sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Syftet var kvalitetssäkring, och frågorna ställs i enlighet med detta. De belyser förtroendet för PBU, hur man tycker sig ha blivit hjälpt och vad man skulle vilja ändra på. Trots att man uttryckligen riktat sig till ungdo- marna själva var det var bara i av fallen som enkäten verkligen besvarats av tonåringen själv. Svarsfrekvensen var hög (), och vanligen var det mamma som fyllde i enkäten. Det var också oftast mamman som tagit kontakt med PBU (). -ER KRITISKA TON¥RINGAR Bilden av mamma som den som tar och håller kontakt återkommer i många undersökningar (BUP 1995, Forsbeck 1994, Stavrén 1994). Mödrarna är nöjda med personalens bemötande och kompetens och med den nytta man haft av kontakten. Ungdomarna själva är ganska nöjda, men uttrycker även kritik. De anger ofta att det fanns problem man inte kunde tala om, och är mer missnöjda än de vuxna med lokaler och besökstider. Det som nämns på plussidan är att man tycker sig ha fått hjälp att se saker från andra sidor, att någon har lyss- nat och att man har blivit tagen på allvar, samt att man blivit allmänt vänligt bemött. Som mest kritiska mot vuxenvärlden är tonåringar i allmänhet . Via telefonintervju tillfrågades en grupp ungdomar i denna ålder vad de tyckte om sina behandlingskontakter vid två PBU- mottagningar (1996), vilka mestadels varit kort- variga (ca 4 besök). De var ganska kritiska, bland annat mot att för- äldrarna var för inblandade, och flertalet tyckte inte att de blivit hjälpta och att problemet kvarstod. Ändå uppgav de att de kunde tänka sig att vid behov söka hjälp på PBU igen och att de kunde tänka sig att tipsa en kompis om PBU. Denna synbara paradox kan möjligen förstås som att de flesta ansåg att de blivit tagna på allvar och att de kunde lita på behandlarna, något som de uppskattade, men att de ändå kände reser- vation inför vuxenvärlden och nyttan med kontakten. 0OSITIV OCH NEGATIV KRITIK Precis som barnen och ungdomarna själva, tycks föräldrarna värdesätta den möjlighet till reflektion som bjuds, och att få hjälp att lyfta proble- men till ytan. Det som på fackspråck kan kallas "containing", att någon /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 171 förmår lyssna, ta emot och hålla ens oro, nämns som betydelsefullt, liksom möjligheten att få stöd och råd. Merparten anser att de haft nytta av öppenvårdskontakten (se Ajax & 1993, 1992, 1997, Lotsen PBU 1996). Detta uttrycks som att problemen och symtomen minskat eller försvunnit och att man anser att öppenvården varit betydelsefull för utvecklingen (1995, 1991). Av en kvalitetsstudie från BUP i (1996) framgår att proble- men minskat eller försvunnit för av de familjer som man tillfrågat ½-1 år efter avslutad kontakt. Av dem ansåg mer än hälften att BUP varit av avgörande betydelse för den positiva utvecklingen. Vissa av de vuxna svarande i anser dock att det finns brister i samar- betet mellan BUP och socialförvaltningen, mellan BUP och vuxenpsy- kiatrin, och att det också finns ett glapp mellan öppen- och slutenvård inom BUP. Detta är kritik som känns igen från andra håll, och i den allmänna diskussionen. Många familjer uttryckte att de var nöjda med det vänliga och tillåtande bemötandet, och det faktum att det inte alls varit skrämmande att gå till BUP. På den negativa sidan framträder i olika undersökningar brister i tillgänglighet och långa väntetider (i allmänhet men med stor variation, vilket bekräftas i vår egen enkätundersökning ). Vidare är man kritisk mot att det är svårt att även efter inledd kontakt få bra besökstider och att nå behandlaren per telefon. Detta uppges av ungdomar själva och av familjer (1996, BUP 1995, 1996, Stavrén 1994 m.fl.). Det framkommer också kritik mot hur barn- och ungdomspsykiatrin samarbetar med andra vårdgivare. Vissa svarande, såväl bland barn som föräldrar, skulle vilja ha fått en annan sorts hjälp, oftast av mer konkret karaktär. Vissa riktar också kritik mot att barn- och ungdomspsykiatrin lägger för stor vikt vid föräldrar och familj. De som har sökt för skolproblem tenderar att vara mindre nöjda än de som sökt för intrapsykiska eller relations- problem. Det tycks finnas ett samband mellan hur nöjd man är och längden på kontakten, så att de som är nöjda har gjort genomsnittligt fler besök (1996, 1995, 1996 m.fl.). Delvis beror det naturligtvis på att familjen kan ha avbrutit kon- takten just för att man inte tyckte att den gav något, men det kan också vara så att behandlaren underskattat eller inte kunnat tillmötesgå familjens faktiska behov. 172 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR .¶JDA BRUKARE AV ¶PPENV¥RDEN Brukare som besvarat kvalitetsenkäter ger sammantaget en positiv bild av den barn- och ungdomspsykiatriska öppenvården. Det är mestadels nöjda personer; i samtliga undersökningar tycker majoriteten tillfrågade att deras situation förbättrats och att behandlingskontakten har varit av betydelse. Trots kritik är den sammantagna bilden alltså att brukarna är nöjda med den hjälp de fått, att de tycker sig ha blivit respektfullt bemötta och förstådda och att personalen besitter professionell kompetens. Är bilden möjligen för glättad? Man bör hålla i minnet att den här sortens enkäter har ett ganska be- gränsat fokus. De formuleras inom ramen för en viss verksamhet, och frågor av typen "skulle du kunnat få hjälp tidigare/någon helt annan- stans?" Ganska sällan förekommer frågor som rör samord- ning med andra verksamheter. Dessutom görs intervjun i många fall av någon med anknytning till mottagningen, vilket kan göra det svårare att uttrycka kritiska synpunkter. Som brukare blir man måhända extra vänligt stämd just för att man uppskattar att bli tillfrågad. Det är också sannolikt så, att de mottagningar som gör seriösa uppföljningar av den här typen är måna om att insatserna skall vara av god kvalitet och kan- ske utgör ett positivt urval bland likvärdiga verksamheter. Slutligen bör man komma ihåg att den barn- och ungdomspsykiat- riska öppenvården endast är en instans som finns till för att ge stöd och vård till barn och ungdomar med psykiska problem. Många potentiella brukare stiger aldrig över mottagningströskeln. Den höga graden av "nöjdhet" kan ses som ett uttryck för att man inom öppenvården arbetar väl med flertalet av de barn, ungdomar och familjer som söker sig dit. Intresseorganisationerna i vår referensgrupp ger en mindre ljus bild. Flertalet av dem företräder specifika diagnosgrupper, och de kan alla ge exempel på hur svårt det kan vara att få hjälp. Ofta har vägen fram till kunnigt bemötande varit lång (t.ex. konferensen nätverk 1996, föräldragruppen vid dagbehandlingsavdelning ). För att denna ska göras smidigare krävs förstärkt uppmärksamhet i basverksamheterna. Det finns ett allmänt önskemål om ökad tillgång på specialiserad kompetens det gäller den egna diagnosgruppen. Det behövs "kraftcentra" som kan samla erfarenheter, driva utvecklingsarbete och ta sig an de svåra problemen, anser man. Specialenheter är mycket upp- skattade av brukare. Det visar både internationella studier ( /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 173 1995) och vår referensgrupps samlade erfarenheter. Att få komma till en specialenhet innebär att man får adekvat professionell hjälp – men också att man känner sig förstådd, respekterad och mindre ensam med sina svårigheter (Lotsen PBU 1996, BUH Myrberga 1996 m.fl.). Sam- tidigt framför vår referensgrupp att det ligger en fara i att behov ställs mot behov, då "alla vill ha plusteam". Specialiseringen får inte ske på bekostnad av tillgänglighet och ett gott generellt stöd, som är allmänt tillgängligt och utgör ett första skyddsnät (intresseorganisationerna; Sjöholm-Lif 1997, 1997). Flera intresseorganisationer vittnar om att prestigetänkande kan ut- göra reella hinder för samverkan och smidiga remissgångar. Personalen inom en viss verksamhet kan vara obenägen att remittera vidare eller samverka, eftersom de anser att de borde klara av problemet själva. Det kan finnas en ovilja att avbryta den behandlingskontakt man en gång tagit sig an. Detta kan vara särskilt påtagligt, då det råder motsättningar mellan olika förklarings- och behandlingsmodeller, som är fallet då det gäller exempelvis ätstörningar. 6.1.5Brukarsynpunkter från barn- och ungdomspsykiatrisk slutenvård Förhållandevis få barn och ungdomar kommer i kontakt med slutenvår- den. rörde det sig om cirka 4 000 intagningar, vilket kan för- modas betyda ett något mindre antal barn (se kapitel 7). Det är alltså en förhållandevis liten skara "brukare" vi här talar om, men det är indivi- der som har haft den intensivaste och mest genomgripande kontakten med barn- och ungdomspsykiatrin. Detta visar sig då man tar del av de kvalitetsuppföljningar som gjorts. Här möter man inte så många ljumma eller diffust välvilliga svar. De synpunkter som förs fram är färgade av betydligt starkare känslor och åsikter, både positiva och ne- gativa, än vad som är fallet inom öppenvården. Det är framförallt kriti- ken som uttrycks i målande termer; är man nöjd lägger man inte så ofta ut texten utöver konstaterandet att det varit bra. Till saken hör att un- dersökningsgrupperna också är relativt små, och att större utrymme givits åt kvalitativa svar. Vi har vare sig inom öppen- eller slutenvården stött på någon under- sökning där yngre barn själva tillfrågats om sina vårderfarenheter. Där- emot har man ofta inkluderat ungdomar . 174 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR gängliga undersökningar från den barn- och ungdomspsykiatriska slu- tenvården har man konsekvent gjort detta; i ett fall har barn tillfrågats (1993). I flertalet undersökningar har också föräldrarna ombetts ge sin syn. Ungdomarna i de undersökningar vi tagit del av har i många fall vårdats mot sin vilja. I knappa enkätsvar beskriver många av dem tyd- ligt nog känslor av maktlöshet, olust och ensamhet . En del är kritiska mot att föräldrarna har för stort inflytande och att perso- nalen inte lyssnar tillräckligt på ungdomarna själva. Föräldrarna å andra sidan är oftast nöjda med slutenvården. Inläggningen har skett i ett mycket pressat skede, och för det mesta på föräldrarnas initiativ. På olika sätt framskymtar det att föräldrarna behövt vila och avlastning, och att de också behövt uppmärksamhet för egen del (m.fl. 1995, BUP 1995, 1995, 1994). De upp- skattar det bemötande och den förståelse de mött på avdelningen/be- handlingshemmet. Såväl ungdomar som föräldrar önskar dock bättre information om utredning, åtgärdsplaner och medicinering. 4YCKER MAN ATT MAN F¥TT HJ¤LP Ungdomarna mår i allmänhet betydligt bättre vid undersökningstillfäl- let än under inläggningen. Att slutenvården skulle ha varit av betydelse för den positiva utvecklingen anser dock mindre än hälften av ungdo- marna (varierar mellan och ; 1994, m.fl. 1995), medan flertalet föräldrar tillmäter den en stor bety- delse. En minoritet föräldrar tycker dock inte att vården bidragit med något positivt. En studie från en familjebehandlingsavdelning följer mönstret att föräldrarna är mer nöjda än barnen. uppger dessa föräldrar att hjälpen varit otillräcklig och att familjebehandlingen skulle behövt följas upp på ett tydligare sätt (1993). Intresseorganisationerna i vår referensgrupp är eniga i sin syn att de äldre tonåringarna med psykiska problem riskerar "falla mellan stolar- na". De behöver både barnpsykiatrins familjeperspektiv och vuxen- psykiatrins bemötande av dem som självständiga individer, i en avvägd form. Vi ägnar denna problematik särskild uppmärksamhet i avsnitt 9.6. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 175 6.1.6RUS undersökning – Synpunkter från unga vuxna med brukarerfarenhet För kommitténs räkning har för Social Hälsa (RUS) gjort en undersökning bland sina medlemmar kring hur de ser på diagnoser och på den behandling och det bemötande de fått. Av drygt hundra enkäter som distribuerats genom föreningskontakter, återsändes 32 ifyllda till RUS/. På grund av bortfallet är det svårt att bedöma hur pass representativa svaren är, men kvaliteter i dem är likväl av stort intresse. 6ILKET V¤RDE HAR EN DIAGNOS RUS-medlemmarna ger här blandade och nyanserade svar. På den po- sitiva sidan nämns att en diagnos har "värde för behandling", att den kan få en att "inse att man behöver söka hjälp" och att den kan vara en "trygghet" i det att "man förstår sig bättre själv". De negativa erfarenheterna av en diagnos finns förvisso också. En diagnos "försämrar självförtroendet", den är "som att få en stämpel" och den riskerar "bli kvar fast man själv förändras". Några uttrycker att en diagnos inte har något värde alls, och en svarande framhåller det ensidigt destruktiva: "diagnosen ledde till missbruk". Man har funderingar kring om diagnoser kanske är mindre viktiga för barn och ungdomar än vad de är inom vuxenpsykiatrin. Det kan vara lätt att sätta fel diagnos, eftersom barn inte kan förklara sig och beskriva sina upplevda svårigheter så tydligt. Det får inte heller bli så att en tidig diagnos blir "en livstidsdom". Majoriteten av de svarande beskriver negativa erfarenheter av medici- nering. Även de som anser att de nog behövde medicin, har ofta obe- hagliga minnen av biverkningar och svårigheter att hitta rätt typ och dosering. I samband med medicinering, framträder en hel del bitterhet mot vården. 6AD BRISTER I SAMH¤LLETS ST¶D Många tycker att de fått otillräckligt stöd i skolan, och vissa uttrycker att skolan borde sett problemen tidigare. Flera bär på en allmän besvi- kelse över att ingen, vare sig i eller utanför skolan, sett och ingripit i ett 176 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR – Men det finns också röster som uttrycker sin belåtenhet med det stöd man fått i skolan och på arbetsplatsen. Många av ungdomarna har erfarenhet av att det blir ett glapp mellan skolan och arbetslivet, och mellan och de arbetslivs- inriktade stödåtgärderna. RUS är kritisk mot sjukdomsbegreppet inom psykiatrin, och anser inte att kommittén bör ta ställning till vad som är sjukt eller inte. Man före- slår i stället att psykiska problem skall ses som en krisreaktion, och att problemet inte skall ses isolerat utan också som en del av personens miljö. RUS uttrycker i rapporten djup oro över dagens stora nedskärningar av antalet vuxna i barnens och ungdomarnas miljöer. Det finns för få som kan se barnet och ungdomen i kris, och då problemet vuxit sig till- räckligt stort hänvisar man till experter, det vill säga till psykiatrin. Om psykiatrin inte har ett helhetsperspektiv utan arbetar med ett snävt in- dividinriktat diagnostänkande, finns risk för att dagens barn och ungdo- mar som utsätts för stora påfrestningar dessutom stämplas som sjuka, framhåller RUS. 6.1.7En stärkt ställning för brukare Delaktighet bör prägla såväl den individuella vården som den övergri- pande planeringen. Detta är ett synsätt som alltmer vunnit inträde, i samhället i stort och mest handfast i beslut och riktlinjer som rör hälso- och sjukvården. Kommittén om hälso- och sjukvårdens finansiering och organisation (HSU 2000) har gjort en grundlig genomlysning av frågor som rör patientinflytandet i vården (Patienten har rätt, SOU 1997:154). HSU 2000 noterar att dagens hälso- och sjukvårdslagstift- ning, i första hand HSL (1992:763) och åliggandelagen (1994:953), är baserad på skyldigheter för sjukvårdshuvudmän och vårdpersonal. Den tar alltså inte sin utgångspunkt i patientens perspektiv. Mot denna bak- grund föreslår HSU 2000 att regeringen tar initiativ till en samlad över- syn av hälso- och sjukvårdslagstiftningen i syfte att skyndsamt åstad- komma en patientfokuserad lagstiftning och tydlig reglering av patien- tens ställning. Välinfomerade patienter som ges tillfälle att utöva infly- tande i det kliniska beslutsfattandet är en tillgång för hälso- och sjuk- vården. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 177 God vård på lika villkor kräver att även svagare grupper i samhället tillförsäkras rätten till valfrihet, inflytande och delaktighet i vården. Människor med psykiska problem hör ofta till dem som har svårt att göra sina röster hörda. I avslutade nationella översyn av den psykiatriska vården (1997:8) framhålls också att patientens och anhörigas ställning behöver stärkas. Vården skall planeras tillsammans med de närmast berörda, dvs. i vårt fall med barnet/den unge och föräldrarna. Representanter för "brukarna" skall inbjudas att delta i verksamhetsplaneringen, och i arbetet med kvalitets- säkring bör "brukarrevisioner" vara ett inslag, anser . På olika vägar har vi fått ta del av brukares upplevelser av bemötande, vård och stöd, med särskilt fokus på insatsernas ändamålsenlighet och effektivitet, tillgänglighet, graden av samordning och samarbete mellan olika verksamheter, samt om man anser att man hade kunnat få hjälp tidigare. Brukarna uttalar sig om vitt skilda problem, insatser och erfa- renheter, och vi har eftersträvat att arbeta in deras synpunkter i de av- snitt av betänkandet där de sakinnehållsligt hör hemma. På grund av områdets bredd är det svårt att på ett enkelt sätt sammanfatta dessa synpunkter. Mycket allmänt kan dock följande sägas: -Att bli tagen på allvar och få sin syn på problematiken respekterad nämns återkommande som ett kvalitetskriterium på insatserna. Detta tycks utgöra en viktig grund för ett positivt förändringsarbete. -Tillgänglighet är inte liktydig med geografisk närhet; man är villig att förflytta sig för att få kompetent bemötande. Svårigheten vad beträffar tillgänglighet är att hitta rätt och veta vart man skall vända sig. Till specialiserad vård är väntetiderna ofta långa, vilket är sär- skilt negativt då problematiken är komplicerad och förenad med ett stort lidande för barn och familj. Man uttrycker ofta en önskan att insatserna skall följas upp och att det skall finnas någon att vända sig till exempelvis per telefon, även efter det akuta skedet. -Samordning och samarbete mellan olika verksamheter är en förut- sättning för att vardagen skall fungera. Brister i detta hänseende blir skriande uppenbara för barn och familj. Många föräldrar kommente- rar att de ser att resurser utnyttjas ineffektivt. De brister i samarbetet som vi diskuterar och föreslår åtgärder för i kapitlen 8 och 9 kan omvittnas av berörda brukargrupper. -Att få hjälp i tidigare skeden är ett önskemål som ofta framkommer. Barnhälsovård och skolans elevvård inklusive skolhälsovården till- 178 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR mäts stor betydelse. Många föräldrar har erfarenheter av att vägen till hjälp varit lång, beroende både på att man själv helst vill att allt skall vara "normalt" och att de professionella man mött inte varit tillräckligt . Den egna oron och beredskapen att ta emot hjälp finns där, men man är ambivalent och låter sig gärna till- fälligt lugnas. Vi har fått tillgång till brukarsynpunkter rörande basverksamheter som barnhälsovården, skolan och barnomsorgen. Beträffande riktade insat- ser är det brukare av barn- och ungdomspsykiatrin och av barnhabilite- ringen som gjort sig hörda. Alltför lite har sagts om in- divid- och familjeomsorg, även om vissa av intresseorganisationerna i vår referensgrupp har förmedlat en del sådana erfarenheter. Det gäller framförallt , som i någon mån har kunnat göra sig till tolk för barn och ungdomar med psykiska problem och so- cial problematik. Vi måste dock konstatera att dessa barn inte för egen del är tydligt företrädda i någon intresseorganisation och att de även i övrigt har svårt att göra sig hörda. verksamhet är tillika mycket varierad och det är många typer av insatser som man egentligen skulle vilja ha brukarnas syn på. För den del av insatser som rör sig om myndighetsutövning måste brukarinflytandet ges en delvis annan innebörd och i det praktiska arbetet tillämpas på andra villkor. Att hitta sätt att utveckla arbetet i samspel med brukarna är en utmaning för . En begränsning i vårt samlade material är att barn knap- ast tillfrågats om sina brukarerfarenheter. I enlighet med Barnkonven- tionen, artikel 12, bör barnen och ungdomarna själva få ge sin syn. Detta bör tillämpas i det enskilda fallet, vid alla typer av insatser. Då det gäller utvecklingsarbete bör ungdomar och barn över en viss ålder tillfrågas om sin syn på insatserna. Arbetet mot mobbning är ett tydligt exempel där det ter sig självklart att insatserna ute på skolorna utformas i samråd med de närmast berörda, det vill säga eleverna. Barns medverkan vid utvärdering och utveckling av riktade insatser kräver noggranna etiska och även metodmässiga överväganden. Ungdomar bör engageras aktivt då man utvecklar nya arbetssätt för (se avsnitt 9.6). Olika intresseorganisationer bedriver ett omfattande arbete till en mycket låg kostnad. Vissa finansierar hela sin verksamhet genom med- lemsavgifter och andra genom frivilliga bidrag. Arbetet innefattar in- formationsspridning, attitydpåverkan och även direkta stödjande insat- ser. Deras roll torde framgent bli allt viktigare, inte minst genom att de aktivt inbjuds att delta i utvärderingar och i planeringsarbete. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 179 Alla verksamheter som bedriver insatser för barn och ungdomar med psykiska problem bör eftersträva ett ökat brukarinflytande. 6.2Barnomsorgen och barn med psykiska problem 6¥R BED¶MNING God pedagogisk verksamhet inkluderande konti- nuitet i grupp- och vuxenkontakter är kvalitetskrav som vi ställer på barnomsorgen. Möjligheterna för föräldrar att påverka innehållet i verksamheten utifrån sina barns behov hör också hit. Lagstiftningen kring barnomsorgen i har ett starkt barnperspektiv. Speciellt stora krav ställs på hjälp och stimulans till barn i särskilda behov. Kommuner har dock svårt att leva upp till dessa krav, framförallt när det gäller barn med psykiska och/eller psykosociala problem. har förskolan de bästa möjligheterna att tidigt upptäcka problem, motivera familjen att söka hjälp och ge konkret stöd till barnet inom förskolan. För barn som har ett långsiktigt behov av stöd är barnets vardag och det som händer i barnets närhet ofta helt avgörande. Olika stödinsatser inom barnomsorgen för barn med psykiska eller psykosociala problem är därför, i ett längre perspek- tiv, väl investerade medel. Det finns 500 000 barn () inskrivna i barnomsorgen, vilket utgör av samtliga barn i åldersgruppen. Inom barnomsorgen ges extra stöd till barn i behov av särskilt stöd, t.ex. genom resursper- sonal/förstärkningstimmar eller nedskärningar av antalet barn i barn- gruppen. Personalen får ofta handledning av psykolog, specialpedagog eller annan erfaren och kunnig person. Hur många barn som beviljas stöd inom barnomsorgen för psykiska eller psykosociala problem är svårt att uppskatta, men enligt vår en- kätundersökning uppgick resurserna för stödinsatser per inskrivet barn och år till . Resurserna är något större i storstäderna, främst i och . Vi vill här också nämna den öppna förskolan som utgör ett viktigt förebyggande inslag för många genom att skapa kontaktytor för både barn och föräldrar. Öppna förskolan är särskilt viktig för familjer som består av bara en förälder eller familjer där en eller båda föräldrarna är arbetslösa. I kapitel 7 redogörs närmare för kostnader för insatser inom barnomsorgen för målgruppen barn i behov av särskilt stöd, och då särskilt barn med psykiska eller psyko- sociala problem. 180 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Bestämmelser om barnomsorg finns, , i skol- lagens 2 a kapitel (SFS 1997:1212). Där sägs att förskoleverksam- hetens uppgift är att genom pedagogisk verksamhet erbjuda barn fostran och omvårdnad. Skolbarnsomsorgens uppgift är att komplettera skolan samt erbjuda barn en meningsfull fritid och stöd i utvecklingen (3 § första stycket). Det bör finnas personal med sådan utbildning eller erfarenhet att barnens behov av omsorg och en god pedagogisk verksamhet kan till- godoses. Barngrupperna skall ha en lämplig sammansättning och stor- lek och lokalerna skall vara ändamålsenliga (3 § andra stycket). Förskoleverksamheten och skolbarnsomsorgen skall utgå från varje barns behov.