sou · GMB38d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Utgångspunkten var att drycken klassificeras som annan jäst dryck än vin och öl under KN- nummer 2206 och därför åtnjuter en förmånlig beskattning. Redan i detta sammanhang förordade att EU beslutar om ändring i direkti v 92/83/EEG på så sätt att alkoläsken i stället kan klassificeras som e n mellanprodukt eller spritdryck. Enligt 5 § lagen (1994:1564) om alkoholskatt skall skatt på s.k. mellanklassprodukter, dvs. drycker som innehåller en alkoholhalt över 1,2 men inte över 22 volymprocent som hänförs till KN-nummer 2204, 2205 och 2206 men som inte beskattas enligt 2 till 4 §§ betalas per liter fö r drycker med en alkoholhalt om högst 15 volymprocent med , och för drycker med en alkoholhalt över 15 volymprocent med . O m alkoläsken klassificerades som en mellanprodukt skulle den bli så mycket dyrare att priset kunde medföra en nedgång i efterfrågan. Internet är ett världsomspännande nät av datornätverk som möjliggör nya olika former av datormedier såsom e-post, s.k. elektroniska anslagstavlor och informationsdatabaser. På Internet förekommer också videokonferen- ser, telefoni och ljudradio. Lag och rätt p å Internet. 1997 har hämtas följande statistiska uppgifter. Antalet registrerade värddatorer på Internet ha r beräknats till drygt 16 miljoner, varav i ca 250 000. Antalet s.k. webdokument har uppskattats till ca 100 miljoner och antalet användare har uppgetts till ca 35 miljoner. I använder ca en miljon personer Internet . Tillväxttakten anses vara . Hur marknadsförs alkoholdrycker? Det före kommer i mycket stor utsträckning att företag i alkohol - branschen på sina s.k. hemsidor lämnar information om företagen och om deras produkter. Härutöver g örs mycket reklam i annan form över Internet. Verksamheten får oftast anses falla inom begreppet marknadsföring . Marknadsföringen är i stor utsträckning internationell och riktar sig til l internationell publik. Den kan också inriktas på nationell publik och flera företag har t.ex. svenskspråkiga hemsidor som uppenbarligen riktar sig till svensk publik. antog Rikt- linjer för interaktiv marknadsföring. I dessa ang es att för reklam skall gälla fullt ut på Internet. Därutöver finns regler som tar sikte särskilt på marknadsföring genom e-post och i s.k.diskussionsfora. Bland annat anges vikten av sändarangivelse; det skall alltid framgå vem som står bakom ett visst kommersiellt meddelande. 11Konkurrensrätt och angränsande frågor Det förekommer att partihandlarna, företrädesvis bryggerierna, engagerar sig ekonomiskt i restauranger och pubar. Detta kan ske exempelvis genom marknadsföringsbidrag för specifika marknadsföringsåtgärder, bidrag till ombyggnad av serveringsställen eller exklusiva leveransavtal. Även kvan- titetsrabatter, långa krediter och finansiella stöd förekommer i branschen. Det förekommer att innehavare av serveringstillstånd genom samarbetsav- tal förbinder sig att köpa fatöl från endast en leverantör. Bryggeriernas åtgärder är självfallet avsedda att marknadsför a bryggerierna och deras produkter, både mot innehavare av serverings- tillstånd och mot konsumenterna. medlemmar träffade en överenskommels e angående restaurangavtal. Överenskommelsen syftade till att främja e n sund konkurrens och marknadsföring. Enligt överenskommelsen gällde i huvudsak följande. Bryggerierna åtog sig att av restauranger kräva ensamrätt endast fö r leverans till fatölsanläggning. Marknadsföringbidrag fick lämnas unde r för utsättning att den avsåg ersättning för en viss tjänst och fick int e överstiga restaurangens kostnad. Rabatter och bonus skulle inte betalas i efterskott, och några lån eller finansieringar fick inte förekomma. En a v föreningen utsedd nämnd kontrollerade efterlevnaden. I samband med att alkoholmonopolen avskaffades och utländska bryggerier fick tillträde till den svenska marknaden sades överenskommelsen upp. Konkurrenslagen (1993:20) trädde i kraft . Lagen innehåller två centrala förbud, dels mot samarbe te mellan företag som har till syfte att begränsa konkurrensen på den svenska marknaden eller som ger ett sådant resultat (6 §), dels mot missbruk från ett eller flera företags sida av e n Konkurrensrätt och angränsande frågor dominerande ställning på den svenska marknaden (19 §). Bestämmelserna har utformats efter förebild från de gemenskap srättsliga konkurrensreglerna i , dvs. artiklarna 85 och 86. Enligt bestämmelsen med förbudet mot konkurrensbegränsand e samarbete (6 §) gäller som huvudregel förbud mot avtal mellan företag som syftar till att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på den svenska marknaden på ett märkbart sätt eller som ger ett sådant resultat. I bestäm- melsen anges exempel på olika typer av avtal, beslut eller samordnade förfaranden som är konkurrensbegränsande och därmed förbjudna. Bland dessa typer av avtal nämns sådana som innebär att inköps- eller försälj - ningspriser eller andra affärsvillkor fastställs eller att marknader begränsas, kontrolleras eller delas upp. Ett avtal, beslut eller samordnat förfarande har ett konkurrensbe - gränsande syfte eller resultat om det på något sätt inskränker ett eller flera företags möjligheter att ag era oberoende av andra företag (m.fl., Konkurrenslagen, 2 upplagan, 1995, s. 115). Exklusiva inköpsavtal som stänger marknaden för andra än avtalsparterna kan anses begräns a tredje mans handlande på sådant sätt att förbudet i 6 § blir tillämpligt. För att bestämmelsen i 6 § skall bli tillämplig fordras att avtalet , beslutet eller det samordnade förfarandet är konkurrensbegränsande på ett märkbart sätt. Samarbetet måste ha ekonomiska verkningar av någo n betydelse (a.a., s. 118 f.). Avgörande är i princip storleken på de samarbe- tande företagen samt marknadsandelen för produkterna som omfattas a v avtalet. har i allmänna råd närmare utvecklat hur märkbart sätt bör tolkas (KKVFS 1993:2). De berörda varorna eller tjänsterna , tillsammans med avtalsparternas och till dessa anknutna företags andr a varor eller tjänster som av användarna uppfattas som likvärdiga, får int e utgöra av den totala marknaden för sådana varor elle r tjänster inom den del av som påverkas av avtalet. Den totala årsomsättningen under det senaste räkenskapsåret för varje avtalspart och till avtalsparten anknutna företag får inte överstiga . När det gäller samarbete i vilket endast små företag deltar, dvs. företag som har en årsomsättning , kan marknadsandelen uppgå till utan att konkurrensen anses bli påverkad på ett märkbart sätt. kan i enlighet med bestämmelsen i 8 § medge undantag från förbudet i 6 § i enskilda fall. Ett i och för sig förbjude t förfarande blir i sådana fall tillåtet och drabbas inte av ogiltighet och kan inte heller föranleda skadeståndsansvar för de inblandade företagen. Rent allmänt krävs för att ska ll bevilja undantag att fördelarna med avtalet objektivt sett överväger de nackdelar för konkurrensen so m avtalet kan innebära. Konkurrensrätt och angränsande frågor Så kallade gruppundantag, dvs. undantag för grupper av avtal kan också medges, under förutsättning att avtalen uppfyller kraven för enskild a undantag (17 §). Regeringen beslutar om gruppundantag. Detta har skett genom nio förordningar. Ett avtal som omfattas av ett gruppundanta g behöver inte heller anmälas till för att beviljas individu- ellt undantag. Regeringen har sålunda genom förordningarna (1996:341) respektiv e (1996:342) beslutat om gruppundantag enligt 17 § konkurrenslagen fö r dels ensamåterförsäljara vtal, dels exklusiva inköpsavtal. Gruppundantaget för ensamåterförsäljaravtal gäller dock inte för avtal som har träffats fö r återförsäljning av drycker i lokaler som används för försäljning oc h konsumtion av drycker (2 § förordningen [1996:341]). Det svensk a gruppundantaget för exklusiva inköpsavtal har inte införlivat de särskilda gemenskapsrättsliga reglerna motsvarande gruppundantag för ölleveranser. Avtal om ölleveranser särbeha ndlas alltså inte i den svenska rätten utan får liksom avtal om andra produkter tillgång endast till de möjligheter til l undantag som ges i de allmänna bestämmelserna i gruppundantaget fö r exklusiva inköpsavtal (3 § förordningen [1996:342], jfr m.fl. s. 259). Avtal eller avtalsvillkor som är förbjudna enligt 6 § är redan vid si n tillkomst ogiltiga (7 §). Konkurrensbegränsande avtal som beviljas undantag enligt 8 § eller som faller inom ett gruppundantag enligt 17 § är däremot inte ogiltiga. kan efter ansökan av företag ge en förklaring om att förbuden i 6 eller 19 § inte är tillämpliga på e tt avtal eller förfarande (20 §). En sådan förklaring lämnas i form av ett icke-ingripandebesked. Ett sådant besked innebär att finner att avtalet eller förfarandet inte omfattas av förbuden i 6 eller 19§ och att verket därför inte finne r anledning att med stöd av konkurrenslagen ingripa mot ett avtal eller et t förfarande. Företagen kan för ett avtal eller visst förfarande ansöka om icke-ingripandebesked enligt 20 § och anmäla detsamma för undanta g enligt 8 § (m.fl. s. 395). kommer då att meddela ett icke-ingripandebesked om verket finner att förbudet i 6 § överhuvudta- get inte är tillämpligt. Finner däremot att förbudet i 6 § aktualiseras kan verket i stället bevilja undantag enligt 8 § om förutsätt - ningarna härför är uppfyllda. skall beakta endast ren t konkurrenspolitiska intressen vid tillämpningen av de grundläggande bestämmelserna om konkurrensbegränsning, dvs. 6, 8 och 19 §§. Konkurrensrätt och angränsande frågor har vid olika tillfällen pröva t bryggeriers ansökningar om icke-ingripandebesked enligt 20 § konkurrenslagen och anmälningar fö r undantag enligt 8 § samma lag för standardavtal för leveranser a v dryckesleveranser till restauranger. I de flesta fallen har verket funnit att icke-ingripandebesked inte kan meddelas men att däremot förutsättningarna för att bevilja undantag enligt 8 § är uppfyllda. Avtalen består ibland av separata avtal om dels fat- och tankölsin - stallation (anläggningsavtal), dels samarbetsavtal i vilket allmänna villkor om samarbetet mellan och restaurangen tas upp. Gemensamt för den övervägande delen av arrangemangen tyck s vara att äger och sköter fat- och tankanläggningen. Detta arrangemang uppges ha fördelen av en rationell distribution och av att kunderna tillförsäkras kvalitetsgott öl till bra priser. Som exempel kan nämnas beslut , dnr.1298/93. AB Bryggerier () ansökte i första han d om icke-ingripandebesked enligt 20 § konkurrenslagen, och anmälde i andra hand avtalet för undantag enligt 8 § samma lag. Ansökan/anmäla n gällde ett standardavtal som innehöll bå de samarbetsavtal och anläggnings- avtal. Avtalet omfattade fatöl, främst klass I och III, samt öl på flasko r (klass I, II, III), läsk, mineralvatten, juice och stilldrinkar. gjorde gällande att syftet med avtalet var att ge restaurangen möjlighet att sälja fatöl av hög smakmässig och hygienisk kvalitet till rätt temperatur, att ge restaurangen god service i form av snabba leveranser, underhåll och jourservice samt kunskap och stöd i olika marknadsföringsåt- gärder samt att ge erforderlig kommersiell grund för de åtaganden som gjorde i avtalsrelationen, av vilka det tyngsta åtagandet hänförde sig till installation och underhåll av anläggningen. Av avtalets bestämmelser kan följande antecknas. åtar sig at t utan kostnad för kunden ställa fat- och tankölsanläggningar till denne s förfogande. är ensamleverantör till egna fat- och tankölsanläggning- ar samt huvudleverantör. Restaurangen åtar sig att inköpa mer än hälften, av övriga drycker. Volymmål fastställs för försäljning av fatöl klass II I (stark- och mellanöl). Åte rbetalningsskyldighet föreligger för restaurangen omfattande vad bekostat i installation och demontering av fat- eller tankölsanläggningen samt i mar knadsföringsstöd, om restaurangen tecknar leveransavtal med annan dryckesförsäljare avseende öl för försäljning via eller om restaurangen säger upp avtalet . Samarbetsavtal löper under lägst ett och högst , dock högst om volymmålet inte uppnåtts inom avsedd tid. Anläggningsavtal löpe r , varefter gäller ömsesidig uppsägningstid. Konkurrensrätt och angränsande frågor fann att avtalet såvitt avsåg huvudleverantörskap för drycker på flaskor inte stod i strid med 6 § konkurrenslagen eftersom restaurangen stod öppen som försäljningskanal för nästan hälften av sit t behov härvidlag. Såvitt avsåg ensamleverantörskapet till egen fat- elle r tankölsanläggning var avtalet däremot konkurrensbegränsande i den mening som avses i 6 §. Eftersom konkurrensen begränsades på et t märkbart sätt marknadsandelar på varje relevant markna d översteg och företagets årsomsättning året före ansöka n översteg lämnade verket ansökan om icke-ingripande- besked utan bifall. fann därefter att inget motsade uppgift att avtalet bidrog till en bättre distribution och konstaterade att en minskad resursåtgång för given produktion innebar en samhällsekonomisk vinst . Vidare menade verket att konkurrensen mellan bryggerierna, varav de flesta tillämpar liknande arrangemang, tillsammans med konkurrensen i restaurangledet torde leda fram till lägre konsumentpriser. Verket fann vidare att de avtalade begränsningarna för restaurangerna fick anse s nödvä ndiga för att distributionen skulle kunna förbättras. Slutligen fan n verket att avtalet inte gav möjlighet att sätta konkurrensen ur spel för en väsentlig del av nyttigheterna i fråga. Sammanfattningsvis fan n därför verket att förutsättn ingarna för undantag enligt 8 § konkurrenslagen var uppfyllda. Undantaget tidsbegränsades till . 12.1Allmänt om varumärkes- och firmarätt Firma är den benämning som en näringsidkare bedriver sin verksamhe t under, och som särskiljer hans verksamhet från annans. Varumärke är det kännetecken som används för att särskilja de varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet från varor som tillhandahålls i en annan. För varumär- ken som avser tjänster används beteckningen servicemärken. Varumärkets funktion är att särskilja varor efter deras kommersiella ursprung. Varumär- ket symboliserar således varorna. Firman symboliserar själva rörelsen . Både det varumärkesrättsliga och det firmarättsliga skyddet uppkomme r genom antingen registrering eller inarbetning. Bestämmelser om varumär- ken och om firma finns i varumärkeslagen (1960:644) och i firmalagen (1974:156). Varumärke är ett sådant kännetecken som kan vara föremål för registrering. Varukännetecken används som beteckning för kännetecken som kan både inarbetas och registreras (2 § första och andra stycket varumärkeslagen). Ett varumärke kan bestå av alla tecken som kan återges grafiskt, särskilt ord, inbegripet personnamn, samt figurer, bokstäver, siffror och formen eller utstyrseln på en vara eller dess förpackning, förutsatt att tecknen kan särskilja varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet från sådana som tillhandahålls i en annan (1 § andra stycket). Var och en får dock i sin näringsverksamhet, om det står i överensstämme lse med god affärssed, som kännetecken för sina varor använda bl.a. sitt släktnamn, sin firma elle r uppgifter om varornas egenskaper. Ett varumärke måste ha särskiljningsförmåga för att kunna inarbeta s eller registreras. För att det skall kunna registreras krävs därutöver att det inte finns några registreringshinder. Ett varumärke registreras i olik a klasser. Indelningen fastställs av . Det finns 42 sådana klasser för varor och tjänster (klasserna 1 till och med 34 avser varor och klasserna 35 till och med 42 tjänster). Ett varumärke kan var a registrerat för olika varor eller tjänster. I klass 32 registreras varumärken för ö l; mineralvatten och kolsyrat vatten samt andra icke alkoholhaltiga drycker; fruktdrycker och juicer, safter och andra koncentrat för framställ- ning av drycker. I klass 33 registreras varumärken för alkoholhaltig a drycker (ej öl). I klass 42 registreras servicemärken för utskänkning av mat och dryck m.m. 12.2.2Närmare om förutsättningarna för registrering och inarbetning För att ett varumärke skall kunna registreras krävs att de tecken det består av kan särskilja varor som tillhandahålls i en näringsverksamhet frå n sådana som tillhandahålls i en annan (1 § andra stycket). Vid bedömningen av särskiljningsförmågan skall hänsyn tas till alla omständigheter och särskilt till den omfattning och den tid under vilken märket har varit i bruk. Vid prövningen tas hänsyn till om varumärket kan fungera som et t individualiseringsmedel och om det kan förbehållas en enskild varumär - keshavare utan att konkurrenternas möjlighet att marknadsföra sina varor blir otillbörligt beskuren. Ett varumärke som uteslutande eller med endast mindre ändring eller tillägg anger varans art, beskaffenhet, användning eller dylikt skall inte i och för sig anses ha särskiljningsförmåga (13 §). För att ett varumärke skall kunna registreras krävs förutom at t kännetecknet har sådan särskiljningsförmåga att det inte finns någr a registreringshinder. De registreringshindren som anges i 14 § varumärkesla- gen är antingen absoluta eller relativa. Till de absoluta registreringshindren (14 § första stycket 13) hör att ett varumärke inte får registreras om det är ägnat att vilseleda allmänheten, om märket på annat sätt strider mot lag eller författning eller allmä n ordning eller är ägnat att väcka förarge lse. Ett märke anses vilseledande om det är ägnat att framkalla en oriktig uppfattning om den kännetecknad e varans art, beskaffenhet, mängd, användning, pris, ursprungsort eller tiden för dess framställande. (m.fl., Imm aterialrätt, femte upplagan 1995, s. 149). Vid vilseledande åsidosätts ett allmänt intresse därigenom att e n köpa re får en annan kanske sämre vara än vad han räknat med (Stur e Heiding, Svensk varumärkesrätt, 1979, s. 35). Stridande mot allmä n ordning kan vara märken som väcker anstöt från politisk, moralisk, elle r religiös synpunkt, exempelvis märken som anspelar på politiska händelser, hånar statsformen eller förhärligar en bekant brottsling. Till sådan a varumärken som kan bedöma s som ägnade att väcka förargelse kan räknas sådana som kränker en privatperson, t.ex. genom att innehålla en karikatyr eller ett nedsättande omdöme; annars bör ett varumärke betraktas som så anstötli gt att det kan utgöra registreringshinder endast om det såra r känslorna hos ett större antal människor (a. a. s. 36). De relativa registreringshindren (14 § första stycket 49) har til l syfte att skydda tidigare existerande rättigheter. Även om ett sådant hinder föreligge r får registrering ske om den vars rätt medger det och det inte föreligger ett absolut registreringshinder. Till de relativa hindren hör att ett varumärke inte får registreras om det innehåller eller består av något som är ägnat att uppfattas som annans firma eller som annans släktnamn. Hi t hör också att ett varumärke inte får registreras om det är förväxlingsbar t med ett namn eller en firma som någon annan använder i sin näringsverk- samhet eller med någon annans varumärke som är registrerat efter tidigare ansökan eller med någon annans varukännetecken som är inarbetat nä r ansökan om registrering görs. Om märket är förväxlingsbart med et t varukännetecken som vid tiden för ansökan a nvänds av någon annan får det inte heller registreras, om ansökan har gjorts med vetskap om detta oc h sökanden inte har använt sitt märke innan det andra kännetecknet togs i bruk. Om varumärke som omfattas av internationell varumärkesregistrering och om gemenskapsvarumärken finns också särskilda bestämmelser. Enligt varumärkeslagen föreligger det alltså en principiell skillna d mellan vilseledande och förväxlingsbara varumärken. Som nämnt s bedöms ett märke som vilseledande om det är ägnat att framkalla en oriktig uppfattning om den kännetecknade varans art, beskaffenhet, mängd, användning, pris, ursprungsort eller tiden för dess framställande. Ett märke anses förväxlingsbart om det är så likt en annans varumärke att den s.k . omsättningskretsen uppfattar att det är frågan om den senares varo r (m.fl., Immaterialrätt, femte upplagan 1995, s. 149). Ett kännetecken anses inarbetat om det här i landet inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig omsättningskretsen är känt som beteckning för de varor som tillhandahålls under kännetecknet (2 § tredje stycket). Omsättningskretsen består av två grupper, dels de som kan tänkas köpa den aktuella produkttypen, dels de som är verksamma ino m samma bransch och som i egenskap av tillverkare eller distributörer handlar med produkten. De som ingår i omsättningskretsen skall känna till att ett visst märke kännetecknar en vara men behöve r däremot inte ha kunskap om vem som är varumärkesinnehavare. Vad som ä r en betydande del bedöms efter omständigheterna i det enskilda fallet. 1994/95:59 s. 45). Det varumärkesrättsliga skyddet uppkommer genom registreringen eller en inarbetning. Skyddet innebär att ingen annan än innehavaren i sin närings- verksamhet får använda ett med det skyddade kännetecknet förväxlingsbart kännetecken. Varumärkesskyddet medför alltså en ensamrätt (4 §) . Ensamrätten till ett registrerat varumärke gäller . Registreringen kan förnyas ett obegränsat antal gånger. Ett skydd som uppkommit geno m inarbetning består så länge märket är inarbetat, dvs. skyddet upphö r normalt efter det att kännetecknet har slutat vara i bruk. Ensamrätten innebär således att innehavaren av varukännetecknet kan hindra andra från att i sin näringsverksamhet använda förväxlingsbara kännetecken för sina varor. Två märken anses förväxlingsbara om de är så lika att de kan förväxlas och de dessutom som huvudregel känneteck- nar varor av samma eller liknande slag (6 § första stycket). En helhetsbe- dömning av varumärkes- och varusl agslikheten skall göras vid en prövning av förväxlingsrisken. Vid bedömninge n av varuslagslikheten tas hänsyn till bl.a. sammansättning, ändamål, teknisk likhet, användningsområde oc h distributionssätt. Vid bedömningen av mär keslikheten skall hänsyn tas bl.a. till de syn- och hörselintryck och de associationer som kännetecknen kan ge upphov till. Därvid skall beaktas att en köpare i allmänhet inte ha r möjlighet att jämföra kännetecken. Att i sin näringsverksamhet uppsåtligen använda ett varumärke som är förväxlingsbart med ett skyddat varumärke är straffbart. Redan oaktsamt sådant användande kan medföra skadeståndsansvar. En varumärkesregistrering kan hävas om innehavaren inte efter det att registreringsförfarandet avslutats har gjort verkligt bruk a v varumärket här i landet för de varor som märket har registrerats för. Också om sådant bruk inte har skett av i följd ka n registreringen hävas. Bestämmelsen om användningstvång finns i 25 a § varumärkeslagen. Användningstvånget innebär att varumärket skall användas för sit t ändamål som varukännetecken och inte som t.ex. firma (prop. 1992/93:48 s. 98 f.). Bruket skall vara allvarligt menat, dvs. det skall ske i samband med en på affärsmässiga överväganden grundad marknadsföring av varan eller tjänsten till allmänheten. Med verkligt bruk avses t.ex. användning på själva varan och användning av märket i samband med utbjudande eller förs äljning av varan. En användning av märket i reklam eller andra marknadsföringsåtgärder i ett tidsmässigt rimligt samband med att varan förs ut på marknaden kan också medföra att det gjorts verkligt bruk a v varumärket (a. prop. s. 99). Med verkligt bruk likställs dels att varumärket används i en annan form än den registrerade om avvikelsen avser endast detaljer och inte förändr ar märkets egenartade karaktär, dels att märket här i landet anbringas på varor eller deras emballage endast för exportändamål (25 a § andra stycket). Det är tillräckligt att varumärket använts av någon annan med varumärkes- innehavarens samtycke för att användningstvånget skall vara uppfyllt (25 a § tredje stycket). Om det finns ett giltigt skäl till varför märket inte har använts skal l hävning inte ske. Bara sådana situationer som kan uppstå oberoende a v innehavarens förmåga eller vilja kan utgöra giltigt skäl för underlåtenheten (a. prop.