sou · GMB344d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Bemyndigandet föranleds av skärpningen av förvaringsbestämmelser- na. Nuvarande bemyndigandet i 11 kap. 1 § a vapenlagen tas bort. Som anförts ovan innebär en inskränkning av vapenlagen en lättnad för den enskilde. Motsatsvis gäller att en utvidgning av det tillämpbara området innebär en inskränkning i den enskildes frihet. Bestämmelser av sådan karaktär bör endast fatta beslut om. Bemyndigandet i denna del bör således utgå. Bemyndigande för att föreskriva: - de krav på skjutskicklighet som gäller för tillstånd till innehav av målskyttevapen, Nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 3 § vapenförordningen om skjutskicklighet är av alltför detaljerad natur för att regeringen skall fatta beslut härom. -vilka typer av skjutvapen som skall anses vara lämpade för olika ändamål, , som kontinuerligt kan följa marknadens utveckling på ett annat sätt än regeringen har möjlighet till, bör lämpligen ha föreskriftsrätt på området. -närmare bestämmelser om förvaring samt förflyttning och transport av skjutvapen Bemyndigandet föranleds av skärpningarna i förvaringsbestämmelser- na och innebär endast en utvidgning av den föreskriftsrätt på området som redan har. 17Rikspolisstyrelsens ansvar för skjutvapenfrågor Vapenfrågor, rörande tillämpningen m.m. av vapenlagen, hanteras huvudsakligen på polisbyrån. Frågor om illegala skjutvapen m.m. han- teras hos rikskriminalen. Polisbyrån är indelad i sektioner där polis- rättssektionen har ansvar för skjutvapenfrågor. Det finns inte någon grupp eller enhet som enbart sysslar med frågorna, utan de ingår med ett undantag som en del i annat arbete vid sektionen. Rikspolissty- relsen skall enligt vapenlagstiftningen vara nationell s.k. contact point i förhållande till övriga länder inom Europeiska unionen. Styrelsen har därför genom en inkommendering en person som är sysselsatt bl.a. med dessa frågor, som han är projektledare för projektet rörande polisens nya vapenhanteringssystem. Polisbyråns (polisrättssektionens) uppgifter , rörande civila skjutvapen, är att utarbeta föreskrifter1 och allmänna råd, verka för en likartad rättstillämpning, fungera som ett stöd åt de lokala tillståndsmyndigheterna, dels genom årliga utbildningskonferenser för landets vapenhandläggare, dels genom att avge formella yttranden i konkreta ärenden eller mera informellt besvara telefonförfrågningar, vara remissinstans i vapenfrågor, framförallt till läns- och kammar- rätter men även i förhållande till andra myndigheter, organisationer m.m. upprätthålla visst samarbete med de olika skytte- och jägarorganisa- tionerna, 1 har meddelat föreskrifter om ålderskrav för tillstånd satt inneha skjutvapen, vad som avses med salongsgevär, tillståndsbevisets innehåll, duplettbevisets innehåll, tillståndsprövningen avseende vapenhandlare, kunskapskravet avseende vapenhandlare, särskild reparationsbok för vapenreparatörer, skrotning av skjutvapen, förvaring av skjutvapen för enskild (RPS FS 1996:6). Vidare har meddelat föreskrifter om bl.a. tillämpningen av EG:s direktiv om kontroll och innehav av vapen (91/47/EEG), (RPS 1996:5), om förvaring av skjutvapen hos vapenhandlare och sammanslutningar samt om förvaring av ammunition hos sammanslutningar (RPS FS 1986:55) och om museers förvaring av skjutvapen (RPS FS 1986:25). delta i Statens naturvårdsverks centrala ledningsgrupp i jägarexa- mensfrågor, fungera som nationell contact point gentemot övriga EU-länder, delta i arbetsgrupp Arms and ammunition, delta i samarbetet med övriga nordiska länder i frågor rörande vapen- lagstiftningen, följa den internationella utvecklingen i frågor som rör vapenlagstift- ningen. Utredningen förslår att en särskild enhet, som har till uppgift att hantera vapenfrågor, inrättas på . Något som slagit utredningen under arbetets gång är bristen på samord- ning dels mellan olika enheter inom och polismyn- digheterna, dels mellan olika myndigheter som hanterar vapenfrågor. Vidare saknas det en kontinuerlig uppföljning och samordning av uppgifter som kan vara till ledning i brottsförebyggande verksamhet och för lagstiftningsarbete på området. Sålunda skulle det t.ex. vara av värde att man redovisar en sammanställning av de statistiska uppgifter som finns att tillgå på området. En bättre samordning och uppföljning skulle sannolikt innebära att behovet av att utreda vapenfrågor i den ordning som varit fallet, dvs. med så gott som ständigt pågående statliga vapenutredningar, skulle minska väsentligt. Utredningen har föreslagit en rad förändringar i vapenlagen och vapenförordningen. Härigenom utökas arbetsupp- gifter. Förutom de frågor som hanteras av till- kommer sålunda: att kontinuerligt följa upp de olika skyttesammanslutningar som har respektive ansöker om att få tillstånd att inneha egna skjutvapen, att avge yttrande i fråga om udda ändamål, samt att meddela föreskrifter om vilka skjutvapen som är lämpade för jakt, målskytte och skydd, vilka kunskaper den som i näringsverksamhet tar emot skjutvapen för reparation, skrotning m.m. skall besitta samt meddela ytterligare föreskrifter i fråga om förvaring av skjutvapen. Vidare behöver , med anledning av förslagen i betänkandet arbeta fram rutiner för bl.a.: den utökade anmälningsskyldigheten rörande utlåning av skjutvapen samt överlämnande till annan för reparation m.m., tillståndsförfarandet rörande förvaring hos annan, samt inspektionen av förvaringsutrymmen. Slutligen vore det också, som tidigare nämnts, önskvärt att Riks- polisstyrelsen i större utsträckning än vad som är fallet kontinu- erligt samrådde med myndigheter som hanterar vapenfrågor, t.ex. In- spektionen för strategiska produkter, och För- svarsmakten. För att dels samordna dagens funktioner på ett bättre sätt, dels möta de utökade arbetsuppgifterna, föreslår utredningen att inrättar en arbetsgrupp, lämpligen sorterande under polisbyrån, som kan hantera de nämnda frågorna. Arbetsgruppen bör bestå av personal från men bör upprätthålla ett kontinuerligt samarbete med andra myndigheter samt organisationer som berörs av vapenlagen. Gruppen bör vidare ha en nära koppling till rikskriminalen. Arbetsgrup- pen bör fungera som normgivare och ytterligare stöd åt tillståndsmyn- digheterna, vilket är särskilt påkallat när den juridiska kompetensen ute i distrikten minskar p.g.a. personalneddragningar. Den bör också sammanställa en årlig rapport rörande vapensituationen i landet, i vilken frågor som dykt upp samt förslag till olika lösningar kan framföras. Frågor rörande regleringen av civila skjutvapen har alltmer aktualiserats i flera länder. Många länder har skärpt vapenlag- stiftningen och trenden går mot ett utökat samarbete internationellt. Inte minst har detta visat sig genom ett samarbete inom olika sammanslut- ningar av stater eller poliskårer, där arbetsgrupper tillsatts och informa- tion om olika länders vapenlagstiftningar inhämtas och bearbetas. Nedan presenteras i korthet en del av det arbete som pågår inom olika sådana sammanslutningar. Vid den nionde om förebyggande av brott och behand- lingen av gärningsmän, som hölls i , antogs en resolu- tion benämnd Firearms regulation for purpose of crime prevention and public safety, vilken sedermera också antagits och implementerats av Ekonomiska och Sociala Rådet1. Innebörden i stort är att ett samarbete mellan medlemsstater samt inomstatliga och andra organisationer bör upprättas och vidmakthållas genom ett regelbundet utbyte av data och in- formation om bestämmelser rörande skjutvapen. Vidare att en studie beträffande frågor relaterade till sådana bestämmelser genomförs. Som ett led i detta arbete har en projektgrupp inom the Commission on Crime Prevention and Criminal , som i sin tur tillhör det Ekonomiska och Sociala Rådet, genomfört en enkät bland medlemslän- derna. Enkäten har sammanställts i en preliminär rapport med slutsatser och vissa rekommendationer. På basis av den inhämtade informationen har vidare en databas innehållande vapenbestämmelser upprättats. Databasen kommer att uppdateras regelbundet och kommer att vara tillgänglig genom the United Nations Crime and . Arbetet kommer att fortsätta med vidare inhämtning av information och bearbetning samt utvecklande av databasen. 1 Resolutionerna /27 och 1996/28. Av den information som samlats in från olika länder (46 st) har följande noterats särskilt. har många stater funnit anledning att höja nivån på sin vapen- reglering. De flesta stater reglerar ägande, import, export och tillverkning av skjutvapen på en nationell nivå, även om det i många länder förekommer att administrationen och kontrollen av efterlevnaden av reglerna föranstaltas av regionala eller lokala myndigheter. Mycket få stater har rapporterat att de inte har några förbud eller restriktioner be- träffande ägande, import, export eller tillverkning av skjutvapen. De flesta stater tillåter ägande av skjutvapen för ändamålen jakt, målskytte, samling och skydd av person eller egendom. 39 (av 46) stater kräver någon form av licens eller liknande för att skjutvapen skall få införskaffas. Många stater har rapporterat att det förekommer illegal import av skjutvapen. Färre stater har rapporterat problem med export av skjutvapen. De flesta stater har inte några substanstiella bevis för att det förekommer olaglig tillverkning av skjutvapen. Flera stater har rapporterat att en mängd olika källor används för att spåra vilka vägar beslagtagna skjutvapen tagit, men att bristande samarbete mellan olika enheter samt otillräckliga databaser ställer till problem. Det tycks finnas ett behov av utökat internationellt samarbete beträffande utredning m.m. av brott där skjutvapen som importerats eller exporterats illegalt använts, särskilt i de fall skjutvapen transporterats genom ett eller flera länder mellan tillverkning och slutligt beslag av polisen. I den preliminära rapporten har bl.a. följande allmänna slutsatser dragits. Kontroll av import och export av skjutvapen är inte i sig tillräckligt för att förhindra olaga handel med skjutvapen, Frånvaron av effektiv vapenlagstiftning i ett medlemsland kan underminera inte bara lagstiftningsåtgärder utan även den faktiska kontrollen i ett annat medlemsland, Tillverkning och handel med skjutvapen för civilt bruk kräver effektiv inhemsk reglering och internationell samverkan och kontroll, Effektiv inhemsk vapenreglering kräver samverkan på alla nivåer inom regering, lagstiftningsenheter, affärsverksamheter, medier och allmänheten för att åstadkomma förebyggande av brott samt välstånd och individuell säkerhet. I den preliminära rapporten har vidare bl.a. följande rekommendationer getts. Inhämtandet av information från olika länder m.m. bör fortsätta, liksom arbetet med att vidareutveckla databasen; The Commission on Crime Prevention and Criminal bör uppmuntra med- lemsstaterna att överväga, i de fall de inte redan gjort detta, bestämmelser om civila skjutvapen rörande i)säkert användande och säker förvaring av skjutvapen; ii)adekvata straff för allvarliga brott innefattande missbruk av skjutvapen; iii)vapenamnesti eller liknande program för att uppmuntra allmänheten att lämna in illegala, farliga eller onödiga skjutvapen; iv)ett licenssystem som säkerställer att personer som befinner sig i riskzonen för att missbruka skjutvapen förhindras att inneha och använda sådana; v)ett vapensystem, inkluderande krav på märkning av skjutvapen vid tillverkning och vid import, som kan vara till nytta vid brottsutredningar, minska stöldbegärligheten och tillförsäkra registreringen av vapenägare. The Commission on Crime Prevention and Criminal bör överväga att utarbeta en deklaration över principer rörande civil vapenreglering, utarbeta utbildningsprogram samt uppmuntra medlemsländerna att såväl själva aktivt spåra illegala vapen som vara andra länder behjälpliga vid förfrågningar. bör föreslås att företa en undersökning av olika länders möjlighet att spåra vapen och bör undersöka tullens praxis i fråga om förflyttning av vapen. utfärdade ett direktiv om kontroll av förvärv och innehav av vapen (91/477/EEG) EG-vapendirektivet. Den svenska vapenlagstiftningen EG-anpassades , efter en utredning av Vapenlagsutredningen2. Utbyte av information om överföring av skjutvapen skall ske mellan medlemsländerna. För detta ändamål har ett nätverk bildats. Svensk s.k. contact point i detta sam- manhang är . Medlemsstaterna skall vidare informera kommissionen om sina kontroller av yttre gräns samt om sina nationella bestämmelser om innehav m.m. av vapen. Kommissionen skall vidarebefordra denna information till andra stater. Slutligen skall kom- missionen till och domstolen, inom överlämna en rapport om den situation som tillämpningen av direktivet resulterat i, vid behov åtföljd av förslag till åtgärder. I syfte att påskynda förverkligandet av den fria rörligheten för personer i enlighet med regler ingick , och Benelux-staterna ett separat mellanstatligt avtal, utanför EU- ramen, om att successivt avveckla personkontrollerna vid de gemensam- ma gränserna och att utveckla det polisiära och rättsliga samarbetet mellan staterna. Detta avtal ingicks i gränsstaden i och brukar benämnas . undertecknades en tillämpningskonvention till , vilken innehåller bestäm- melser om praktiska åtgärder för att genomföra avvecklingen av gränskontrollerna vid de inre gränserna, samt andra nödvändiga samarbetsåtgärder, exempelvis polissamarbete och rättsligt samarbete, dataskydd och enhetliga yttre gränskontroller. Denna tillämpningskon- vention, kallad , innehåller de viktigaste reglerna 2 SOU 1994:4, prop. 1995/96:52, SFS 1996:67. började tillämpas och gränskon- trollerna upphörde mellan sju av de EU-länder som då anslutit sig till (förutom de förut nämnda grundarsta- terna, även och ). Varje stat som är medlem i EU har rätt att delta i Schengensam- arbetet. , och och senast de nordiska EU- länderna , och , har undertecknat avtal om anslutning till samarbetet och deltar till fullo i samarbetet och besluten i verkställande kommittén och övriga organ3. De senare tillkomna länderna deltar dock ännu inte i det praktiska samarbetet och gränskon- trollerna mot övriga Schengenländer har inte avvecklats. Detsamma gäller och vars särskilda samarbetsavtal undertecknades , med de nordiska EU-ländernas anslutningsav- tal. Sammantaget ingår alltså alla EU:s medlemsländer, utom Storbritan- nien och , i samarbetet. Dessutom är och knutna till samarbetet. kan sägas vara ett provisorium i avvaktan på att gemensamma regler kan träda i kraft i hela EU. I föreskrivs också att EU-regler har företräde framför Schengen-regler. syftar, som tidigare nämts, till att genomföra fri rörlighet för personer genom att alla personkontroller vid gränserna mellan de länder som deltar i samarbetet avskaffas, dvs. vid de inre gränserna. Som ett led i att kompensera bortfallet av personkontroller vid gränserna innehåller ett långtgående polisiärt och rättsligt samarbete, främst inriktat på det praktiska vardagsarbetet. Bland annat innebär detta ett utökat informationsutbyte och också en möjlighet för direkt operativt polissamarbete över de inre gränserna. Högsta beslutande organet i organisationen är Verkställande kommit- tén, som består av ansvariga ministrar. Centralgrup- pen är högsta tjänstemannaorgan. Härunder finns bl.a. ett antal arbetsgrupper, däribland arbetsgrupp I som handhar polis- och säkerhetsfrågor. Denna arbetsgrupp har i sin tur olika undergrupper, varav en handhar frågor rörande vapen och ammunition (Sub-group on Arms and Ammunition). Vapenfrågor inom ramen för innehåller bestämmelser om vilka typer av skjut- vapen som inom de avtalsslutande länderna skall vara förbjudna, kräva tillstånd eller anmälan. Bestämmelserna är ett minimikrav; det är tillåtet för medlemsländerna att ha en strängare lagstiftning. 3 har deltagit som observatör . konventionen motsvaras i stor utsträckning av bestämmelserna i vapendirektivet. Direktivets bestämmelser är dock mer omfattande och mer detaljerade. Eftersom konventionen och direktivet reglerar samma ämne men utan att helt överensstämma i fråga om omfattning och detal- jer, skulle det sannolikt uppkomma avsevärda tillämpningssvårigheter om dessa gällde parallellt. Övervägande skäl talar därför för att konventionens bestämmelser, för EU-ländernas del, skall anses vara överspelade i och med direktivet. Denna slutsats har stöd i art. 134 i konventionen, enligt vilken konventionens bestämmelser skall tillämpas endast i den mån de är förenliga med gemenskapsrätten. För och del bör dock konventionens bestämmelser i denna del vara til- lämpliga. Som nämnts ovan finns det inom en arbetsgrupp för skjutvapen- och ammunitionsfrågor. Denna grupp möts dock sällan, inte minst därför att dessa frågor numera huvudsakligen regleras i EG- vapendirektivet. beslutade emellertid Centralgruppen att ge Vapen- och ammunitionsgruppen i uppdrag att utarbeta en rapport om illegalt innehav och användande av skjutvapen i de olika länderna och i anslutning härtill framföra nödvändiga rekommendationer. Gruppen arbetar nu med att samla in den information som skall ligga till grund för rapporten. har man koncentrerat sig på fem frågor, nämligen omfattningen av den illegala trafiken med vapen, kvaliteten på dessa vapen (i fråga om ålder och kaliber), vapnens ursprung och dess rutt. Konventionen skall ratificeras av samtliga EU:s medlemsstater och beräknas kunna träda i kraft . har tillträtt konventionen4. Genom konventionen upprättas den europeiska polisbyrån, Europol. Europols främsta uppgift är att vara ett kriminalunderrättelseorgan för medlemsstaterna i EU. Europol skall underlätta informationsutbytet mellan medlemsstaterna, inhämta, sammanställa och analysera informa- tion och underrättelser, samt att till medlemsstaterna återföra informa- tion och underrättelser som berör dem och underrätta dem om upptäckta samband mellan olika brottsliga gärningar samt underlätta polisutred- ningar i medlemsstaterna genom att överlämna relevant information som finns hos Europol. Härutöver skall Europol för att förbättra samarbetet mellan och öka effektiviteten hos de nationella polismyndigheterna bistå med rådgivning och fördjupade specialkunskaper vid utredningar och 1997/98:164, bet.1997/98:2JuU. tillhandahålla strategiska och övergripande underrättelser för att främja effektiva och rationella operationer i medlemsländerna samt utarbeta allmänna lägesrapporter. Slutligen skall Europol bistå medlemsstaterna med råd och forskning inom områdena för utbildning, organisation och utrustning, brottsförebyggande arbete och tekniska och vetenskapliga polis- och utredningsmetoder. Europol kan också under vissa noggrant reglerade former utbyta information och underrättelser med andra länder och organisationer samt med andra EU-organ (art. 3). Europol skall alltså verka inom ramen för det mellanstatliga polisiära samarbetet i EU. Europol kan tas i anspråk när de faktiska omständig- heterna visar att det förekommer en brottslig organisation eller struktur som påverkar två eller flera medlemsstater och som med hänsyn till brottslighetens omfattning, svårhetsgrad och konsekvenser gör det nöd- vändigt med ett gemensamt handlande från medlemsstaternas sida. Europol är under dessa förutsättningar behörigt att ägna sig åt informa- tionsutbyte rörande vissa särskilt allvarliga brott. Dessa brott är narkoti- kahandel, människohandel, olaglig handel med nukleära och radioaktiva ämnen, handel med stulna fordon och den brottslighet som är förknippad med illegala immigrationsnätverk samt, från konventionens ikraftträdande, terrorism. Rådet kan härutöver ge Europol i uppgift att arbeta med andra former av brottslighet bland dem som räknas upp i en bilaga till konventionen eller särskilda former av denna typ av brottslig- het. I bilagan omnämns olika brott mot liv, hälsa eller frihet, brott mot enskild och offentlig egendom samt bedrägeri och slutligen olaga handel och angrepp på miljön. I den sistnämnda kategorin tas olaga handel med vapen, ammunition och sprängämnen upp. Förutom de på detta sätt definierade brotten kan Europol också användas mot den penningtvätt som hänger ihop med dessa brott samt mot viss annan brottslighet som ingår i Europols behörighet. Med detta avses brott som begås för att skaffa resurser till sådan brottslighet som ingår i Europols behörighet och brott som begås för att underlätta eller utföra sådana gärningar eller för att undvika lagföring och straff för gärningar av sådant slag (art. 2). Organisationen är uppbyggd kring både nationella och internationella beståndsdelar. Inom varje medlemsstat skall det finnas en nationell enhet som skall vara enda förbindelselänk mellan Europol och medlemsstater- na. Varje medlemsland skall också enligt konventionen sända minst en sambandsman till som skall ligga i i Ned- erländerna. Sambandsmännen är de nationella enheternas representanter i Europol. Europol kommer dessutom att ha egna anställda underrättelsetjänstemän och analytiker samt datatekniker och administra- tiva tjänstemän. Den övergripande ledningen av Europol handhas av en styrelse medan den dagliga ledningen utövas av en direktör som utse . Initiativ till ett nordiskt samarbete har tagits av norska Justis- och Politi- departementet. Representanter5 från de nordiska länderna har sammanträffat för att diskutera olika lagstiftnings- och tillämpningsproblem som är likartade i de olika länderna. Samarbetet förväntas fortsätta . 5 För del har tjänstemän från Justitedepartementet och deltagit. Utredningen lämnar flera förslag till skärpningar av bestämmelserna rörande vapeninnehav m.m. såsom att prövningen vid tillståndsgivning- en skall vara strängare och att själva innehavet skall kontrolleras noggrannare, t.ex. i form av inspektion av förvaringen och bättre uppmärksamhet på förhållanden som kan leda till återkallelse av ett tillstånd. Förslag av sådan karaktär är av naturen resurskrävande. De kostnader som härigenom uppstår kan dock i viss mån sparas in på andra områden, t.ex. i form av minskade utgifter för brottslighet och andra skador. Det är också utredningens förhoppning att den reviderade lagstiftningen skall vara tydligare och lättare att tillämpa, vilket i sig innebär att resurser frigörs. Den förstärkta funktionen hos i form av en särskild vapengrupp bör i första hand möjliggöras genom en omdisposition av den nuvarande personalens arbetsuppgifter så att alla vapenfrågor, som handläggs av flera olika personer, styrs till den särskilda vapen- gruppen. arbetsuppgifter utökas något genom de förslag utredningen lämnat, t.ex. genom att kontinuer- ligt skall följa upp dels skyttesammanslutningarna och deras märkes- fordringar, dels utbudet av vapen på marknaden för att kunna avgöra vilka skjutvapen som är lämpliga för olika ändamål. Dessa utvidgade arbetsuppgifter kan eventuellt kräva en utökning av den nuvarande personalstyrkan. Denna fråga bör i första hand beredas inom . Några av utredningens förslag är avgiftsfinansierade, nämligen förnyelse av innehavstillståndet , tillstånd att förvara skjutvapen hos annan, anmälan om utlåning av skjutvapen eller överlämnande av skjutvapen till annan för reparation m.m. samt tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation m.m. (det sistnämnda förslaget är avgiftsfinansierat, då som godkännande för sådan verksamhet). Den ökning av resurserna hos till- ståndsmyndigheterna som dessa åtgärder kräver bör täckas av de avgifter som betalas in. Det är därvid möjligt att utredningens förslag till avgiftstaxa som finns i vapenförordningen behöver justeras något. Den utökade prövningen av förutsättningarna för att erhålla prydnads- och minnesvapen kan komma att kräva ökade resurser. Emellertid är det mera troligt att bestämmelserna har en avhållande effekt så till vida att många av dem som slentrianmässigt skulle ansöka om sådant tillstånd fortsättningsvis avstår från att inkomma med ansökan. Det är inte möjligt att bedöma i vilken mån belastningen på tillstånds- myndigheterna kommer att öka eller minska.