kostnader godkända i en retroaktiv rehabiliteringsplan. Det kan också bli aktuellt för kassan att samråda med Yrkesinspek- tionen om vilka kostnader som följer av arbetsmiljöansvaret och därför bör belasta arbetsgivaren helt och med sjukvårdshuvudmannen för att få klarhet i vilka kostnader som ska bäras av hälso- och sjukvården när det gäller medicinsk rehabilitering. Arbetsgivaren får då klart för sig vilka andra aktörer som går in och bekostar rehabiliterings- åtgärder. Här råder det ofta en stor okunskap bland arbetsgivarna, och försäkringskassorna hanterar ibland också ersättningsfrågorna olika sinsemellan. Det föreslagna nya systemet kan därmed också bidra till en större enhetlighet i tillämpningen. Givetvis bör arbetsgivaren ha möjlighet att klaga på kassans beslut om ersättning för viss rehabiliteringsåtgärd som arbetsgivaren bekostat eller vill bekosta. Det är emellertid viktigt att rehabiliteringsåtgärderna enligt den fastställda rehabiliteringsplanen sätts i gång utan att man Förslag om rehabiliteringsansvaret 247 väntar på utgången av klagomålet. Kassans beslut bör därför gälla ome- delbart. Vi tror att det bör vara möjligt att på detta sätt åstadkomma ett smi- digt försäkringssystem. Det är givetvis viktigt att systemet inte blir så komplicerat att det fördröjer rehabiliteringsåtgärderna. Försäkrings- kassan ska ses som en skadereglerare i förhållande till arbetsgivarna- försäkringstagarna inom denna del av sjukförsäkringen. Det bör an- komma på Regeringen att i särskild förordning meddela föreskrifter om arbetsgivarnas rätt till ersättning för rehabiliteringskostnader. Riksför- säkringsverket får därefter utfärda föreskrifter eller ge ut allmänna råd till ledning för kassornas prövning men också för att ge arbetsgivarna kunskaper om de ersättningsmöjligheter som föreligger. 8.11Närmare om det föreslagna ersättningssystemet Det föreslagna ersättningssystemet behöver utredas ytterligare. Vi föreslår dock att ersättning ska lämnas för kostnader som hänför sig direkt till den enskilde försäkrades behov, men att man till denna behovsbedömning ska lägga en bedömning av hur arbetsgivaren all- mänt arbetar med rehabilitering. bör också kunna få en högre andel ersatta än större företag. Så långt möjligt bör ersättningen bestämmas efter en schablon- beräkning. Vi ger exempel på hur en sådan skulle kunna se ut. Om förslaget vinner bifall, förutsätter det en viss ytterligare utredning. Vi kan för vår del tänka oss att ersättning betalas ut för dels undersök- ningskostnader, dels rehabiliteringsinsatser som angetts i försäkrings- kassans rehabiliteringsplan. En given utgångspunkt är att ersättning ska ges ut för att täcka kostnader som hänför sig direkt till den enskilde försäkrades situation – hans eller hennes behov och möjligheter. Däremot skulle som nämnts någon kompensation inte lämnas för åtgär- der som behövs för att uppnå en normal arbetsmiljöstandard. I vårt ut- kast nedan till schabloniserad bedömning av arbetsgivarens rätt till ersättning ger vi exempel på rehabiliteringsåtgärder som arbetsgivaren bör kunna få ersättning för. Men det bör också vara möjligt att till denna behovsbedömning läg- ga en bedömning av hur arbetsgivaren allmänt arbetar med rehabili- tering och förebyggande insatser. Man kan här väga in att arbetsgivaren har en planerad verksamhet på området som innebär att eventuella 248 Förslag om rehabiliteringsansvaret rehabiliteringsbehov hos personalen kartläggs . Tidiga insatser, t.ex. i form av arbetsträning, som sätts i gång innan kassan har hunnit kopplas in kan också tillgodoräknas arbetsgivaren. Kompetens- och organisationsutveckling på det förebyggande området kan premieras. Kostnader för företagshälsovård som arbetsgivaren är ansluten till kan vidare ersättas. Underlåter å andra sidan arbetsgivaren att fullgöra sina skyldigheter när det gäller att kartlägga den anställdes rehabiliteringsbehov så att eller annan myndighet () tvingas gå in med särskilda insatser, ska detta kunna inverka på fördelningen av kostnaderna så att arbetsgivaren får en mindre del av de samlade kostnaderna i ersättning. Det bör också vara möjligt att låta mindre arbetsgivare få en större andel i ersättning än de större arbetsgivarna. Gränsen kunde gå för pri- vata företag med en årlig lönesumma som motsvarar färre än 10 hel- tidsanställda (ca inklusive lönekostnadspålägg). Är det fråga om små företag med osedvanligt hög lönsamhet kan man tänka sig att de efter särskild prövning får räknas till kategorin större företag. I så stor utsträckning som möjligt bör ersättning betalas ut efter schabloner. Det gäller givetvis i synnerhet de delar som grundar sig på en bedömning av arbetsgivarens allmänna verksamhet på rehabilite- ringsområdet och det förebyggande området. En viktig fråga är naturligtvis hur stor andel av arbetsgivarens rehabiliteringskostnader som på detta sätt skulle ersättas av sjukförsäk- ringen. Enligt vår mening skulle det föra för långt att låta hela kostna- den betalas av försäkringen. Arbetslivsfonden hade regler, som innebar att fonden svarade för halva den godkända kostnaden för åtgärder för en förbättrad arbetsbetsmiljö eller rehabilitering, medan arbetsgivarna svarade för den andra hälften av kostnaden. Vi anser att denna fördelningsprincip som har god hävd på arbets- miljöområdet och är välbekant för både arbetsgivare och försäkrings- kassor alltsedan Arbetslivsfondens tid bör komma till användning även i detta sammanhang och bilda en utgångspunkt vid kassans beräkning av ersättning till arbetsgivaren. I vårt utkast nedan till schabloniserad bedömning av arbetsgivarens rätt till ersättning ger vi ett exempel på hur kostnaderna skulle kunna beräknas och ersättningen till arbets- givaren bestämmas i ett tänkt fall. Vi har beräknat att de sammanlagda kostnaderna för det föreslagna nya ersättningssystemet kommer att uppgå till ca . I kapitel 9 kommer vi att redogöra närmare för rehabiliteringens ekono- miska förutsättningar och konsekvenser och då också för de beräk- ningar som ligger till grund för uppskattningen av de kostnader för Förslag om rehabiliteringsansvaret 249 sjukförsäkringen som är förbundna med vårt förslag om ersättning till arbetsgivare för rehabiliteringsåtgärder. Det finns emellertid anledning att redan här påminna om att – utöver de stora mänskliga värden som det ligger i att den arbetslivsinriktade rehabiliteringen på detta sätt skulle vinna i omfattning och effektivitet – kostnaderna för den skisserade rehabiliteringsformen till stora delar kan uppvägas av de besparingar som rehabiliteringen medför för arbetsgivarna genom minskade kostnader för löner och nyrekrytering m.m. och för det allmänna genom minskade kostnader för sjukförsäkringen och förtidspensioneringen. Av redovisning bör framgå till vilka arbetsgivare som sjukförsäkringen betalat ut ersättning och på vilka grunder.