sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen beslöt att en särskild utredare skulle till- kallas med uppgift att se över reglerna om arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering samt utformningen av försäkringen mot kostnader för sjuklön (dir. 1997:90). Uppdraget innebar att preci- sera arbetsgivarens ansvar för rehabilitering av anställda, belysa arbets- givares olika förutsättningar att fullgöra ansvaret och överväga frågan om sanktionsmöjligheter mot arbetsgivare som inte fullgör sitt ansvar. Vidare skulle alternativ till den nuvarande försäkringen mot sjuklöne- kostnader presenteras och privata alternativ kartläggas. Till särskild utredare förordnades kanslichefen (fr.o.m. t.o.m. ) och direktören (fr.o.m. ). Som sakkunniga har förordnats departementssekreteraren , , jur. kand. , , ombudsmannen , (t.o.m. ), avdel- ningschefen , Arbetarskyddsstyrelsen, departements- sekreteraren , Närings- och (fr.o.m. ), förhandlingssekreteraren , , departementssekreteraren , Närings- och (t.o.m. den ), departementssekreteraren , Arbetsmarknadsdeparte- mentet, jur. kand. , , direk- tören , , kammarrättsassessorn , (t.o.m ), utreda- ren , i , hovrättsassessorn , (fr.o.m. ), enhets- chefen , , ombudsmannen , (fr.o.m. ), förhandlingsdirektören , Arbetsgivar- verket, ombudsmannen , Akademi- kers och förhandlaren , . Som sekreterare i utredningen har tjänstgjort planeringssekreteraren , förhandlingsdirektören och försäk- ringsjuristen (fr.o.m. ). Utredningen (S 1997:11) har antagit namnet . Utredningen har överlämnat delbetänkandet (SOU 1997:142) Högkostnadsskydd mot sjuklönekostnader. Utredningen överlämnar härmed betänkandet Arbetsgivarens reha- biliteringsansvar. Vid utarbetandet av kapitel 9 Ekonomiska förutsättningar och kon- sekvenser har utredningen biträtts av fil. lic. , Högsko- lan i . har författat avsnittet Rehabili- teringsteori och rehabiliteringsprinciper under åttio- och nittiotalen (Bilaga 2). och Sahlgrenska un- dersökning Rygg och nacke har för utredningens räkning bearbetats av avdelningsdirektören och byråsekreteraren , , i avsnittet Rehabilitering i praktiken (Bilaga 3). Utredningsarbetet är härmed slutfört. Lagen (1962:381) om allmän försäkring Utredningen om arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar Arbetsmiljölagen (1977:1160) att avsätta särskilda medel för rehabiliterings- och behandlingsinsatser inom sjukvår- Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi samordning mellan socialförsäkring och hälso- och sjukvård.Lokal försöksverksamhet med finansiell Lagen (1982:80) om anställningsskydd Studie om långvariga sjukskrivningar Rikstäckande studie om långvariga sjukskrivningar Facket för service och kommunikation Lokal försöksverksamhet med finansiell samordning mellan socialförsäkring, hälso- och sjukvård och I detta betänkande lägger vi fram förslag till nya och ändrade bestäm- melser om rehabilitering i 22 kap. lagen om allmän försäkring (AFL). I förslagen preciseras framför allt arbetsgivarnas ansvar för rehabilite- ringsinsatser för anställda. Vi föreslår också att arbetsgivarna ska få upp till halva kostnaden för rehabilitering betald genom ersättning från den allmänna sjukför- säkringen. I Bakgrund och utgångspunkter redovisar vi bl.a. nuvarande regler på rehabiliteringsområdet (kap. 2). Sedan beskriver vi EG-rätten och internationella konventioner samt gör en utblick mot några länder i – , och (kap. 3). Vi redogör också för utvecklingen på arbetsmarknaden (kap. 4) och för hur sjukskrivningen och rehabiliteringen har utvecklat sig på 90- talet (kap. 5). Vi avslutar den första delen av betänkandet med att beskriva rehabi- literingsarbetet i praktiken (kap. 6) och redogör för rehabiliteringsteori och rehabiliteringsprinciper under åttio- och nittiotalen (kap. 7). Bestämmelserna i 22 kapitlet AFL handlar främst om arbetsgivarens ansvar, den försäkrades eget ansvar och rätt till rehabiliteringsersätt- ning samt roll som samordnare av rehabiliterings- insatserna. I direktiven till utredningen konstaterar regeringen att det finns brister i det sätt som rehabiliteringsarbetet nu bedrivs på. En bidragande orsak är att arbetsgivaransvaret inte är tillräckligt preciserat. En annan att ansvarsfördelningen mellan arbetsgivare och försäkringskassa är oklar, inte minst i fråga om kostnaderna. Vårt uppdrag har varit att utreda arbetsgivarens åtgärds- och kost- nadsansvar och hur gränsen ska dras mellan det rehabiliteringsansvar som åligger arbetsgivaren och det som ankommer på i första hand men även övriga berörda aktörer. Detta innebär att arbetslösa och andra som inte har ett förvärvsarbete samt egenföreta- gare i det stora hela inte berörs av uppdraget. Detta är vidare inriktat på arbetsgivarens roll och inte på att närmare undersöka försäkringskas- sans arbetsuppgifter. Ännu mindre har vi haft att närmare pröva exem- pelvis sjukvårdshuvudmännens, eller arbetsmarknads- myndigheternas ansvar på rehabiliteringsområdet. Reglerna om sjuklön har också en viss betydelse, men även de ligger utanför vårt uppdrag. Det sagda innebär väsentliga inskränkningar i vårt arbete. Vi har un- der arbetets gång på olika sätt kunnat konstatera att en mer förutsätt- ninglös utredning av alla aktörers roller men också av ersättningssys- temet för arbetstagarens försörjning hade gett oss större möjligheter att med nuvarande erfarenheter som grund utforma en lagstiftning som gav en bättre helhetssyn på det viktiga rehabiliteringsområdet. Men det hade å andra sidan fordrat ett betydligt mer omfattande utrednings- arbete än det som har varit möjligt att utföra under den korta tid vi haft till vårt förfogande. Man kan också hävda att en lagstiftning av det här slaget bör få på sig att finna sin praktiska tillämpning, och att man bör va- ra försiktig med att redan nu omreglera eller detaljreglera rehabilite- ringsområdet allt för mycket. I det praktiska vardagsarbetet bör de olika aktörerna ges möjligheter att utveckla rehabiliteringsinsatserna efter si- na skilda behov och förutsättningar. Bristerna i dagens lagstiftning Rehabiliteringsreformen 1992 kom till av utpräglad hög- konjunktur. På den svenska arbetsmarknaden rådde överhettning, och det överskuggande problemet på arbetsmarknaden var att få arbetskraf- ten att räcka till på alla områden. Den konjunkturomsvängning som se- dan inträffade förändrade kraftigt förutsättningarna att få ordentligt ge- nomslag för reformen. Bristerna i tillämpningen av lagstiftningen på rehabiliteringsom- rådet bekräftas i det material som () har samlat in från landets försäkringskassor om hur rehabiliteringsarbetet bedrivs i praktiken. Av detta material framgår bl.a. att en rehabili- teringsutredning saknades i av de fall RFV granskade när sjukskrivningen pågått . Här avses då en utredning av mer omfattande karaktär för att belysa behovet av rehabilitering – vare sig den var gjord av eller arbetsgivaren. Vidare brast arbetsgivarna i att anmäla sjukfall som pågick längre än sjuklöneperioden – små arbetsgivare tycktes helt missa denna lag- stadgade anmälningsplikt och arbetsgivare av alla kategorier dröjde med anmälan. En rehabiliteringsplan saknades i närmare hälften av de granskade ärenden där det pågick en arbetslivsinriktad rehabilitering och rehabiliteringsersättning betalades ut. Sjuk- och arbetsskadekommittén påpekade i sitt slutbetänkande att dagens problem bara till en mindre del har sin grund i ett behov av regelförändringar. Att det saknas en mera konsekvent genomförd meto- dik i rehabiliteringsarbetet tycktes vara det huvudsakliga problemet. Vi kan för vår del instämma i denna förmodan. Den är rimlig inte minst med tanke på att rehabiliteringsreformen trädde i kraft så pass sent som 1992. En reform av denna storlek och komplexitet med en rad olika aktörer inblandade kan inte väntas få genomslag förrän efter hand. Rehabiliteringsreformen har genomförts av kris i inte minst de offentliga finanserna. Att åtstramningarna begränsat myndig- heternas möjligheter att satsa resurser på att få reformen ordentligt för- ankrad i arbetslivet är uppenbart. Detta gäller såväl de centrala myndig- heternas (i första hand och Arbetarskyddsstyrel- sens) insatser för att föra ut reformen på bred front som inte minst försäkringskassorna arbete på att själva bedriva ett genomtänkt arbete med att i första hand samordna verksamheten och på att förmå arbets- givarna att leva upp till sitt ansvar. Ytterligare vill vi peka på att den ekonomiska utvecklingen haft en stor inverkan på möjligheterna att föra ut reformen i prak- tiken. I kapitel 4 har vi beskrivit en rad faktorer som har haft betydelse. Hit hör den för svenska förhållanden omfattande arbetslösheten och den press som både myndigheter och företag har haft på sig att strama åt sitt arbetsområde och så långt möjligt koncentrera detta till kärnverk- samheten. Det är tydligt att dessa förhållanden missgynnat förutsätt- ningarna att förankra reformen på ett bra sätt. Men när detta väl är sagt finns det all anledning att ta kritiken för otydligheter i regelverket på stort allvar och överväga vilka precise- ringar som kan vara möjliga och lämpliga framför allt när det gäller arbetsgivarnas ansvar. Det är som vi tidigare betonat också främst det som är vårt uppdrag, även om vi något vill beskriva det inne- håll som rehabiliteringsinsatserna hos de olika aktörerna, främst arbets- givarna och försäkringskassorna, bör ha och de arbetssätt som vi menar bör prägla arbetet (se kapitel 7). Det är viktigt att gränserna för arbetsgivaransvaret tydligt framgår av lagen. Vi har övervägt möjligheten att införa olika regler för stora och små arbetsgivare men funnit att reglerna bör vara desamma. Inte heller finns det skäl att ha olika regler för privata och offentliga arbetsgivare. Det finns anledning att understryka att alla arbetsgivare, de må vara stora eller små, offentliga eller privata, även bortsett från alla andra värden har ett direkt ekonomiskt intresse av att ha en fungerande reha- biliteringsverksamhet på sitt företag eller sin myndighet. Den arbets- givare som tar dåligt hand om sina anställda drabbas i det långa loppet av kostnader exempelvis till följd av avbräck i verksamheten eller tvungna nyrekryteringar som kan stå arbetsgivaren långt dyrare. ska sägas att det givetvis beror på arbetstagaren själv om rehabiliteringsåtgärderna ska leda till framgång. Hans eller hennes engagemang och delaktighet såväl när det gäller utredning och plane- ring som genomförande är helt avgörande för hur åtgärderna ska lyckas. När bör arbetsgivarens ansvar inträda? Vi har övervägt möjligheterna att låta gränsdragningar som gäller i bl.a. sjuklönelagen och föräldraledighetslagen helt eller delvis bilda mönster för bestämmelserna om arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. Men vi har stannat för att föreslå att ansvaret ska gälla från första anställnings- dagen och utan skilda regler för olika typer av anställning. Det finns flera skäl till detta. Arbetsmiljölagen (AML) gäller från första anställningsdagen. Be- stämmelserna i AML om att arbetsgivaren genom att anpassa arbetsför- hållandena och vidta annan lämplig åtgärd ska ta hänsyn till arbetsta- garens särskilda förutsättnigar för arbetet överlappar delvis bestämmel- serna i 22 kap. AFL. En gränsdragning i AFL skulle därför vålla oklar- heter i tillämpningen. Det finns också en risk för att reglerna i lagen om anställningsskydd (LAS) skulle urholkas om man införde en kvalifika- tionstid i 22 kap. AFL. Inte heller finns det bärande skäl att ha ett mer begränsat skydd i AFL än i AML och LAS. Erfarenheten visar t.ex. att olyckor ofta inträffar tidigt under anställningen. Arbetsgivarens rehabiliteringsansvar bör således gälla från första anställningsdagen och utan skilda regler för olika typer av anställning. Enligt nuvarande regler är arbetsgivaren skyldig att påbörja en rehabili- teringsutredning när den försäkrade varit frånvarande från arbetet på grund av sjukdom längre än , när arbetet ofta har avbrutits av kortare sjukperioder eller när den försäkrade själv begär det. Rehabi- literingsutredningen ska tillställas . Men om det finns skäl till det, ska ta över ansvaret för rehabiliteringsutredningen. Undersökningar och erfarenheter visar att många arbetsgivare har haft svårt att leva upp till sitt rehabiliteringsansvar. För arbetsgivare, som inte satsat tillräckligt på företagshälovård eller någon annan lik- nande resurs, kan kravet på en rehabiliteringsutredning av mer fullstän- digt slag vara svårt eller omöjligt att uppfylla. Vi föreslår därför att arbetsgivaren i stället för det fullständiga utredningsansvar som gäller ska ha ett något mer begränsat ansvar att söka klarlägga arbetstagarens behov av arbetslivsinriktad rehabili- tering för att återgå i eller behålla arbetet inom den egna verksamheten. Det ska vara en frivillig uppgift för arbetsgivaren att även undersöka ett eventuellt behov av medicinsk eller social rehabilitering. ska vid behov komplettera arbetsgivarens under- sökning med uppgifter som ligger utanför arbetsgivarens direkta vet- skap. Men självfallet ska arbetsgivaren, som ofta känner den sjukes för- hållanden bäst, medverka aktivt i den kompletterande utredningen med alla de upplysningar som kan behövas. ter det sig också riktigare av rena integritets- och sekretesskäl att en utomstående – – får utredningsan- svaret när det gäller frågor som ligger utanför förhållanden på den egna arbetsplatsen. Arbetsgivaren bör följa en åtgärdslista, där han på ett enkelt sätt kan se vad som krävs i undersökningsavseende. Åtgärdslistan bör fastställas av efter samråd med Arbetarskyddsstyrelsen och arbetsmarknadens parter. ska underrättas om arbets- Visar arbetsgivarens under- sökning eller kassans kompletterande utredning att den försäkrade be- höver särskilda rehabiliteringsåtgärder, ska kassan upp- rätta en plan för detta. ska följa upp rehabiliterings- planen kontinuerligt och ompröva den minst en gång var sjätte månad. Arbetsgivaren ska svara för att de arbetslivsinriktade åtgärder vidtas som behövs för att arbetstagaren ska kunna återgå i arbete hos arbets- givaren eller behålla arbetet hos denne. Ansvaret är i nuvarande lag inte begränsat i tiden. Den anställde behåller ofta också banden till sin gamla arbetsplats även om sjukskrivningen skulle vara . Rimligen blir emellertid banden allt svagare ju längre den anställde har varit borta från arbetet, och därmed blir arbetsgivarens ansvar allt mer uttunnat. Vi har övervägt att föreslå en ettårsgräns för arbetsgivarens rehabili- teringsansvar räknat från det första sjukfallet men funnit att den riske- rar att komma i konflikt med det ansvar arbetsgivaren har enligt LAS. Och så länge anställningen varar gäller arbetsgivarens ansvar enligt AML att anpassa arbetsplatsen till arbetstagarens särskilda förutsätt- ningar. Vi har därför stannat för att föreslå att arbetsgivaren ska ha kvar sitt ansvar så länge anställningen varar. I första hand ska givetvis arbetsgivarens insatser avse rehabilite- ringsåtgärder på den gamla arbetsplatsen eller på annan plats i den egna verksamheten. Men om det behövs rehabiliteringsinsatser utanför den egna verksamheten, t.ex. arbetsträning eller kortare utbildning, bör arbetsgivaransvaret avse även dessa, förutsatt att insatserna avser en återgång till ett arbete på den gamla arbetsplatsen. Det är emellertid viktigt att konsekvenserna i kostnadshänseende av ett ansvar för arbets- givaren att svara för rehabiliteringsinsatser så länge anställningen pågår blir möjliga att bära inte minst för de små arbetsgivarna. Enligt undersökningar av och Statskontoret visar försäkringskassornas arbete på rehabiliteringsområdet på stora brister. Vi föreslår därför nya och ändrade bestämmelser i 22 kap. AFL också för kassorna. Med dessa vill vi bidra till en större enhetlighet och kanske också ett mer aktivt arbete på rehabiliteringsområdet. Arbetsgivaren behöver stöd i sin rehabiliteringsverksamhet Svårigheterna för arbetsgivarna att leva upp till de skyldigheter och för- väntningar som ställs på dem enligt nuvarande regler är uppenbara. Åt- skilligt kan säkert göras av arbetsgivarna själva för att förbättra rehabi- literingsverksamheten på arbetsplatserna. Men det är också tydligt att arbetsgivarna, och särskilt de små arbetsgivarna, både i den offentliga och privata verksamheten behöver stöd för att klara sina uppgifter på ett bra sätt. För företag och myndigheter som har en fungerande företagshälso- vård är denna en resurs som i detta sammanhang kan betyda mycket för att med sina expertkunskaper hjälpa arbetsgivarna med rehabiliterings- verksamheten. Enligt vår mening krävs det särskilda åtgärder för att företagshälsovården ska få en sådan omfattning och organisation att den kan bli en allmän resurs för landets alla företag och myndigheter. Det gäller också för landets alla arbetsgivare att de själva ser till att skaffa sig ett stöd av företagshälsovården eller annan liknande expert- resurs om de ska kunna infria sitt ansvar för arbetsmiljön enligt AML och för arbetslivsinriktad rehabilitering enligt AFL. Arbetsgivarringar är verksamheter som kan få stor betydelse för att hjälpa den enskilde arbetsgivaren med rehabiliteringar av anställda som inte längre klarar samma arbete som . Genom arbetsgivarringen skapas ökade möjligheter att arbetspröva på annat företag, att före- bygga och minska sjukskrivning och utslagning samt att utveckla bättre rehabiliteringsmetoder. Arbetsgivarna behöver också mer stöd av myndigheterna från både centralt och lokalt håll än vad de alltid får . och försäkringskassorna respektive Arbetarskyddsstyrelsen och Yrkes- inspektionen borde enligt vår uppfattning kunna intensifiera sin upplys- ningsverksamhet och sin rådgivning till landets arbetsgivare när det gäller rehabiliteringsverksamhetens innehåll och utformning. Vårt förslag är att de ges särskilda medel till en intensifierad verksamhet i dessa avseenden i samband med att de nya regler som vi föreslår ska genomföras. Förslagsvis bör socialförsäkringsadministra- tionen och få vardera för detta ändamål. Även försäkringskassorna borde kunna utveckla sitt samarbete med arbetsgivarna på olika sätt. Arbetsgivarnas behov av att ha en nära kon- takt med i sin rehabiliteringsverksamhet skiftar dock mycket. Det lilla företaget eller den lilla myndigheten med begränsade administrativa resurser har ofta ett större behov än de större företagen och myndigheterna med goda egna administrativa resurser och en väl fungerande företagshälsovård. Vi anser att det bör införas en möjlighet att låta de arbetsgivare som begär det få en särskild kontaktperson på kassan som de kan vända sig till för att få stöd att klara sina åligganden inom rehabiliteringsverk- samheten. Kontaktpersonen ska kunna vara ett stöd både när det gäller arbetsgivarens rehabiliteringsverksamhet generellt och i enskilda reha- biliteringsfall. Vi har övervägt möjligheten att på samma sätt som det nu finns möj- lighet att föreskriva sanktioner för den som bryter mot en föreskrift inom arbetsmiljölagstiftningen föreskriva sanktioner för de fall arbets- givaren helt uppenbart uraktlåter att följa vissa bestämmelser i lagen om allmän försäkring om rehabilitering. skulle i så fall bemyndigas att föreskriva sådana sanktionsavgifter. Det finns emellertid flera skäl som talar mot att införa en liknande sanktionsavgift på den allmänna försäkringens område. Försäkrings- kassan är ett utpräglat serviceorgan, vilket gör det svårt att också upp- träda som en repressiv instans. Kassan riskerar att förlora det goda samarbete som samverkan med arbetsgivarna förutsätter. En bättre väg att gå är att utveckla samarbetet med Yrkesinspek- tionen, som också har möjlighet att meddela föreläggande och sätta ut vite mot arbetsgivare som försummar sina skyldigheter enligt arbets- miljölagen bland annat när det gäller att på lämpligt sätt organisera en arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Vi anser att det i stället för regler om sanktionsavgift bör införas en bestämmelse i lagen om allmän försäkring om att försäkringkassan ska anmäla sina iakttagelser till när den finner att det föreligger allvarliga brister i en arbetsgivares sätt att fullgöra de nämn- da skyldigheterna. Till detta kommer att vi föreslår ett system med ersättning till arbetsgivare för kostnader för rehabilitering, där det ska finnas en möj- lighet att minska ersättningen när arbetsgivaren i vissa avseenden inte har levt upp till sitt ansvar enligt lagen. Till de påtalade otydligheterna i dagens lagstiftning hör arbetsgivarnas ansvar för de kostnader som rehabiliteringsinsatserna för med sig. Det är som vi ser det naturliga att knyta ett kostnadsansvar till ansvaret för att det vidtas rehabiliteringsåtgärder. Vi föreslår att det ska slås fast i lagen att arbetsgivaren ska bekosta de rehabiliteringsåtgärder som följer av ansvaret. En viktig fråga blir emellertid då vilka möjligheter arbetsgivaren har att i sin tur kompensera sig för rehabiliteringskostnaderna. Kan man finna vägar att ersätta arbetsgivaren för kostnader som han eller hon har för sin rehabiliteringsverksamhet, kan detta naturligtvis stimulera till insatser som måhända annars inte skulle kommit till stånd hur välmotiverade de än är såväl för den anställde och arbetsgivaren som samhället i stort. Det skulle självklart också kunna få stor betydelse för att öka möjligheterna för arbetshandikappades och andra resurssvaga gruppers möjligheter att konkurrera på arbetsmarknaden om det fanns möjligheter att ersätta arbetsgivarna för åtminstone en del av rehabiliteringskostnaderna. Vi föreslår att arbetsgivaren ska kunna få halva kostnaden betald av den allmänna sjukförsäkringen. Eftersom denna betalas genom arbets- givaravgifter innebär det nya systemet att alla arbetsgivare får betala en andel av arbetsgivarnas samlade insatser för rehabilitering. Arbetsgiva- rens ersättning ska bestämmas av , som rehabiliteringsplanen fastställs. Har arbetsgivaren haft kostnader för rehabilitering utan att det gått så långt att det behövs en rehabiliterings- plan för framtida åtgärder, bör arbetsgivaren ha möjlighet att få sina kostnader godkända i en retroaktiv rehabiliteringsplan. Om förslaget vinner bifall, förutsätter det en viss ytterligare utred- ning. Vi kan för vår del tänka oss att ersättning betalas ut för dels undersökningskostnader, dels rehabiliteringsinsatser som angetts i för- säkringskassans rehabiliteringsplan. En given utgångspunkt är att er- sättning ska ges ut för att täcka kostnader som hänför sig direkt till den enskilde försäkrades situation – hans eller hennes behov och möjlig- heter. Däremot ska någon kompensation inte lämnas för åtgärder som behövs för att uppnå en normal arbetsmiljöstandard. Men det bör även vara möjligt att till bedömningen av rätt till er- sättning lägga en bedömning av hur arbetsgivaren allmänt arbetar med rehabilitering och föreb yggande insatser. Mindre arbetsgivare skulle vidare kunna få en större andel i ersättning än de större arbetsgivarna. Är det fråga om små företag med osedvanligt hög lönsamhet kan man tänka sig att de efter särskild prövning får räknas till kategorin större företag. Vi ger i avsnitt 8.11 en beskrivning på hur det föreslagna nya ersättningssystemet skulle kunna utformas. Av redovisning bör framgå till vilka arbetsgivare som sjukförsäkringen betalat ut ersättning och på vilka grunder. Redo- visningen kan bli ett värdefullt underlag i kassans dialog med Yrkes- inspektionen. Om redovisningen ger anledning till det kan Yrkesinspek- tionen tänkas gripa in med olika insatser. Vi ansluter oss till förslag om att rehabili- teringspenning ska kunna utges även om den försäkrade påbörjar en utbildning som beräknas pågå . Detsamma bör även gälla vid exempelvis träning i reell miljö som sammantaget vara . Vi föreslår även att det ska göras en översyn av förordningen om ersättning från sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän för- säkring i form av bidrag till arbetshjälpmedel för att få mer tidsenliga och lättanvändbara regler.