sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Av dessa dömdes endast 15 personer () för enbart överträdelse av besöksförbud. dömdes således för även andra brott . Enligt uppföljningen kan detta bero på att den skyddade personen inte anmäler överträdelsen om den inte har skett i samband med något annat brott, men det kan också bero på att den som har fått besöksförbud inte överträder lagen utan att också begå andra brott. De flesta brottsofferjourer liksom de flesta kvinnojourer som svarat på utredningens enkät har framfört att besöksförbuden fungerar väl. Vidare har för kvinnojourer i (ROKS) framfört till utredningen att besöksförbudet har visat sig vara ett effektivt sätt att sätta gränser för de män som förföljer kvinnor. Från åklagarhåll har framförts att de i stort sett är positivt inställda till lagen. Enligt forskningsrapporten känner sig de personer förbudet avser att skydda säkrare och tryggare när förbudet har meddelats. Flera av de personer som har intervjuats har uppgett att den person som meddelats förbudet slutat kontakta dem efter beslutet. Forskningsrapporten tyder också på att själva ansökan kan medföra att kontakterna upphör trots att den har avslagits. Lagens syfte är främst att hindra att någon, som redan har förgripit sig mot en annan person, gör sig skyldig till nya övergrepp eller allvarliga trakasserier och den utgör ett komplement till de straffrättsliga och straffprocessuella reglerna. Enligt utredningen får lagen mot bakgrund av vad som angetts ovan anses fungera relativt väl och i enlighet med dess syften. Det finns dock vissa frågor beträffande lagens tillämpning som borde ändras för att förbättra förhållandena för dem som förbudet avser att skydda. Frågan om besöksförbuden skall vara individualiserade i större utsträckning Reglerna om besöksförbud utgår från förutsättningen att ett besöksför- bud i princip gäller generellt, dvs. omfattar alla typer av kontakter. Enligt förarbetena (prop. 1987/88:137 s. 42) är det viktigt att man redan i beslutet om besöksförbud såvitt möjligt anger de begränsningar och undantag som redan då kan förutses vara påkallade. Det kan t.ex. gälla att tillåta kontakter som rör frågor om gemensamma barn. Att ett besöksförbud oavsett vilka undantag som är upptagna i själva beslutet inte omfattar kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade framgår av 1 § fjärde stycket. För att denna undantagsregel skall vara tillämplig krävs att det är fråga om en objektivt sett klart befogad kontakt. Det har framkommit bl.a. från åklagarna och genom forskningsrapporten, att detta undantag kan leda till tolkningsvårigheter och tillämpningsproblem. Enligt det ovan nämnda specialarbetet vid fanns det gemensamma barn i 10 av de undersökta ärendena där det meddelades besöksförbud. Endast ett av dessa var individuellt avpassat med hänsyn till barnen. Enligt forskningsrapporten framgår vid en genomgång av 150 beslut i ärenden om besöksförbud i ett åklagardistrikt att det endast i fem beslut om besöksförbud gjordes undantag för umgänge med barnen. Vidare motiverades ett avslagsbeslut med bl.a. att de kontakter som tagits mer verkade vara försök att få umgänge med barnen än ett led i förföljelse eller trakasserier. Flera intervjuade kvinnor som har skyddats av besöksförbud upplever att mannen utnyttjar barnen för att kunna ta kontakt. Rapporten visar också att ett besöksförbud ibland i praktiken också blir ett umgängesförbud trots att det meddelade besöksförbudet inte omfattar barnen. Ett par av de kvinnojourer som har besvarat utredningens enkät har påpekat att förbuden borde vara mer detaljerade för att undvika missförstånd. Från brottsofferjourerna har framförts att det ofta blir praktiska problem när parterna har gemensamma barn. Enligt utredningens mening bör besöksförbuden i större utsträckning än vad som synes förekomma vara avpassade efter parternas förhållanden och detta gäller särskilt då parterna har gemensamma barn. Kan man på förhand bedöma vad som kan vara uppenbart befogade kontakter minskar man de tillämpningsproblem beträffande dessa kontakter som har påpekats. Det borde underlätta för både den som förbudet avser att skydda och den som har meddelats förbudet eftersom de får lättare att bedöma vad beslutet innebär och vilka kontakter som kan tillåtas. Går det inte inledningsvis att avgöra vilka kontakter som kan vara nödvändiga bör beslutet ändras och anpassas när detta står klart. Det är ofrånkomligt oavsett på vilket sätt ett besöksförbud utformas att det innebär problem av olika slag när parterna har gemensamma barn. Om parternas barn är berörda av ett besöksförbud, är det därför angeläget att får en underrättelse om beslut avseende förbudet så att man kan hjälpa föräldrarna när det gäller kontakten med barnen. Åklagare eller domstol som meddelat beslut om besöksförbud eller hävt eller ändrat ett sådant beslut bör genast sända en kopia av beslutet till socialnämnden. En bestämmelse med detta innehåll bör lämpligen införas i förordningen (1988:691) om tilllämpningen av lagen om besöksförbud. 106 Rättsväsendet och brottsoffren Information om besöksförbud och dess innebörd Enligt 13 a § andra stycket förundersökningskungörelsen skall polisen, när det gäller brott som innebär att besöksförbud kan bli aktuellt, informera målsägande om reglerna för besöksförbud. Av forskningsrapporten framgår att målsäganden inte alltid har fått sådan information eller i vart fall inte förstått den.Utredningen vill framhålla att det är angeläget att sådan information ges och att den ges på ett sådant sätt att målsäganden kan ta den till sig. Av forskningsrapporten framgår vidare att parterna känner sig osäkra på vad förbudet egentligen innebär. Det har framförts från bl.a. de kvinnojourer som har svarat på utredningens enkät att informationen både till den som förbudet avser att skydda och till den som har meddelats beslutet bör förbättras. Det finns ett informationsblad som har tagits fram av åklagarväsendet. På detta blad informeras om såväl besöksförbud om s.k. utvidgat besöksförbud. Enligt utredningen bör det tas fram särskilda informationsblad för vanliga besöksförbud och utvidgade besöksförbud. Vidare bör det framgå till vilken åklagare man lämpligen bör vända sig för att få ytterligare information. Till den som förbudet avser att skydda bör det också ges information om vad hon eller han bör göra vid en överträdelse av förbudet. Det är också viktigt att information även ges muntligen t.ex. i samband med att beslutet meddelas. På så sätt kan man undvika att parterna känner sig osäkra på beslutets innebörd. Riksåklagaren bör ges i uppdrag att ta fram nya informationsblad. Åtgärder i anledning av överträdelser av besöksförbud ROKS har framfört att organisationen fått rapporter om att män som har överträtt förbudet inte har fått någon påföljd. Brottsoffer- och kvinnojou- rer har uppgett att samhällets reaktion vid överträdelser är för lindrig. Polisen har angett att synen på överträdelse av besöksförbud bör skärpas liksom straffet. Straffskalan för överträdelse av besöksförbud skärptes . Straffmaximum höjdes då från fängelse till fängelse i högst . Utredningen menar att det inom denna skala finns utrymme för att döma till ett förhållandevis långt fängelsestraff för mera allvarliga överträdelser. Det finns därför ingen anledning att skärpa straffet för överträdelse av besöksförbud. Det kan nämnas att Brottsföre- byggande rådets uppföljning visar att antalet överträdelser inte minskade efter den straffskärpning som skedde . Utredningen vill betona att det viktigt att polisen ingriper snabbt vid en anmälan om överträdelse av besöksförbud. Forskningsrapporten tyder på att så sker, vilket måste upplevas som en trygghet för dem som skyddas av besöksförbud. Vid överträdelse av besöksförbudet bör ett beslut om vanligt besöksförbud ändras till ett s.k. utvidgat besöksförbud. Detta bör stärka tryggheten för den som beslutet avser att skydda som det blir ytterligare en skärpning för den som meddelats förbudet. Det kan också finnas anledning att ge den person som förbudet avser att skydda ett s.k. skyddspaket om ett besöksförbud har överträtts. Även en sådan åtgärd borde få den utsatta personen att känna en större trygghet och den som har meddelats förbudet att inse beslutets allvar. Är det fråga om upprepade överträdelser bör det övervägas om den person som gör sig skyldig till överträdelserna bör häktas. Detta gäller oavsett om denne har gjort sig skyldig även till andra brott. Enligt utredningen bör man se allvarligt på denna form av brottslighet. Vilka åtgärder som kan vara aktuella får avgöras allt efter omständig- heterna i det enskilda fallet. Det bör dock framhållas att lagen om besöksförbud är avsedd att utgöra ett komplement till de straffrättsliga och straffprocessuella reglerna och alltså inte ensam kan täcka det skyddsbehov som en förföljd person kan ha. I vad mån ett besöksförbud bör kompletteras med s.k. skyddspaket behandlas även i avsnitt 10.12. Utredningen föreslår att i samråd med Riksåklagaren tar fram en blankett för ansökningar om besöksförbud. Detta kommer att främja en enhetlig rättstillämpning och medverka till att utredningen som skall ligga till grund för beslutet blir mer fullständig så att kompletteringar kan undvikas. En sådan ordning kan också göra det lättare för den sökande att förstå vad besöksförbudet kommer att innebära. Vid lagens tillkomst ifrågasatte lagrådet om inte domstolen borde kunna besluta om besöksförbud utan att åklagaren hade prövat frågan (prop. 1987/88:137 s. 88, bilaga 4). Eftersom till- lämpningen av lagen i detta avseende inte har vållat några problem utan synes fungera väl, finner utredningen inte anledning att föreslå en sådan ändring. Frågan om målsägande bör ha rätt att få målsägandebiträde förordnat i mål om överträdelse av besöksförbud behandlar utredningen i avsnittet om målsägandebiträde och stödperson. 108 Rättsväsendet och brottsoffren Det kan nämnas att Riksåklagaren har fått i uppdrag av regeringen att sammanställa uppgifter om antalet utfärdade besöksförbud och i samarbete med överväga hur dessa kan samordnas med övrig statistik över besöksförbuden. Eftersom statstiken avseende besöksförbud i vissa hänseenden är ofullständig ser utredning- en uppdraget som positivt. 4.4Åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk Åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan om enskilt anspråk regleras som har nämnts i 22 kap. 2 § . Där föreskrivs att åklagaren skall föra målsägandens talan om enskilt anspråk på grund av brott om det kan ske utan väsentlig olägenhet och om anspråket inte är uppenbart ogrundat. Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse genom en lagändring . Genom den ändringen skärptes förutsättningarna för att åklagaren skall få avstå från att föra målsägandens talan. Bakgrunden till ändringen var att man ville stärka målsägandens ställning och göra det lättare för denne att få till stånd en domstolsprövning av sitt anspråk. I samma lagstiftningsärende skärptes även förutsättningarna för domstolen att avskilja ett enskilt anspråk för att handläggas som ett tvistemål. Vidare vidgades möjligheterna för domstolen att uppskatta mindre skador till skäligt belopp utan att bevisning om skadans exakta storlek behöver föras. Enligt förarbetena (prop. 1987/88:1 s. 7 f.) ansågs det ha många fördelar om man kan handlägga enskilda anspråk som grundar sig på brott i samma rättegång som åtalet. Det är ofta processekonomiskt fördelaktigt med en gemensam handläggning. I stor utsträckning är det samma bevisning som krävs för prövningen av åtalet och det enskilda anspråket. För målsäganden innebär en gemensam handläggning att han eller hon får sin talan utförd och prövad på ett enkelt och snabbt sätt. Den utredning som behövs görs inom ramen för förundersökningen och det är avgiftsfritt att anhängiggöra talan vid domstol i dessa fall. En målsägande som skall höras med anledning av åklagarens talan har rätt till ersättning av allmänna medel för sin inställelse och behöver inte inställa sig till mer än en rättegång. Också för den tilltalade innebär en gemensam handläggning fördelar genom att han eller hon bara behöver inställa sig till en rättegång och att rättegångskostnaderna begränsas. Även för domstolen uppkommer fördelar genom att separata rättegångar kan undvikas. Vid bedömningen av om det skulle innebära väsentliga olägenheter för åklagaren att föra målsägandens talan måste enligt förarbetena (prop. 1987/88:1 s. 15 f.) i första hand behovet av utredning för att klarlägga skadeståndsfrågan beaktas. Ett skäl mot att åklagaren för talan för målsägandens räkning kan således vara att det krävs en omfattande utredning för att avgöra skadeståndsfrågan och att denna utredning inte kan förebringas utan att brottmålet i sin helhet fördröjs väsentligt. En annan omständighet som kan föranleda att åklagaren inte tar på sig uppgiften att föra målsägandens talan är om det enskilda anspråket kräver orimligt mycket resurser i förhållande till ansvarsdelen. Med att ett enskilt anspråk anses uppenbart obefogat avses enligt förarbetena (prop. 1987/88:1 s. 16) den situationen att det för åklagaren framstår som klart att anspråket inte kan vinna bifall vid en domstols- prövning. Riksåklagaren har gett ut Allmänna råd: Målsägande i brott- mål (RÅC I:122) som behandlar bl.a. åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan om enskilt anspråk. I dessa allmänna råd redogörs för åklagarens uppgifter i detta avseende från anmälan till lagakraftvun- nen dom. I de allmänna råden anges att åklagaren, mot bakgrund av de fördelar som det innebär att målsägandens talan om enskilt anspråk prövas i brottmålet, bör inta en generös inställning till bedömningen av om ett enskilt anspråk skall tas upp till prövning eller inte. I utredningens enkätundersökning till åklagarna ställdes några frågor om i vilken utsträckning åklagaren hjälper målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk (se bilaga 3). Svaren på frågorna är varierande och resultatet kan sammanfattas enligt följande. Den övervägande delen av åklagarna har svarat att de hjälper målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk i vart fall när de blir tillfrågade. Detta sker emellertid i mycket olika utsträckning. Många åklagare har svarat att de är restriktiva med att föreslå vilka belopp som målsäganden bör yrka. De beskriver i stället vilka poster som skadestån- det kan avse. Andra har svarat att de hänvisar till Brottsoffermyndighe- tens praxis. Flera har också angett att de brukar hänvisa till försäkrings- bolagen och deras tabeller liksom till domstolspraxis. Vissa åklagare har uppgett att de hjälper målsäganden att hamna på en rimlig nivå och således även ger råd om beloppens storlek. Ett par åklagare har angett att de brukar säga till målsäganden om de yrkade beloppen är helt 110 Rättsväsendet och brottsoffren Vidare har några åklagare svarat att de ger praktiska råd, som att uppmana målsägande att ta med sig kvitton och liknande. Ingen åklagare har svarat att de inte hjälper målsäganden med skadeståndsanspråket. En del har dock uppgett att detta sker sällan. Ett par åklagare har svarat att de undviker att hjälpa målsäganden med skadeståndsanspråken på grund av att de som åklagare skall vara opartiska. I enkätsvaren har man efterlyst tydligare besked från Riksåklagaren hur åklagarna skall förhålla sig i skadeståndsfrågan och även framfört att den utredning de får från polisen i skadeståndsfrågan ofta är bristfällig. Många åklagare har påpekat att de saknar tillräckliga kunskaper i skadeståndsrätt och efterlyst mer utbildning i dessa frågor. Några åklagare har också påpekat att det finns risk för att de vilseleder målsägande om vilka belopp som är rimliga. På många håll har man anmärkt att tidsbristen gör det svårt att hinna hjälpa målsägande i skadeståndsfrågor. I svaren på enkäten till domstolarna har framförts att åklagarna i större utsträckning borde föra målsägandens talan om enskilt anspråk. 4.4.3Utredningens överväganden och förslag Lagstiftningen om åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan är tillräckligt långtgående och kräver ingen ändring. I Riksåklagarens allmänna råd Målsägande i brottmål bör klargöras i vilken utsträck- ning som åklagaren skall hjälpa målsäganden att formulera sina skadeståndsanspråk. Riksåklagaren bör vidare regelbundet kontrolle- ra att de allmänna råden följs. Det är uppenbart en fördel för målsäganden om hans eller hennes enskilda anspråk kan behandlas och avgöras i samband med brottmålet. Den skyldighet som åklagaren har enligt 22 kap. 2 § är långtgående och utredningen anser inte att det finns skäl att genom lagstiftning ytterligare skärpa kraven på åklagaren. De brister som har framkommit bör i stället kunna åtgärdas genom att den praktiska tillämpningen av bestämmelsen förbättras. I Riksåklagarens allmänna råd ges ingående föreskrifter om åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan om enskilt anspråk. I råden betonas bl.a. betydelsen av att målsägandens enskilda anspråk blir ordentligt utredda under förundersökningen, en förutsätt- ning för att åklagaren skall kunna fullgöra sin skyldighet att föra talan. Det framhålls som angeläget att åklagaren i egenskap av förundersök- ningsledare ägnar uppmärksamhet åt denna del av förundersökningen och i de mål där förundersökningen leds av polismyndigheten kontrolle- rar att det enskilda anspråket är tillräckligt utrett när han tillställs förundersökningsprotokollet. Riksåklagaren har vidare framhållit de särskilda svårigheter som kan uppstå när den misstänkte är häktad och huvudförhandlingen skall hållas inom vissa tidsfrister. I de allmänna råden liksom i förarbetena (prop. 1978/88:1 s. 16) anges att åklagaren i princip skall föra talan om enskilt anspråk även i de fall utredningen sker under tidspress, men att det inte kan accepteras att någon är frihetsberövad längre än vad som krävs för att utreda ansvarsfrågan. Utredningen anser att Riksåklagarens utförliga allmänna råd bör vara en god handledning för åklagarna. I vilken utsträckning de följs bör dock uppmärksammas av Riksåklagaren och tillämpningen bör kontrolle- ras regelbundet. Om skadeståndsfrågan är tillräckligt utredd och av inte alltför komplicerad art bör åklagaren i sådana fall kunna föra målsägandens talan om enskilt anspråk. Enligt utredningens mening finns det inte något som hindrar att åklagaren hjälper målsäganden att formulera sina anspråk genom att upplysa om vilka poster som kan grunda ersättning och om vilka belopp som enligt praxis brukar utgå. Det bör inte få förekomma att åklagaren bara för att målsäganden av okunnighet yrkar ett belopp som inte är rimligt vägrar föra talan på grund av att anspråket anses uppenbart obefogat. Åklagaren bör i sådana fall ge målsäganden information och råd om vad som kan vara rimligt att yrka. Åklagaren bör dock även upplysa målsäganden om att det står honom eller henne fritt att framställa sina yrkanden, men att åklagaren i så fall inte kan föra målsägandens talan. Utredningen anser inte att den nämnda rådgivningen skulle strida mot kravet att åklagaren skall iaktta objektivitet. Utredning- en föreslår att ett klargörande i nämnda avseenden bör införas i Riksåklagarens allmänna råd. I de fall där det enskilda anspråket kräver omfattande utredning eller i övrigt är av särskilt komplicerat slag bör åklagaren enligt utredningen hjälpa målsäganden att få ett målsägandebiträde förordnat för sig. Vad gäller rollfördelningen mellan åklagaren och målsägandebiträdet föreskrivs i 3 § andra stycket lagen om målsägandebiträde att om åklagaren för målsägandens talan om enskilt anspråk utesluts måls- ägandebiträdet från denna uppgift. I de allmänna råden påpekas att det är målsäganden själv som bestämmer vem som skall föra hans talan och att åklagaren inte kan motsätta sig målsägandens beslut att biträdet skall föra denna talan. Utredningen anser att det i de fall det finns ett målsägandebiträde är naturligt att biträdet för målsägandens talan. Sammanfattningsvis anser utredningen att de bestämmelser som finns angående åklagarens skyldighet att föra målsägandens talan om enskilt 112 Rättsväsendet och brottsoffren anspråk tillämpade på rätt sätt är tillräckliga för att hjälpa målsäganden att på ett snabbt och enkelt sätt få sin talan prövad av domstol. En förutsättning för att åklagaren på ett bra sätt skall kunna fullgöra sin skyldighet att föra målsägandens talan är att han eller hon har tillräckliga kunskaper i skadeståndsrätt. Av enkätsvaren framgår att många åklagare anser att de har bristande kunskaper på detta område. Frågan om utbildning kommer att behandlas nedan under avsnitt 4.7. I samband med att de ändringar rörande sexualbrott som gjordes infördes möjligheten för målsägande som har behov av personligt stöd att åtföljas av en stödperson. I förarbetena (prop. 1983/84:105 s. 62 f.) anfördes bl.a. följande. Bakgrunden till reglering- en är att det erfarenhetsmässigt inte sällan är så att målsäganden upplever rättegången som en stark påfrestning. Detta gäller särskilt om brottet har inneburit en allvarlig personlig kränkning som t.ex. vid sexualbrott och kvinnomisshandel. Målsäganden tvingas att konfronteras med den tilltalade som regelmässigt har en försvarare vid sin sida. Åklagaren har till uppgift att med iakttagande av sin objektivitetsplikt styrka åtalet och det ingår inte direkt i åklagarens uppgift att lämna stöd åt målsägande. Det är därför uppenbart att målsäganden i synnerhet när det gäller brott som har inneburit en allvarlig personlig kränkning och dessutom kan ge upphov till starka psykiska reaktioner av skilda slag, såsom våldtäkt och andra sexualbrott, kan vara i behov av särskilt stöd under rättegången. Bestämmelsen att målsägande, som hörs med anledning av åklagarens talan och som med hänsyn till brottets art eller annars kan vara i behov av personligt stöd under rättegången, får åtföljas av lämplig person som stöd infördes i 20 kap. 15 a § . Det föreskrevs att domstolen skulle pröva om målsäganden med hänsyn till brottets art eller annars kunde antas vara i behov av personligt stöd. För att ytterligare tillgodose målsägandens behov av hjälp i mål om sexualbrott gav regeringen tilläggsdirektiv till . Kommittén kom i sitt slutbetänkande Målsägandebiträde (SOU 1986:49) fram till att det förelåg ett mycket starkt behov av hjälp till målsägande i mål om sexualbrott. Betänkandet lades till grund för lagstiftning om målsägandebiträde (prop. 1987/88:107). Genom lagen (1988:609) om målsägandebiträde infördes en rätt för målsägande att på statens bekostnad få ett särskilt biträde ett målsägandebiträde under förundersökning och rättegång rörande vissa brott. Denna rätt tillkom även målsägande som formellt inte är parter i rättegången utan endast skall höras i anledning av brottet. De brott där målsägandebiträde kunde komma i fråga var enligt förarbetena (prop. 1987/88:107 s. 19 ff. och 37 f.) främst mål som rörde grövre sexualbrott. I dessa mål skulle ett målsägandebiträde som regel förordnas. Målsägandebiträde kunde vidare komma i fråga vid vissa typer av andra grövre brott med inslag av våld eller annan integri- tetskränkning, om det med hänsyn till målsägandens personliga för- hållanden kunde antas att målsäganden hade ett särskilt starkt behov av biträde. Som exempel på sådana brott angavs sexualbrott som inte om- fattades av den ovan nämnda presumtionsregeln samt misshandel och rån. Lagen om målsägandebiträde trädde i kraft . I det sammanhanget överfördes bestämmelsen om stödperson till 20 kap. 15 § och begreppet stödperson sattes ut i lagen. infördes regeln att en stödperson som är känd av rätten skall underrättas om tidpunkten för rättegången. utvidgades rätten till målsägandebiträde att gälla samtliga sexualbrott utan begränsning. För de övriga i lagen angivna brotten blev reglerna om målsägandebiträde mer generösa. Bl.a. togs kravet på att det skulle föreligga ett särskilt starkt behov av målsägandebiträde bort och det blev tillräckligt att det kunde konstateras att ett behov förelåg (prop.