sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Vi upplever oss kränkta när vi kommer innanför de där dörrarna och ber om stöd. Man känner sig dum inför människan framför en när man ska försöka förklara varför man behöver ha de där pengarna. Även om det är en myndighet man vänder sig till så känns det som om det är människan – den som sitter framför en – som man ber att få pengar av. Man vänder ut och in på sig och blottlägger hela ens liv. Man känner sig dum för att behöva be om stöd och undrar om det upplevs att man kanske har för fin jacka på sig för att kunna få hjälp. Eller som i mitt fall: Varför man har tre små barn och inte orkar att ha ett jobb. Det är en fråga som jag ofta får. Jag förstår ju hur de tänker: Här är det en ung mamma med tre barn, utan fast inkomst, som inte har planerat sitt liv och sin framtid. Jag tycker att man har rätt att kräva ett bättre bemötande. Pre- cis som man får när man kommer in i en affär. Det är ju ändå män- niskor dom arbetar med, och för, andra människor. Har du fått hjälp att slussas vidare till nya möjligheter? Är det en bra samordning mellan olika myndigheter och medel? Som det är nu får jag en känsla av att olika myndig- heter inte tycker om varandra. Arbetsförmedlingen, försäkrings- kassan och socialen säger tvärtom om saker och ting. Det känns som om de inte jobbar ihop utan mot varandra. Upplever du människovärde och demokrati när du kommer till myndigheterna? –Det jag känner när jag kliver in är en enda stor och orolig klump i magen. Jag vet inte hur de uppfattar mig. Ingen har sagt att jag varit otrevlig eller arg när jag varit där. Många av mina kompisar är mammor i samma situation som vad jag är i. Vi har inte, som papporna, kommit in i några av sam- hällets olika system. Vi står utanför. Vi är inte med i a-kassan och omfattas inte av arbetsförmedlingens åtgärder. På socialen får du inte hjälp om du inte har arbetsförmedlingen bakom dig. Du har fyllt . Hur har du haft hjälp av social- tjänsten sedan du slutade ? –Sammanlagt är det totalt . ringde jag till socialen en gång till. Själv har jag efter depressionen fått en praktikplats genom – . Den är bra och framtidsinriktad. Det är ett miljöarbete. Vi skrotar gamla datamaskiner och tar vara på innehållet. Jag får ut . Månadsbiljetten går på , varav betalar . Resorna kostar mig . Det blir alltså 1 100 kvar . När jag fick reda på detta ringde jag till barnomsorgen och frågade hur mycket jag skulle betala i avgift där. Men kvinnan jag talade med var så snäll att hon satte oss på grundnivån. betalar vi femhundra kronor i stället för det dubbla. Där hade jag ett positivt möte med samhället. Hon på barn- omsorgen räknade ihop vår ekonomi och sa: Det här kan ju aldrig gå. På sa de också till oss att vår ekonomi var sådan att vi skulle ringa till socialen. Vi ligger flera tusen under levnadsnivån. När räkningarna är betalda har vi endast ett par hundralappar kvar. Jag ringde till socialen och berättade om vår situation, att jag varit sjuk och att jag nu fått en praktikplats genom , men att pengarna inte räckte till för att leva. Hans första motfråga var om jag hade haft kontakt med psyket. Nej, det har jag inte, svarade jag. Det var ju konstigt tyckte han. Varför då, undrade jag. Jo, eftersom jag hade tabletter och varit nere tyckte han att jag borde gå på psyk. Det verkade som om det var vanligast för honom. Jag uppfattade det som väldigt kränkande. Varför skulle han fråga mig om jag går på psyk? Det har han inte med att göra. Det är något som verkligen är privat. Han frågade också vilka tabletter jag hade ätit. Han är ju ingen medicinsk expert eller apotekare. Han ska ha med det ekonomiska att göra. När berättar om detta möte och förhör blir hon så upprörd att ilskan och förtvivlan åter väller upp. – Han frågade hur många barn vi hade, vilken årsklass vi hade på bilen, och om min kille hade jobb. Sedan undrade han vil- ken lägenhet vi bodde i. Då berättad jag att det var i fyra rum och kök. Han förklarade att vi inte hade rätt till en fyra. Men herregud vi har ju tre barn, varav det äldsta är sju och ska börja i skolan. Det spelar ingen roll svarade han. För att ha rätt till en fyra ska äldsta barnet vara . Men vad säger du, frågade jag. pratade med socialen så sa ni att vi hade rätt till en fyra när äldsta barnet var . Han frågade vilken hyra vi har, och jag svarade att den låg på – och att det ju inte är mycket för en fyra. Nej, sa han, men ni är bara berättigad till . Hur ska vi få tag i en trea för fyratusen? Det finns blev svaret, och nästa gång ni kommer hit ska ni ha bytt till det. Om ni inte tänker flytta är det inte säkert att vi kan hjälpa er med några pengar mer än under en månad. Då blev jag arg och sade att det kommer att kosta mer om vi tvingas flytta till en trea, för då hamnar snart hela vår familj nå- gon annan stans. Man kan inte springa omkring fem personer i en liten trea. Vi bor kvar i fyran och kämpar med ytterligare mindre . Vi ligger mellan 2 000 – 2 500 under existens- minimum. Jag klarar inte av att gå till socialen. upplever man misstroende. Det finns säkert anställda där som är vänliga – men jag har inte träffat dem. Jag tror också att det är en generationsfråga. Det har min mam- ma och jag pratat om. Hennes erfarenheter är att de äldre social- sekreterarna är mer förstående. De yngre sitter på sina höga hästar. Jag har på intet sätt missbrukat systemet. Vi går ju inte ens dit, utan lever hellre under existensminimum. upplever trots allt öppningar. Det nya jobbet har stärkt hennes identitet. –På praktikplatsen är jag . Det funge- rar jättebra. Det är kul att få jobba med händerna. Vi är en grupp som arbetar tillsammans. Cheferna är där för att hjälpa oss. För att jag skall kunna ha praktikplatsen kvar måste jag bli fort- satt sjukskriven. Det vet jag inte om jag blir. Men jag vill stanna där jag nu är. Hur har barnen påverkats av de ständiga ekonomiska bekym- ren? –Vi har hållit dem utanför våra problem. Ekonomin har vi diskuterat när de lagt sig . Men det känns när barnen kommer hem och säger att nu har den fått det, och den har fått det. De vill ju också ha. Min femåriga dotter satt på dagiset och diskuterade ekonomi med sina två kompisar. Min pappa och mam- ma har inte råd att köpa några pengar just , sa hon. Då förstår man hur de egentligen känner det. Ändå: har vi faktiskt lite framtidsutsikter. tänker vi: Det finns annat att göra som inte kostar så mycket pengar. Vi försöker dela upp allt i små portioner. Vi pratar om hur mycket pengar vi kan lägga på olika saker, och vad vi kan avstå från. Vi tänker på att jaga kostnader – som att man inte alltid ska ta bilen när man ska göra något. Min kille jobbar som Alu och hjälper till att samla in prylar till . Det är meningsfullt. Vad har ni egentligen haft råd att unna er? –Vi hade en semesterdag . Då åkte vi till en djur- park härifrån. Sedan ser man hur folk sitter i TV och bekla- gar sig för att de inte har råd att åka på semester utomlands. Hur skulle du vilja att det fungerade på socialen? –Jag tycker att de ska se människan och individen som de träffar. De måste kunna avgöra om en person sitter och trycker i stolen eller att de tvingas baxa upp sig och försöka ta mod. De ska vara ett personligt stöd, och kunna peka på framtidsalternativ. Helt enkelt hjälpa till så att alla människor får en och samma chans. Jag skulle vilja att det skapades ett system som fyllde upp er- sättningen mellan praktiklönen och den allmänna levnadsnormen. får man vända ut och in på sig varje gång man ringer. tror aldrig att jag har mött samma socialsekreterare, utan alltid ställts inför nya. Samarbetet mellan olika myndigheter måste fun- gera bättre. Vilka drömmar har du för dig, och din familj? –Jag går inte och drömmer om att jag ska bli något stort, eller få jätteinkomster. Man tar en bit i taget. Man är en trebarns- mamma eller pappa som ska försöka jobba ihop till mat och hyra. Man vill ha ett arbete. Det är bara det som gäller. Vårt förhållande har hållit. Vi har kommit fram till att vi ska leva ett liv där vi gör de saker som vi kan och som vi nu har råd med. så lär vi också kunna göra mer. måste det vända. Jag hoppas att det jag berättat ska ha ett värde, att det kanske kan hjälpa till att förändra saker och attityder till det bättre. För det är inte bara jag som har ont i magen, eller känner mig kränkt, när jag varit på socialen. Men allt har inte varit negativt. Jag har fått tid att vara tillsam- mans, och fått ut mycket mer, med mina barn än vad min mamma fick med mig. Det är positivt. En framtid utan bidrag "Vad fan skall man göra när man vill jobba – men det inte finns något att få." Hon är öppen, mogen och redan rik på livserfarenhet. Hennes språk är levande och målande. Till kaféet där vi bestämt träff kommer hon på cykel. Hon jobbar nu på ålderdomshem, och ska få sin första lön. känner sig lite stressad. Hon har bestämt tid för att klippa sig. Tänk att få råd med lite lyx, säger hon. Det har hon tidigare inte alltid kunnat unna sig. har som så många andra i hennes generation levt i gränslandet mellan vikariat, arbetslöshet, studier och socialbidrag. –Jag tog studenten . Då var jag . Jag hade läst på samhällsvetenskapliga linjen. För mig var det mest aktuella att då få komma utomlands. Det spelade ingen roll vart. Jag åkte till med en kompis. Men första utlandsvistel- sen blev inget bra. var jag hemma igen. Den hösten bodde jag hos mamma och arbetade på ett ålderdomshem. Det var ett kvällsjobb på deltid. Då tog hon hjälp av socialen. När slutade på gymnasiet hade hon inga omedelbara planer på att läsa vidare. Hon ville skaffa nya intryck, resa och lära sig spanska. reste hon till och pluggade. Väl hemma igen sökte hon in på filosofikursen vid högskolan. –Några mål hade jag inte då – det har jag först . Jag vill jobba med journalistik – och helst på en radiostation. När jag kom hem från flyttade jag till mamma och bör- jade åter arbeta på ålderdomshemmet. En kompis och jag pratade om att skaffa en egen lya att dela på. Vi hittade en lägenhet . EN FRAMTID UTAN BIDRAG För korta perioder är mamma alltid trygg, men inte för . Att bo hemma när man är och har en aktiv lille- brorsa att ta hand om funkar inte i längden. Det tyckte de inte hemma heller – och det förstår man ju. –Min kompis och jag flyttade ifrån lägenheten. Jag hade inget jobb, ingenstans att bo. Bostad löste sig genom att jag blev inneboende hos en gammal dam och betalade i måna- den. Då kom jag åter i kontakt med socialen. Jag var ute efter ett jobb på ålderdomshemmet där jag alltid varit sommarvikarie. Jag sa till dem: Jag finns här, och kan jobba hur mycket som helst. Tyvärr blev det inte så mycket. Det hade blivit kärvare tider, i samhället och för de anställda. Kommunen hade infört nödstopp – det fick inte anställas vikarier. De som arbetade i vården hade inte längre råd att vara hemma när de blev sjuka – det skulle kosta dem för mycket pengar. Det lilla som jag tjänade på att hoppa in som extrahjälp räckte inte till för att klara mig. Så jag tog kontakt med socialen för att få en så kallad normutfyllnad. Då var jag . ser mötena med som positiva – men krång- liga. Några skuldkänslor har hon inte känt. Jag tycker inte det är skamligt att få hjälp när man behöver det. Jag hade försökt att göra allt för att klara mig. Jag har aldrig varit rädd att söka jobb och hugga i när jag behöver det. Det är inte roligt att vara beroende av någon annan – i det här fallet socialen. Men vad fan ska man göra om man vill ha ett jobb, men det inte finns att få. –Mamma sa ingenting när jag gick till socialen. Hon tyckte det var synd att jag inte kunde klara mig, fast jag var beredd att arbeta hur mycket som helst. Visst kan man skylla samhället för mycket av det som hänt och att det ser ut som det gör för min generation. Men jag tycker också att man själv kan ta tag i saker så gott det går. gjorde jag det, plus att jag hade börjat som kon- taktperson för en tjej som var autistisk. Det var en form av väntjänst. Vi gick ut på stan – och på bio. Det var inget jag kunde försörja mig på. Det var en social grej som ersattes med . Men jag var inte bitter eller besviken. Ytterst hade jag valt att leva så här. Jag hade mycket väl kunnat EN FRAMTID UTAN BIDRAG söka in på en utbildning eller kurs, men gjorde inte det. Jag hade som person en tillfällig svacka och kände att jag måste ta paus från att plugga och för att ta vara på mig själv. Jag gick till socialen med hyreskontrakt och lönespecifikatio- ner. Det var deras uppgift att räkna ut vad jag skulle ha. Så jag fick hyran betald på runt . Möttes du av förståelse – eller av snorkighet? –Varken eller. Det var liksom att här kommer ännu en so- cialbidragstagare. Det var mest ett mekaniskt bemötande. Det är fantastiskt att man så tidigt i livet har lärt sig all den by- råkrati som faktiskt existerar. Det är så himla mycket att hålla reda på, och förstå, för att man ska ha rätt till hjälp. hade jag korta vikariat på hemmet, det var . Egentligen tjänade jag inte på att jobba. Jag kom inte upp i existensminimum. Allt var jätteknapert och precis så att det gick ihop till det allra nödvändigaste. Jag fick välja bort det mesta i livet. Det fanns inget utrymme för att köpa kläder. Jag gick på Myrorna. Att ha det så här är inte roligt. Men när man som jag visste att det är i livet, då orkar man ta den smällen. Däremot förstår jag hur svårt det är för dem som ständigt måste leva på socialbidrag. Är det vanligt i din generation att man går till socialen när pengarna inte räcker? –Ja, det är det. En del ser det som en möjlighet att hålla sig flytande. har mest haft kontakt med socialen per telefon. Det enda personliga mötet var när hon var där första gången och hämtade papper. Då fick hon endast tala med receptionisten. Hon skulle velat haft mer information om regler och ekonomi, mer av handledning. kan övergångarna mellan lön och ersätt- ningen från och socialen bli både knepiga och förödande. –Det har jag fått känna på. hade jag som vanligt sommarvikariat på hemmet. Då hade jag en bra lön, och hade jag tänkt fortsätta jobba på där. Men då dök plötsligt en praktikplats upp som var guld värd för min fram- tid. Jag fick en Api-tjänst på en tidning. Självklart tog jag den. EN FRAMTID UTAN BIDRAG Trots att den bara var betald med . Det kan ingen leva på. Jag var tvungen att åter söka hos socialen. fick jag bara . Socialen tyckte att jag hade haft för mycket pengar månaden innan och att jag borde ha planerat bättre. Det var första gången jag tyckte det var dåligt. Socialen verkade inte ha någon verklighetsförankring. De tänker inte på hur det är ute i vardagen. Att klara sig på går ju bara inte. Jag berättade hur fattigt jag hade det. Men fick då till svar att jag hade haft bra med pengar . Du borde ha sparat och delat upp pengarna , sa de. De tänkte inte på att jag hade gamla skulder som jag betade av och att jag i förväg inte visste att jag skulle få en praktikplats som hade med min framtida utbildning och mitt yrkesval som journalist att göra. Jag var på tidningen . Det är den längsta perioden jag varit i kontakt med socialen. Jag fick mer eller mindre hyran betald. Det var ett jättekul jobb, på något sätt var det som att starta på nytt. Även om tidningen kanske ibland kändes lite amatörmässig, och att vi efter varje nummer sa: Hoppsan vad var det här? Så här kan man väl ändå inte formulera sig. Vad har jag skrivit nu egent- ligen? Men det var väldigt lärorikt och utvecklande. Jag stärkte mitt självförtroende. Det var viktigt att få känna på hur det kan vara att intervjua, skriva och göra layout. Allt som allt var det en enormt bra tid. Jag hade också hittat en lägenhet. är tidningspraktiken över. Jag har åter ett utbildnings- vikariat på hemmet. Det är jättefint att kunna falla tillbaka på. Jag ersätter en tjej som går på utbildning. Avdelningen som jag är på är ett demensboende. Det är intressant och roligt, ett annat sätt att jobba. Vi är en grupp, ett sammansvetsat lag. Man engagerar sig i dem som bor där, vi gör allt tillsammans – från att läsa tidningen till att gå ut. För mig har det varit bra att ha ålderdomshemmet att falla till- baka på. Jag har planer på vad jag ska göra, hur jag ska gå vidare och utbilda mig. Allt vad jag gjort har bara varit tillfälligt. EN FRAMTID UTAN BIDRAG Som jag lever gör många i min generation. Det är ett väldigt hoppande mellan de tillfälliga jobb man kan få, och olika studie- planer. Det är en rotlöshet, och det är omöjligt att veta när man blir stadgad, då det är så himla svårt att komma in på högskolan. Jag är i en sådan där dözon. Jag har för bra betyg för Komvux, men för dåliga för att kunna slåss med andra om högskoleplatserna. Om du inte hade fått hjälp från socialen, hur hade du då klarat dig? –Det har varit nödvändigt för att gå vidare i livet, men också för att kunna överleva för stunden. Hade jag inte fått hjälp från socialen hade jag inte kunnat ta praktikplatsen på tidningen för arbetslösa. För min framtid var det guld värt att pröva på som journalist. Det är så här samhällets stöd skall fungera. Men det är jättejobbigt att tvingas hoppa omkring. är ju inget säkert. kunde man komma in på högskolan på en gång och börja plugga, eller gå direkt från gymnasiet till ett jobb, och sedan kan- ske stanna där hela sitt liv. Hur har du haft hjälp och stöd? –Längsta tiden var då jag hade praktik- platsen på tidningen. Är det skönare när du klarar dig själv? –Ja, herregud. Tänk att slippa all den här byråkratin, slippa de sena utbetalningarna, som gör att man kommer efter med hy- ran. Självklart känns det bättre att tjäna pengar själv. Men jag tycker inte man ska känna skuld när man har ett så här bra system så att man kan få hjälp när man behöver. Det jag reagerat mot är att det varit så svårt att få kontakt med folk på socialen. Jag skulle ha krävt fler personliga möten om jag varit mer beroende av hjälp. –Jag förstår att trebarnsmammor som inte har arbete, och som bara får det sämre, kan uppleva tröstlöshet och hopplöshet. Jag har ju bara haft mig själv att ta vara på och klara. Jag är stark och vet vägarna. Jag planerar och gör något. När det har varit riktigt risigt med pengar har jag försökt att låna av kompisar eller gått hem till mamma och ätit. Dyra nöjen har jag avstått ifrån. Hur kan systemet göras bättre och effektivare? –Det behövs mer personlig kontakt med bidragstagare. Det är viktigt när det krisar, och eftersom det känns som om socialsek- EN FRAMTID UTAN BIDRAG reterarna inte har någon riktig verklighetsförankring. Alltså mer av förståelse och inlevelseförmåga. De på socialen kan inte tänka så mekaniskt och tro att man alltid planerar . Det fungerar inte så om man ligger efter med räkningar och lån. Jag ser hur kompisar tvingas leva ett liv som bygger på social- bidrag. Det beror inte på att bidragen är för höga, utan på att det är svårt att få jobb och svårt att komma in på högskolan. Det blir en ond cirkel när man märker att det inte lönar sig att hoppa från vikariat till vikariat. Det är inte socialbidragen som är för höga – de är precis på gränsen. Det är lönerna som är för låga. Min framtid är en framtid som inte består av bidrag. När mitt utbildningsvikariat på hemmet är över hoppas jag att jag hunnit klara av en tenta som jag missat på högskolan. Jag måste komma ikapp fem poäng för att få studiemedel. I vår tänker jag åka till och ta en Cambridgeexamen. Det är väldigt viktigt med en god grund för engelskan. Min ambition är att spara av de pengar jag tjänar på ålderdomshemmet. får jag min första fulla månadslön. Jag känner mig hellycklig. Då ska jag först lyxa till lite. Åka till min syster i , hälsa på kompisar i , och gå på bio. Det låter inte så lyxigt? –Nej, men för mig är det det. Jag som tidigare tyckt att guldkanten varit att gå till och sitta där och läsa MånadsJournalen. –Jag vill bli journalist och jobba med radio. Mitt mål är att söka in på , eller en folkhögskola med media- linje. Om det blir kärvt igen kan du tänka dig gå och få hjälp igen? Men jag hoppas att jag inte behöver det. För mig är det en trygghet att kunna falla tillbaka på jobbet vid ålder- domshemmet. Jag ser det inte som ett misslyckande eller att gå ned sig. Många unga är rädda för att leva i vardagen, och med ett jobb som kan verka vanligt eller oglamouröst. Alla vill ut och resa, eller bli det eller det. Det är lätt att man lever kvar i denna en cirkel av drömmar och aldrig torkar skit på åldringar. För mig hade det varit EN FRAMTID UTAN BIDRAG bättre med ett system som hade kompletterat den ersättning jag fick för . Alltså någon form av minimilön. Det finns heller inte någon bra kontakt mellan , social- tjänsten och arbetsförmedlingen. Det är brist på resurser. Det måste skapas ett nytt system – mer av enhetlighet och en tydlig levnadslön. Känner din generation bitterhet mot ett samhälle som inte kan ge er jobb eller ta vara på er kunskap? – Jag tror snarare det är en bitterhet mot fyrtiotalist-genera- tionen. Det är som om vi ska få ta hand om skiten efter allt vad den har tagit för sig. Som raseringen av välfärdsstaten, den offent- liga sektorn. Ja allt det som varit den svenska trygghetsmodellen. har många i min generation inte råd att gå till tandläkaren eller doktorn. Vi ska vrida och vända på varenda krona. Jag har kompisar som inte varit hos tandläkaren . Jag upplever generationsklyftan som större än samhällsklyftan. Men det är så pucko att gå och vara bitter. Det leder inte framåt, bara till cynism. Man måste försöka göra något åt sin egen situation. Min livserfarenhet är bred. Jag har varit inne i alla samhälls- situationer. Jag har studerat, och gått arbetslös. Jag har arbetat inom äldrevården, jag har haft praktikplats, och fått hjälp av socia- len. Jag har fått insyn i det mesta. Det är mycket som är fel och kan kännas jobbigt. Men den som inte har haft motgångar eller prövningar – har inte heller något att glädjas över när det går bra. Det har vänt nu Jag vill betala tillbaka till alla de som ställt upp och trott på mig, trots alla svek. Från havet och älven ligger vin- den på – som alltid Över nylagda stentorg stretar fram i blåsten. Han är , och har tagit spårvagnen in från . Till flyttade han för att komma bort från en mellansvensk stad. Bort från knarkarkvartar och de stökigheter som var på väg att ta hans liv. –Jag kämpar för att klara mig. Jag kämpar i en ny lägenhet, med utbildningen här i , och för att värja mig från kom- pisarna i min gamla stad, säger han. Men är inte en långt farligare stad för en skör männi- ska? –Nej, inte för mig. Här kan jag bygga upp något nytt. Jag har min syster och hennes kille här. Det stöttar på alla sätt. Fast visst finns det frestelser och så kallade pundare även här. När jag var ute senast kom en tjej fram till mig och frågade om jag ville köpa amfetamin. Dra åt helvete skrek jag – och så tog jag spårvagnen hem till . Ännu är marken inte fast under . Det har den aldrig varit under hans 23-ånga liv. och hans syster växte upp i en förort till . Mam- man och pappan var aktiva i . De hämtades och försvann in i ett fängelse. –fick min syster och jag veta att de båda var DET HAR VÄNT NU Då var och hans yngre syster i känslig tonårsålder. De bodde hos deras åldriga mormor. Där fanns också morbrorn som alltid slog när han var påverkad. – Det var han ofta, säger . Från misshandeln, från regimens terror och kriget bestämde sig och hans syster att fly. De fick hjälp med falska pass av . De tog vägen över . var då, hans syster 14. Målet för de båda syskonen var , och en av Bergslagens alltmer nedmonterade bruksorter. Där fanns en släkting till dem. –Men det funkade inte när vi kom fram. Vi hade ju tidigare nästan aldrig sett vår släkting. Vi fick ingen kontakt, så min syster och jag flyttade till en annan stad, en universitetsort. Där började jag skolan för att lära mig svenska. Det var där som strulet startade för . Han hade fyllt . När han drack sprit blev han het och vild. hamnade ständigt i bråk och slagsmål, med svenska ungdomar som kallade honom för svartskalle, men också med andra flyktingar. –Jag var mest förvirrad .