sou · GMB332d4 · 1999-01-01 00:00:00 — 1995/96:22 s. 7475) hän- visades till att införandet av en tvåpartsprocess enligt lagrådet inte kan anses komma i konflikt med det krav på opartiskhet som följer av 1 kap. 9 § regeringsformen. Lagrådet gjorde detta övervägande med hänvisning till att det kan ifrågasättas huruvida en förvaltningsmyndighet vid beslutsfattandet kan anses inta en opartisk ställning om myndigheten i händelse av överklagande får rollen av motpart till den enskilde. Lagrådet konstaterade att en förvaltningsmyndighet kan sägas komma i motsatsställning till den enskilde redan genom att meddela ett beslut till dennes nackdel och att det från den enskildes synpunkt knappast blir någon avgörande skillnad om myndigheten i en kommande domstolspro- cess får den formella ställningen av dennes motpart. Syftet med att förvaltningsmyndigheterna givits rätt att överklaga förvaltningsdomstols avgörande är enligt propositionen (prop. 1995/96:22 s. 75) att förbättra prejudikatbildningen och därmed uppnå en mer likformig rättstillämp- ning samt att kunna angripa beslut som är materiellt oriktiga eller på annat sätt är felaktiga eller tveksamma. Det konstateras att detta förutsätter att rättsbildningen inte stannar i länsrätterna. I nämnda proposition (s. 7778) anförs vidare skäl för införandet av den obligatoriska tvåpartsprocessen och bl.a. anförs att det i enpartsmål uteslutande ankommer på domstolen att tillvarata de allmänna intressena och att det därför finns en uppenbar risk för att domstolen skall uppfattas som partisk på grund av att den självmant skall inhämta utredning i målet. I tvåpartsmål blir utredningen fylligare genom att parterna sörjer för ett bättre utredningsmaterial och avlastar domstolen en del av arbetet för att sakfrågorna i målet blir tillräckligt utredda. Vidare anges att tvåpartsmål kan få den enskildes förståelse för sakomständigheterna att öka i och med att beslutsmyndigheten bemöter överklaganden och den enskilde kan få bättre kunskap om vad som krävs för att kunna vinna processen. Vidare framhålls (prop. 1995/96:22 s. 79) följande: En ordning där de allmänna intressena är partsföreträdda redan i den första domstolsinstansen innebär att förhållandet mellan för- valtningsförfarandet och förvaltningsprocessen ändrar karaktär. Hos förvaltningsdomstolen startar en ny process med den enskilde klaganden på den ena sidan och beslutsmyndigheten på den andra. Processen blir inte längre en fortsättning på förfarandet hos för- valtningsmyndigheten (jfr bl.a. Lavin i Förvaltningsrättslig 1992 s. 120). En sådan utveckling stämmer också enligt regeringens mening väl med den roll som förvaltningsdomstolarna skall ha och som kommit till uttryck i flera lagstiftningsarbeten (se bl.a. prop. 1994/95:27 s. 141). Sammanfattningsvis görs bedömningen att domstolsprocessen bäst tjänar sitt syfte om det allmänna kan företrädas som part redan i första instans. Vid till regeringen finns fogad en redogörelse för en enkätundersökning om chefsöverläkar- nas uppfattning och erfarenheter av hur tillämpningen av LPT och LRV fungerar i praktiken. En klar majoritet av chefsöverläkarna uppgav att de tar avstånd från att ges en motpartsroll i förhållande till patienten. ansåg det vara direkt olämpligt. Av kommentarerna framkom att läkarna ansåg sig företräda patientens intresse. Man ansåg att en motpartsroll skadar läkar-patientrelationen, hindrar en behandlingssträ- van och är förvirrande för patienten. Det framkom också att den muntliga kompletteringen i rätten ofta måste ske på ett språk som tydliggör för juristerna men som står i motsättning till det förståelseinriktade uttryckssätt som är bra för patienten. Dialogen med patientens offentliga biträde leder inte sällan till att man anser sig behöva skärpa argumentationen i fråga om patientens privata och ibland intima förhållanden. Att märka är att trots att majoriteten av chefsöverläkarna sade sig vara emot att få en motpartsroll uppgav av chefs- överläkarna att de skulle vilja ha en överklagningsrätt. Kommentarerna för en möjlighet att överklaga var starkt formulerade för eller emot. Å ena sidan framhölls att mot en sådan rätt talar att den skulle låsa fast motpartsrollen och motverka vårdens syfte. Andra framhöll att det borde vara en självklarhet, eftersom man har tilldelats den juridiska rollen som part. Det ligger en motsättning i att flertalet av chefsöverläkarna vill ha rätt att överklaga rättens beslut som flertalet chefs- överläkare anger att de inte vill ha rollen som motpart eftersom motpartsrollens viktigaste funktion är rätten att överklaga domstolens beslut. I de ovan nämnda propositionerna (prop. 1990/91:58 om psykiatrisk tvångsvård och prop. 1995/96:22 om tvåpartsprocess) anges inte av vilka skäl det är olämpligt att ge chefsöverläkaren rätt att överklaga domstols dom och vara motpart om en patient överklagar ett beslut till länsrätt, detta oaktat att chefsöverläkaren i likhet med socialnämnden i mål om frihetsberövande enligt LVM och LVU skall tillvarata de allmänna intressena när någon är i behov av vård. Med hänsyn till den funktion och till de administrativa och medicin- ska ledningsuppgifter som en chefsöverläkare har i egenskap av ansvarig för en offentlig verksamhet kan tvärtom hävdas att en sådan befogenhet mycket väl kan ingå i chefsöverläkarens uppgifter. Med hänvisning till vad som anförs i prop. 1995/96:22 kan också hävdas att införandet av en obligatorisk tvåpartsprocess i förvaltningsdomstol har särskild betydelse vid myndighetsutövning som innebär att någon berövas friheten. Vid en analys av partsställningen i psykiatrimål bör man därför gå igenom vad som talar mot och vad som talar för att en obligatorisk tvåpartsprocess införs även i mål enligt LPT och LRV. Det som talar mot att chefsöverläkaren skall få ställning som motpart är det faktum att det naturligtvis är av största vikt att patienten och chefsöverläkaren har ett bra förhållande till varandra. främsta uppgift är att försöka få patienten frisk och det är viktigt att patienten har förtroende för honom. Det faktum att chefsöverläkaren inför domstolen direkt framställs som patientens motpart kan skada förtroendet och samarbetet dem emellan. Å andra sidan går den allmänna utvecklingen i domstolarna mot att det skall vara en tvåpartsprocess och att detta förhållande är en viktig beståndsdel i själva domstolsprocessen. En naturlig konsekvens av att frågor om psykiatrisk tvångsvård prövas och avgörs av domstol är därför att chefs- överläkaren får ställning som motpart. Ett led i en domstolsprövning är vidare möjligheten för båda parter att få överklaga ett beslut till högre instans. Detta är av vikt förutom för det särskilda målet som är under prövning även för prejudikatbildningen. Redan med nuvarande för- faranderegler har chefsöverläkaren genom sin roll som sökande en partsställning. Det finns ingen anledning att tro att chefsöverläkarens agerande vid domstolsförhandlingen kommer att förändras, om han formellt får rollen som motpart när patienten har överklagat ett beslut och han själv får en möjlighet att överklaga domstolens beslut. Som har anförts förekommer inom i t.ex. mål om omhändertagande av unga liknande problem när det gäller det faktum att socialtjänstpersonalen, vars huvuduppgift är att vara till stöd och hjälp för familjer och unga, framstår som den enskildes motpart i domstolen, även om det formellt är socialnämnden som är den enskildes motpart. Därtill kommer att även om länsrätten har en sakkunnig läkare till sitt förfogande vid sammanträdet gäller alltjämt att behandlande läkare känner patienten bäst och därför bäst kan bedöma vad en utskrivning kan innebära för patienten och inte minst för omgivningen. Det kan vara på det sättet att patienten vid den muntliga förhandlingen kan ge intryck av ett snabbare tillfrisknande än vad som egentligen är fallet. Vid den helhetsbedömning som den behandlande läkaren kan göra kan det förekomma att läkaren anser att domstolen inte har tagit tillbörlig hänsyn till hans synpunkter och behandlingsansvar och därför vill ha saken överprövad. Även vid domstolens prövning av chefsöver- läkarens ansökan om utskrivning av en patient enligt 16 § LRV är det mycket som talar för att chefsöverläkaren bör ha en överklagningsrätt om länsrätten avslår ansökan om utskrivning. Vi anser därför att över- vägande skäl talar för att chefsöverläkaren skall få ställning som motpart i mål enligt LPT och LRV. Nästa fråga är att ta ställning till om det behövs någon särskild reglering av tvåpartsprocess i psykiatrimål. Man kan tänka sig situatio- nen när länsrätten beslutar att den psykiatriska vården skall upphöra i strid med chefsöverläkarens uppfattning. Om chefsöverläkaren avser att överklaga länsrättens dom, kan den situationen inträffa att en patient blir utskriven men att kammarrätten efter överklagande beslutar att vården skall bestå. För att en patient inte först skall bli utskriven och därefter åter bli intagen måste en regel om rätt för chefsöverläkaren att överklaga underrättens beslut kombineras med en regel med innebörd att en dom inte får verkställas förrän den vunnit laga kraft. En sådan regel finns i 20 § LRV beträffande allmän åklagare. Enligt 35 § andra stycket LPT skall ett mål hos en länsrätt tas upp till avgörande från den dag då ansökan eller skrivelsen med överklagandet kom in till länsrätten. Länsrätten får förlänga , om det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. Denna bestämmelse gäller med stöd av en hänvisning i 21 § LRV även mål enligt LRV med undantag för mål om frigång. I mål om frigång gäller enbart det allmänna kravet på skyndsam handläggning. Om målet anhängiggörs av patienten, skall rätten förelägga chefsöverläkaren att yttra sig i målet (32 § LPT, 22 § första stycket LRV). Vidare gäller enligt 22 § andra stycket LRV att åklagaren, om det inte är uppenbart obehövligt, skall beredas tillfälle att yttra sig i LRV-mål angående permission, frigång och upphörande av vården beträffande den patientkategori som har dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning. Åttadagarsregeln är en av de bestämmelser i psykiatrilagstiftningen som har fått mycket kritik såväl i den tidigare av gjorda utvärderingen som i den av kommittén genomförda målundersökningen. Regeln har ofta lett till mycket stor tidspress, särskilt i LRV-mål där åklagare skall höras. För att kunna göra detta på ett bra sätt kan det krävas att åklagaren kontaktar målsäganden och gör andra efterforsk- ningar. Detta blir mycket svårgenomförbart, eftersom åklagaren endast kan få på sig att svara till länsrätten om länsrätten skall kunna ta upp målet till avgörande . Även i LPT-mål kan det förekomma svårigheter med att avgöra målen efter att ansökan eller anmälan kom in. Flertalet LRV-mål gäller ansökan om permission eller prövning av en anmälan om upphörande av vård. I båda dessa fallen har chefsöverläka- ren möjlighet att styra ansökningarna och anmälningarna så att dessa ges in . I LRV-målen finns det ofta inte samma behov av en snabb prövning som i LPT-målen. Med hänsyn till rättssäkerheten och sam- hällsskyddet är det angeläget att åklagarna får den tid som krävs för att de skall kunna fullgöra sin uppgift. Även i LPT-mål finns det emellertid, som ovan har sagts, svårigheter med att avgöra målen . Det finns då skäl att diskutera olika alternativ till en annan utform- ning av regeln. Man kan tänka sig att ersätta kravet på avgörande med ett krav på skyndsam handläggning i såväl LPT- som LRV-mål i kombination med en åttadagarsregel i mål om permission och konvertering. Ett annat sätt är att låta åttadagarsregeln kvarstå i nuvarande omfattning i LPT-målen men begränsa kravet till skyndsam handläggning i LRV-målen. Ett annat alternativ är att låta åttadagars- regeln gälla i LPT-målen och begränsas till vissa frågor angående permission i LRV-målen samt att den allmänna regeln om skyndsam handläggning tillämpas i övrigt. Vidare kan man tänka sig att ersätta åttadagarsregeln med en regel som medger en längre frist. Som har anförts är det framför allt när det gäller mål enligt LRV som åttadagarsregeln innebär problem. Detta innebär att det finns skäl som talar för att man skall ha olika regler i LPT och LRV när det gäller handläggningstiden. Det finns emellertid även fördelar med att samma handläggningstider gäller beträffande båda vårdlagarna. Ett krav på skyndsam handläggning skulle kunna tillämpas så att rätten i varje fall får ta ställning till hur snabbt ett avgörande måste fattas. Risken är emellertid att tidsutdräkten innan ett avgörande fattas blir relativt lång när det inte från början finns bestämt ett sista datum för avgörandet. Det kan tänkas att praktiska hänsynstaganden, såsom förhandlingsdagar för länsrätterna och åklagarnas arbetsbörda, medför att handläggningstiden blir längre än vad som är godtagbart för ett frihetsberövande som det är fråga om. Man bör därför inte använda sig av ett krav på skyndsam handläggning utan i stället fastställa en frist när målet skall vara avgjort. Vi anser att övervägande skäl talar för att åttadagarsregeln bör kvarstå när det gäller LPT-mål. Det bör i detta sammanhang påpekas att länsrätten enligt 35 § LPT andra stycket andra meningen får förlänga , om det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. När det gäller LRV-mål anser vi att en ny regel om handläggningstiden bör införas. En regel med innebörden att handläggningen skall vara skyndsam är, som ovan anförts, alltför generell och man bör i stället ha en regel med en angiven För att möjliggöra att åklagaren kan göra en utredning och i förekommande fall kontakta målsäganden innan han yttrar sig till länsrätten bör denna tidsfrist bestämmas . Denna tidsfrist bör även gälla i mål om frigång. 15.4.1Åklagarens anmälningsskyldighet i kammarrätt enligt 20 § andra stycket LRV Enligt 20 § första stycket LRV får åklagare överklaga länsrättens beslut om permission och länsrättens beslut att delegera rätten att medge permission till chefsöverläkaren samt beslut att den rättspsykiatriska vården skall upphöra. En förutsättning för att åklagaren skall ha rätt att överklaga beslut är enligt nämnda bestämmelse andra meningen att åklagare har anmält till rätten att beslutet kan komma att överklagas. Enligt 20 § andra stycket LRV får beslutet inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft eller rätten har underrättats om att åklagaren inte kommer att överklaga. Bestämmelsens innebörd har tolkats så att en anmälan inte behöver upprepas hos kammarrätten, om den gjorts vid handläggningen hos länsrätten. Detta framgår inte klart av lagtexten och ett förtydligande av lagtexten bör därför ske. 15.4.2Utgångspunkt för beräkning av frister m.m. Enligt 7 § LRV skall rättspsykiatrisk vård enligt 1 § andra stycket 1 (dvs. för den som efter beslut av domstol skall ges rättspsykiatrisk vård) påbörjas utan dröjsmål när domstolens beslut om sådan vård har vunnit laga kraft. Är den dömde häktad, skall vården påbörjas även om beslutet inte har vunnit laga kraft, under förutsättning att den dömde och åklagaren medger att så sker. Så länge beslutet om häktning gäller skall därvid bestämmelserna om rättspsykiatrisk vård för den som är häktad tillämpas utom såvitt avser förutsättningarna för sådan vård. Vården enligt 7 § LRV av häktade är således avhängig av om patienten samtycker till vården och är därmed att betrakta som frivillig vård. Om patienten inte samtycker till vården får patienten vistas på häktet i avvaktan på att domen vinner laga kraft. Chefsöverläkaren är skyldig att mottaga patienten för vård. Det har framförts att det råder viss oklarhet om hur 7 § andra stycket nämnda lag skall tillämpas, när det gäller utgångspunkten för beräkning av de frister rörande förläng- ning av vård som regleras i 13 och 16 §§ LRV, dvs. länge vården kan pågå innan domstolsprövning måste ske. I de fall domen överklagas kan det gå relativt innan domen vinner laga kraft, vilket i sin tur innebär att en patient som ges rättspsykiatrisk vård med stöd av 7 § andra stycket LRV kan vårdas utan att prövning av frågan om vårdens upphörande/förlängning sker. Detta kan framstå som anmärkningsvärt, men eftersom denna vård är beroende av om patienten samtycker till vården anser vi att nuvarande bestämmelser bör tolkas så att utgångspunkten för beräkning av frister enligt 13 och 16 §§ LRV bör vara den dag då domen vinner laga kraft och att det inte före- ligger skäl att ändra denna bestämmelse. Vidare bör framhållas att brottmålsdomstolen svarar för att frihetsberövandet genom häktning är grundat. Det bör påpekas att patienten skall återföras till häktet om han återtar samtycket till placeringen på sjukvårdsinrättningen. Det bör också nämnas att en häktad även kan tas in för rättspsykiatrisk vård med stöd av 4 § LRV. Chefsöverläkaren skall då besluta om förutsättningarna för rättspsykiatrisk vård enligt denna bestämmelse är uppfyllda. Någon domstolsprövning sker inte alls i ett sådant fall. En fråga om förlängning/upphörande av vården enligt 16 § LRV prövas av länsrätten efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. Anmälan skall ske genast när chefsöverläkaren finner att den rättpsykiatriska vården kan upphöra. I annat fall skall anmälan göras senast räknat från den dag då domstolens beslut blivit verkställbart eller, om patienten kommit till sjukvårdsinrättningen en senare dag, . Enligt 16 § sista stycket sista meningen LRV skall anmälan om vårdens förlängning ske inom var sjätte månad från den dag då rätten senast meddelade beslut i frågan. Det har framkommit att det råder oklarhet om hur den i 16 § sista stycket sista meningen LRV angivna tidsfristen skall räknas. Syftet med bestämmelsen måste enligt vår mening vara att få tillstånd domstolsprövning halvårsvis och att anmälan därför skall göras inom var sjätte månad från rättens senaste beslut oberoende av om beslutet har fattats efter anmälan av chefsöverläkaren eller efter ansökan av patienten. Skäl att ändra bestämmelsen föreligger inte. 15.4.3Underrättelse till polismyndighet beträffande vissa LRV-patienter Enligt 9 § förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssys- tem har chefsöverläkaren skyldighet att lämna uppgift till Rikspolissty- relsen om intagning i eller utskrivning från sjukvårdsinrättning beträf- fande den som av domstol har överlämnats till rättspsykiatrisk vård samt beträffande den som har begått ett brott under påverkan av en allvarlig psykisk störning mot annans personliga säkerhet eller psykiska eller fysiska hälsa för vilket åtal inte har väckts. Uppgift om tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område skall lämnas i den utsträck- ning som finner sådan uppgift nödvändig. Uppgifterna från sjukvårdsinrättningarna ingår i Person- och be- lastningsregistret i enlighet med nämnda förordning. Underrättelse- skyldigheten sker med hjälp av ett blankettset. tillbaka pågår vid framtagning av ett nytt belastningsregister. Bakgrunden till detta är ett regeringsuppdrag. Innehållet i registret kommer att regleras i lag respektive i förordning. I registerutredningens slutbetänkande, Polisens register (SOU 1997:65), föreslås bl.a. att registrering skall ske i belastningsregistret avseende intagning och utskrivning från rättspsykiatrisk vård av den som domstol har överlämnat till rättspsykiatrisk vård, men att uppgifter inte skall lämnas vid tillfälligt vistande utanför sjukvårdsinrättningens område. beräknas sättas i drift . har uppmärksammat kommittén på att förordning- en (1970:517) om rättsväsendets informationssystem kommer att upphävas och att underrättelseskyldigheten därför bör regleras på annat sätt. Vi tar inte ställning till var underrättelseskyldigheten bör regleras utan anser att regleringen av denna skyldighet och vad den bör innefatta skall behandlas i samband med att det nya belastningsregistret sätts i drift. 15.4.4Underrättelse till målsäganden i vissa fall I 28 § LRV föreskrivs att om en patient genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning skall chefsöverläkaren om brottet och övriga omständigheter gör det påkallat, ge målsäganden möjlighet att begära att bli underrättad dels om patienten har lämnat sjukvårdsinrätt- ningen utan tillstånd eller inte har återvänt dit sedan tiden för ett tillstånd att vistas utanför sjukvårdsinrättningens område har gått ut eller tillståndet har återkallats, dels när beslut fattas om att patienten får vistas utanför sjukvårdsinrättningens område eller när vården skall upphöra. Önskar målsäganden underrättelse skall en sådan ges och vid beslut som anges i nämnda paragraf innan patienten lämnar vårdinrättningen. Vi föreslår att det i LRV skall införas en motsvarande bestämmelse angående underrättelse till målsäganden även när vården på sjukvårdsinrättningen övergår till öppen vård med särskilda villkor. Enligt andra stycket i bestämmelsen skall underrättelse som avses i första stycket lämnas utan att målsäganden begärt att bli underrättad om det finns särskilda skäl. JO har i beslut (Dnr 3387-1996) riktat kritik mot en rättspsykiatrisk regionvårdsenhet för att vårdinrättningen inte underrättat målsäganden om att patienten beviljats permis- sion och att målsäganden vid ett annat tillfälle lämnades underrättelse om att vården upphört för patienten först efter länsrättens beslut härom. JO anför bl.a. följande: Mot bakgrund av vad som har förekommit i ärendet anser jag att det finns skäl att överväga om det inte t.ex. i förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård bör tas in en föreskrift innefattande skyldighet att i patientjournalen dokumentera dels målsägandens önskemål om att erhålla underrättelse i här aktuellt avseende, dels fullgörande av denna underrättelseskyldighet. Bestämmelsen om målsägandens rättighet att bli underrättad vid ovan angivna situationer har tillkommit som ett led i arbetet på att förbättra brottsoffrens ställning. Syftet med skyldigheten att underrätta målsägan- den är att denne skall ges möjlighet att vidta de åtgärder som han eller hon önskar för att t.ex. undgå att bli uppsökt av den dömde. Underrät- telsen skall därför ske och i vart fall innan patienten lämnar vårdinrättningen. För att säkra att sådan underrättelse sker och i ett så tidigt skede som möjligt föreslår vi att det i förordningen (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård skall tas in en bestämmelse med innebörd att det skall dokumenteras i patientjournalen om målsäganden önskar att bli underrättad om att patienten t.ex. har permission samt att det även skall anges när en sådan underrättelse har lämnats. 16Något om behovet av tvång beträffande psykiskt störda som inte omfattas av LPT eller LRV Genom psykiatrireformen som genomfördes fick kommunerna ett tydliggjort ansvar för boende, stöd, service samt sysselsättning för personer med långvariga och allvarliga psykiska störningar. Med reformen följde också ett hälso- och sjukvårdsansvar för kommunerna upp till sjuksköterskenivå. Kommunerna har också fått ett betalningsansvar för medicinskt färdigbehandlade patienter som vårdats sammanhängande mer än i sluten psykiatrisk vård. Patienten är att anse som medicinskt färdigbehandlad när han kan få sitt psykiatriska vårdbehov tillgodosett på annat sätt än genom psykiatrisk dygnetruntvård. Kommittén har av svårighe- ter som personal ställs inför när det gäller hjälp och stöd av människor som är psykiskt störda men som inte är så sjuka att de uppfyller kriterierna för psykiatrisk tvångsvård. har i en skrivelse till begärt att kommittén skall behandla dessa frågor i sitt arbete. har emellertid beslutat att ge i uppdrag att göra en översyn av dessa frågor. Vi finner dock anledning att redovisa de problem som kommit till kommitténs kännedom. Det kan inledningsvis nämnas att Socialberedningen i sitt betänkande Psykiatrin, tvånget och rättssäkerheten lämnade förslag till en helt ny lag med regler till skydd för åldersdementa m.fl.