sou · GMB343 · 1999-01-01 00:00:00 — Angående de störningar som faller utanför definitionen av sanitär olägenhet, dvs. störningar som är att anse som ringa eller tillfälliga, anfördes följande i nämnda proposition, s. 56. Frågan om huruvida en störning skall anses vara ringa eller ej är be- roende av hur människor i allmänhet uppfattar störningen. Härvid- lag kan det finnas betydande skillnader mellan olika människor. Många människor lider av överkänslighetsreaktioner. Störningar som ger upphov till sådana reaktioner hos många människor kan betraktas som sanitär olägenhet. Ett hänsynstagande till människor som är något känsligare än "normalt" skall alltså göras vid bedöm- ningen av vad som är sanitär olägenhet. Vidare skall helt tillfälliga störningar inte räknas som sanitär olägenhet. Detta innebär att en störning måste ha en viss varaktighet för att anses som sanitär olä- genhet. Hit räknas förutom fasta störningar även regelbundna stör- ningar samt störningar som återkommer om än inte med någon regelbundenhet. I 2 § första stycket hälsoskyddslagen föreskrivs att varje kommun sva- rar för hälsoskyddet inom kommunen samt att kommunen vid sin pla- nering skall verka för att hälsoskyddet tillgodoses. I varje kommun skall det finnas en eller flera nämnder som skall fullgöra kommunens uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet (4 § första stycket första meningen). För att förhindra uppkomsten av sanitär olägenhet och för att undan- röja sådan olägenhet skall ägaren eller nyttjanderättshavaren till berörd egendom vidta de åtgärder som skäligen kan krävas (6 § första stycket). Nämare bestämmelser om detta ges i 7–11 §§. Således föreskrivs bl.a. i 7 § första stycket att avloppsvatten skall avledas, renas eller på annat sätt tas om hand så att sanitär olägenhet inte uppkommer. För detta ändamål skall lämpliga avloppsanordningar inrättas. som skall fullgöra kommunens uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet utövar den omedelbara tillsynen inom kommunen över efterlevnaden av lagen och bestämmelser meddelade med stöd av lagen. Inom länet utövas tillsynen av . Den centrala tillsynen utövas av och enligt regeringens bestämmande (15 § första stycket). 14.3Plan- och bygglagen (1987:10) I 1 kap. 1 § (PBL) framhålls att denna lag inne- håller bestämmelser om planläggning av mark och vatten och om byg- gande. Bestämmelserna syftar till att – anges det vidare i paragrafen – med beaktande av den enskilda människans frihet främja en sam- hällsutveckling med jämlika och goda sociala levnadsförhållanden och en god och långsiktigt hållbar livsmiljö för människorna i dagens sam- hälle och för kommande generationer. Det är enligt 1 kap. 2 § en angelägenhet att planlägga an- vändningen av mark och vatten. I varje kommun skall det enligt 7 § samma kapitel finnas en eller flera nämnder som skall fullgöra kom- munens uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet och ha det när- maste inseendet över byggnadsverksamheten. I 2 kap. finns bestämmelser om allmänna intressen som skall beak- tas vid planläggning och vid lokalisering av bebyggelse. I 2 § första stycket detta kapitel anförs att planläggning skall, med beaktande av SOU 1998:43 "ILAGA 315 natur- och kulturvärden, främja en ändamålsenlig struktur av bebyg- gelse, grönområden, kommunikationsleder och andra anläggningar. Även en från social synpunkt god livsmiljö, goda miljöförhållanden i övrigt samt en långsiktigt god hushållning med mark och vatten och med energi och råvaror skall främjas. Vidare skall enligt paragrafen hänsyn tas till förhållanden i angränsande kommuner. I 2 kap. 3 § talas det om hälsa (första stycket punkten 1). Där före- skrivs att bebyggelse skall lokaliseras till mark som är lämpad för än- damålet med hänsyn till de boendes och övrigas hälsa. I samma stycke (punkten 4) anges vidare att bebyggelse skall lokaliseras till mark som är lämpad för ändamålet med hänsyn till möjligheterna att föreb ygga vatten- och luftföroreningar samt bullerstörningar. I 2 kap. 4 § första stycket punkten 1 föreskrivs att inom områden med sammanhållen bebyggelse skall bebyggelsemiljön utformas med hänsyn till behovet av skydd mot uppkomst och spridning av brand samt mot trafikolyckor och andra olyckshändelser. I 3 kap. uppställs krav på b yggnader m.m. I 3 kap. 2 § föreskrivs således bl.a. att byggnader skall pl aceras och utformas så att de eller deras avsedda användning inte inverkar menligt på trafiksäkerheten eller på annat sätt medför fara eller betydande olägenheter för omgiv- ningen. I 15 § första stycket anges att tomter som tas i anspråk för be- byggelse skall anordnas på ett sätt som är lämpligt med hänsyn till stads- eller landskapsbilden och till natur- och kulturvärdena på platsen. Dessutom skall bl.a. tillses att risken för olycksfall begränsas och att betydande olägenheter för trafiken inte uppkommer. PBL:s femte kapitel gäller detaljplan och områdesbestämmelser. Det föreskrivs (5 kap. 7 § första stycket punkten 11) att det i detaljplanen får meddelas bestämmelser om skyddsanordningar för att motverka störningar från omgivningen och, om det finns särskilda skäl, högsta tillåtna värden för störningar genom luftförorening, buller skakningar, ljus eller annat sådant som prövas enligt miljöskyddslagen (1969:387). I 5 kap. 18 § andra stycket föreskrivs att en miljökonsekvensbe- skrivning enligt 5 kap. lagen (1987:12) om hushållning med naturresur- ser m.m. skall upprättas, om detaljplanen medger en användning av mark eller av byggnader eller andra anläggningar som innebär bety- dande påverkan på miljön, hälsan eller hushållningen med naturresur- ser. I 12 kap. meddelas bestämmelser om statlig kontroll beträffande områden av riksintresse m.m. I 12 kap. 1 § framhålls bl.a. att länssty- relsen skall pröva kommunens beslut att anta, ändra eller upphäva en detaljplan eller områdesbestämmelser, om det kan befaras att beslutet innebär att en bebyggelse blir olämplig med hänsyn till de boendes och övrigas hälsa eller till behovet av skydd mot olyckshändelser. Frågor om tillsyn regleras i 1 kap. Således föreskrivs i 1 kap. 8 § att -har tillsyn över plan- och b yggnadsväsendet i länet och skall samverka med kommunerna i deras planläggning och att -har den allmänna uppsikten över plan- och b yggnadsvä- sendet i riket. 14.4Renhållningslagen (1979:596) I 3 § renhållningslagen finns en allmän aktsamhetsregel. Där föreskrivs bl.a. att avfall skall hanteras på sådant sätt att det inte uppkommer olä- genhet från hälsoskydds- och miljövårdssynpunkt. Varje kommun skall svara för att hushållsavfall inom kommunen forslas till behandlingsanläggning i den utsträckning som behövs för att tillgodose såväl hälsoskydds- och miljövårdskrav som enskilda intres- sen. Detta föreskrivs i 4 §. Vidare anges i denna paragraf bl.a. att när kommunen planlägger och beslutar hur den skyldighet som åligger den skall fullgöras skall hänsyn tas till fastighetsinnehavarnas möjligheter att själva ta hand om avfallet på ett från hälsoskydds- och miljövårds- synpunkt godtagbart sätt. Regeringen kan meddela föreskrifter om att annan än kommun skall svara för renhållning. Detta innebär möjligheter att meddela föreskrifter om producentansvar för renhållning. Det gäller t.ex. ansvar för produ-center att återvinna förpackningar som producerats (6 a och 6 b §§). För varje kommun skall finnas en renhållningsordning som skall in- nehålla kommunens föreskrifter om avfallshantering och en avfallsplan (9 § första stycket). Tillsynen över efterlevnaden av renhållningslagen och med stöd av lagen meddelade föreskrifter utövas inom kommunen av den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälso- skyddsområdet. Detta gäller om inte regeringen bestämmer annat. utövar tillsynen inom länet. har den centrala tillsynen. Dessa föreskrifter om tillsyn finns i 21 §. 14.5Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor Lagen om brandfarliga och explosiva varor är en säkerhetsinriktad lag- stiftning. Denna lag gäller hantering och import av brandfarliga och Lagens syfte är att hindra att sådana varor orsakar brand eller explosion som inte är avsedd samt att förebygga och be- gränsa skador på liv, hälsa eller egendom genom brand eller explosion vid hantering av sådana varor (1 §). Den som hanterar eller importerar explosiva varor och den som yr- kesmässigt eller i större mängd hanterar brandfarliga varor skall ha till- stånd till det (11 § första stycket). Frågor om tillstånd beträffande brandfarliga varor som rör annan än Försvarsmakten eller prövas av den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och b ygg- nadsväsendet. Frågor om tillstånd i övrigt prövas, enligt vad regeringen närmare föreskriver, av eller polismyndig- heten (13 §). utövar den centrala tillsynen över efter- levnaden av denna lag samt de föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av lagen (16 § första stycket). På det lokala planet utövas till- synen, om inte regeringen föreskriver något annat, av kommunens räddningsnämnd i fråga om brandfarliga varor och av polismyndighe- ten i fråga om explosiva varor (16 § andra stycket). 14.6Strålskyddslagen (1988:220) Syftet med strålskyddslagen är att människor, djur och miljö skall skyddas mot skadlig verkan av strålning (1 §). Enligt 5 § strålskyddslagen avses med verksamhet med strålning bl.a. tillverkning, införsel, utförsel, transport, saluförande, överlåtelse, upplåtelse, förvärv, innehav och användning av eller annan därmed jämförlig befattning med radioaktiva ämnen samt användning av eller annan därmed jämförlig befattning med tekniska anordningar som kan alstra strålning. Vissa allmänna skyldigheter meddelas i 6 §. Det föreskrivs bl.a. att den som bedriver verksamhet med strålning skall med hänsyn till verk- samhetens art och de förhållanden under vilka den bedrivs vidta de åt- gärder och iaktta de försiktighetsmått som behövs för att hindra eller motverka skada på människor, djur och miljö. I 13 § första stycket föreskrivs att den som bedriver eller har bedri- vit verksamhet med strålning skall svara för att det i verksamheten uppkomna radioaktiva avfallet hanteras och, när det behövs, slutförva- ras på ett från strålskyddssynpunkt tillfredsställande sätt. Detsamma gäller kasserade strålkällor som använts i verksamheten. Tillstånd krävs för att bl.a. tillverka, till landet införa, transportera, saluföra, överlåta, förvärva, inneha eller använda ett radioaktivt ämne (20 § punkten 1). Frågor om tillstånd prövas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (22 §). I samband med att ett tillstånd meddelas eller under tillståndets gil- tighetstid får tillståndsmyndigheten meddela sådana villkor för tillstån- det som behövs med hänsyn till strålskyddet (26 §). Tillsynen över efterlevnaden av strålskyddslagen och av föreskrif- ter eller villkor som meddelats med stöd av lagen utövas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer (29 §). Enligt 15 § strål- skyddsförordningen (1988:293) utövar till- synen över efterlevnaden av strålskyddslagen och av föreskrifter eller villkor som har meddelats med stöd av lagen. 14.7Lagen om kärnteknisk verksamhet (1984:3) Med kärnteknisk verksamhet avses bl.a. drift av kärnteknisk anlägg- ning och hantering, bearbetning, transport av eller annan befattning med kärnämne eller kärnavfall (1 §). Med kärnteknisk anläggning av- ses bl.a. kärnkraftsreaktor ( 2 §). Enligt 3 § skall kärnteknisk verksamhet bedrivas på sådant sätt att bl.a. kraven på säkerhet tillgodoses och de förpliktelser uppfylls som följer av överenskommelser i syfte att förhindra spridning av kärnvapen och obehörig befattning med kärnämne och sådant kärnav- fall som utgörs av använt kärnbränsle (3 §). Säkerheten vid kärnteknisk verksamhet skall upprätthållas genom att de åtgärder vidtas som krävs för att förebygga fel i eller felaktig funktion hos utrustning, felaktigt handlande eller annat som kan leda till en radiologisk olycka och förhindra olovlig befattning med kärn- ämne eller kärnavfall (4 § första stycket). För kärnteknisk verksamhet krävs tillstånd enligt denna lag. Frågor om tillstånd prövas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (5 § första stycket). Tillsynen över efterlevnaden av denna lag och villkor eller före- skrifter som meddelats med stöd av lagen samt övervakning och kon- troll av slutförvar utövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Detta föreskrivs i 16 §. Enligt förordningen (1984:14) om kärnteknisk verksamhet åligger det att fullgöra dessa uppgifter (22 § första stycket). 14.8Lagen (1985:426) om kemiska produkter Syftet med lagen om kemiska produkter är att föreb ygga att skador på människors hälsa eller i miljön förorsakas av kemiska ämnens innebo- ende egenskaper (1 §). Den som hanterar eller importerar en kemisk produkt skall vidta de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att hindra eller motverka skada på människor eller i miljön. Därvid skall sådana kemiska produkter undvikas som kan er- sättas med mindre farliga produkter (5 § första stycket). Vidare föreskrivs i 6 § att det åligger särskilt den som tillverkar eller importerar en kemisk produkt att genom egna undersökningar eller på annat sätt se till att det finns tillfredsställande utredning för bedömning av vilka hälso- eller miljöskador som produkten kan orsaka. Utred-ningen skall vara gjord i enlighet med vetenskap och beprövad erfaren-het (6 § första stycket). Lagens innehåll preciseras i tillämpningsföreskrifter – i första hand i förordningen (1985:835) om kemiska produkter. Olika bestämmelser om tillstånd m.m. gäller beroende på produktens farlighetsklass. För kemikaliekontrollen finns en fristående myndighet; Kemikalie- inspektionen. Enligt 1 § förordningen (1988:525) med instruktion för Kemikalieinspektionen är inspektionen central förvaltningsmyndighet för ärenden om hälso- och miljörisker med kemiska produkter, i den mån inte någon annan myndighet har denna uppgift. Tillsynen över efterlevnaden av lagen om kemiska produkter samt föreskrifter och villkor som har meddelats med stöd av lagen skall ut- övas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. Av för- ordningen om kemiska produkter framgår (26 §) att den centrala tillsy- nen över efterlevnaden av lagen och över föreskrifter som har medde- lats med stöd av lagen skall utövas av Kemikalieinspektionen, , , och Statens livsme- delsverk. I förordningen anges det tillsynsområde som varje myndighet har. Den regionala och lokala tillsynen är också uppdelad på ett flertal myndigheter på sätt som närmare anges i 26 § förordningen. avlämnade betänkandet En hållbar ke- mikaliepolitik (SOU 1997:84). Kommittén formulerar i betänkandet en ny typ av mål jämfört med traditionella miljömål. Målen har riktats in på de ämnen som företag och konsumenter skall styra bort från och byta ut. Målen skall vidare bl.a. utgöra grunden för den politik skall driva nationellt, inom EU och internationellt. Ett av de mål som kommittén föreslår är att företagen skall innehållsdeklarera sina varor så att konsumenterna kan göra medvetna val. 14.9 Lagen (1982:821) om transport av farligt gods Vid transport av farligt gods skall enligt 8 § lagen om transport av far- ligt gods de åtgärder vidtas och den försiktighet iakttas som fordras för att hindra eller motverka att det farliga godset orsakar skador på män- niskor, djur, egendom och i miljön. Transportmedel och andra tran- sportanordningar skall vara av sådan beskaffenhet att de står emot påkänningarna vid transport. I lagens andra paragraf räknas upp vad som skall förstås med farligt gods enligt lagen. Ett betydande antal typer av gods räknas upp – bl.a. explosiva varor, brandfarliga vätskor, brandfarliga fasta varor, orga- niska peroxider, giftiga varor, varor med benägenhet att orsaka infek- tioner, radioaktiva varor och frätande varor. Lagen gäller för främst fordon i vägtrafik och järnvägstrafik samt för luftfartyg och fartyg. Vad gäller fartyg finns närmare avgränsningar i lagen. Till lagen finns en särskild förordning – förordningen (1982:923) om transport av farligt gods. I den meddelas närmare bestämmelser för tillämpningen av la- gen. Tillsynen över efterlevnande av lagen om transport av farligt gods och med stöd av lagen meddelade föreskrifter regleras i 25 § förord- ningen om transport av farligt gods. Tillsynsmyndigheter är Sjöfarts- verket, , , , och . Vilket tillsynsområde varje myn- dighet har anges i förordningen. I proposition 1997/98:45 har regeringen föreslagit införandet av en miljöbalk. Målet med är bl.a. att trygga en hållbar utveckling och att tillförsäkra levande och kommande genera- tioner en hälsosam och god livsmiljö. Av de lagar inom miljöområdet som ovan redogjorts för är avsikten att miljöskyddslagen, hälsoskyddslagen, renhållningslagen och lagen om kemiska produkter skall arbetas in i tillsammans med ett flertal andra lagar som här inte har beskrivits. De ovan redovisade lagar som avses ingå i kommer dock att gälla ännu . föreslås träda i kraft . EG har antagit miljödirektiv rörande natur, vatten, luft, avfall och ke- mikalier. Dessa direktiv kan antingen vara av mer teknisk karaktär, t.ex. omfatta frågor om skyddskrav för olika miljöfarliga verksamheter eller kemikalier, eller mer utformade som gränsvärden för vad miljön i olika avseenden får utsättas för i fråga om föroreningar av olika slag – s.k. miljökvalitetsnormer. De kan också vara mera allmänt formulerade, t.ex. avse krav på utredning av miljöeffekter – s.k. miljökonsekvensbe- skrivningar – av vissa större projekt eller krav på tillståndsplikt för verksamheter av visst slag (källa; Miljöskyddslagen, i miljö- rätt, Bjällås-Rahmn, 1996). Varje land är skyldigt att transformera innehållet i direktivet till egen lagstiftning. Om direktivet är ett s.k. minimidirektiv kan det bli fråga om att lagstiftningen blir strängare än direktivet. Det har tillkommit ett flertal bemyndiganden genom vilka ett stort antal föreskrifter har införts i svensk miljölagstiftning. I första hand utgörs dessa föreskrifter av EG-direktiv transformerade till svenskt ju- ridiskt språkbruk. trafiksäkerhetsmål antogs första gången och har bekräftats av . Målen är föl- jande. -Det totala antalet dödade och skadade i trafiken skall fortlöpande minskas. -Risken att dödas och skadas i trafiken skall fortlöpande minskas för alla trafikantkategorier. -Risken att dödas och skadas i trafiken skall minskas i högre grad för de oskyddade trafikanterna än för de skyddade. Barnens problem skall särskilt beaktas (källa; Ds 1977:13, På väg mot det trafiksäkra samhället, s. 32). Som framgått av betänkandet (avsnitt 4.4.2) har beslutat om en s.k. 0-vision som innebär att ingen långsiktigt skall avlida eller skadas svårt i vägtrafiken. Den myndighet som är närmast ansvarig för arbetet med att uppnå dessa mål är . Detta verk är central förvaltningsmyndighet med ett samlat ansvar, sektorsansvar, för hela vägtransportsystemet (1 § första stycket förordningen – 1997:652 – med instruktion för Väg- verket). På trafikområdet finns många författningar av större eller mindre betydelse för trafiksäkerheten. Till de viktigaste författningarna hör bl.a. vägtrafikkungörelsen (1972:603), fordonskungörelsen (1972:595) och körkortslagen (1977:477). Vägtrafikkungörelsen innehåller ett stort antal bestämmelser som har som direkt eller indirekt syfte att åstadkomma en ordnad och säker trafik. Det skulle föra för långt att ens på ett övergripande sätt försöka beskriva alla dessa regler. Vad som dock bör återges är de grundregler som finns i 5 §. Där anförs att vägtrafikant skall iaktta den omsorg och varsamhet som till förekommande av trafikolycka betingas av omstän- digheterna. Han skall uppträda så, att han ej onödigtvis hindrar eller stör trafiken. Vidare anges i paragrafen att vägtrafikant skall även i öv- rigt visa hänsyn mot andra vägtrafikanter och dem som bor eller uppe- håller sig vid vägen. Fordonskungörelsen gäller fordons beskaffenhet och utrustning och kontroll av fordon (1 § första stycket). Även denna författning inne- håller ett stort antal bestämmelser som har som direkt eller indirekt syfte att främja trafiksäkerheten. Det skulle också här föra för långt att ens på ett övergripande sätt försöka beskriva alla dessa regler. Men i denna kungörelse finns liksom i vägtrafikkungörelsen vissa grundreg- ler. Således föreskrivs i 7 § första stycket bl.a. att fordon får brukas i trafik endast om fordonet är tillförlitligt från säkerhetssynpunkt och i övrigt lämpligt för trafik. Körkortslagen innehåller bestämmelser om bl.a. förarprov (13 och 14 §§). Förarprovet avser sökandens kunskaper om trafiksäkerhetsfrå- gornas betydelse och trafikolyckornas orsaker, omfattning och karaktär. Vidare avser provet sökandens kunskaper om gällande trafikföreskrif- ter, den verkan från trafiksäkerhetssynpunkt som sjukdom, uttröttning och stimulerande eller bedövande ämnen, särskilt alkoholhaltiga drycker och narkotika, medför på den mänskliga organismen. Förarprovet avser också bl.a. sökandens förmåga att i landsvägs- och gatutrafik föra fordon av det slag ansökan avser och sökandens sinnes- närvaro och omdömesförmåga. I 16 § 1 - 9 anges de fall när återkallelse av körkort kan komma i fråga. Vidare finns i lagen regler om spärrtid, varning och omhänderta- gande av körkort (21, 22 respektive 23 §). I 2 § körkortsförordningen (1977:722) anges att är cen- tral körkortsmyndighet och länsstyrelserna regionala körkortsmyndig- heter. Körkort utfärdas av . Länsstyrelserna prövar enligt 39 § körkortslagen frågor om återkallelse av bl.a. körkort. I väglagen (1971:948) finns också regler som gäller trafiksäkerhet. Det föreskrivs i 4 § att vid väghållning skall tillbörlig hänsyn tas till enskilda och allmänna intressen, såsom bl.a. trafiksäkerhet. Med väg- hållning avses byggande av väg och drift av väg. Som angetts ovan under punkten 14.3 finns i vissa bestämmelser som handlar om allmänna intressen som skall be- aktas vid planläggning och vid lokalisering av bebyggelse. Det före- skrivs i 2 kap. 4 § första tycket punkten 1 att inom områden med sam- manhållen bebyggelse skall bebyggelsemiljön utformas med hänsyn till behovet av skydd mot bl.a. trafikolyckor och andra olyckshändelser.