sou · GMB384 · 1999-01-01 00:00:00 — Deltagarna fick i allmänhet fler och mer långvariga problem än lärarna och inom folkbildningsprojek- ten tycks man i allmänhet ha fått både fler och mer långvariga problem än i andra. Men inte i något enda projekt klarade man sig undan helt. Teknikstödet har alltid krånglat på något sätt, framför allt i början. I projektens beskrivningar går att urskilja två orsaker till problemen, antingen har de berott på svagheter och brister i den tekniska utrust- ningen, eller så har de orsakats av kunskapsbrister hos användarna. Det har t.ex. uppstått svårigheter då datorer och programvara inte varit helt kompatibla, då servrar blivit överbelastade och då uppkopp- lingar och nätanslutningar inte fungerat. Denna sortens problem har för det mesta varit möjliga att rätta till. I några enstaka projekt har de dock kvarstått hela kursen igenom. För fungerande bildkonferenser har projekten varit beroende av ett kommunikationsnät med tillräcklig kapacitet för överföring av rörlig bild och ljud. Detta är villkor som inte alltid kunnat uppfyllas, framför allt inte i glesbygden. Kursernas genomförande har försvårats av av- brott i överföringen och av dålig bild- och ljudkvalitet. Problemen med bildkonferenserna har dessutom varit svåra att åtgärda inom projekten. I enstaka projekt har man också fått problem med datorvirus och kraschade hårddiskar. Visa av sina nya erfarenheter, har man i flera projekt bestämt sig för att försäkra sig om att tekniken fungerar innan själva kur- sen startar. Att som lärare lära ut tekniken och som deltagare lära sig att använda den, som kursens ämnesinnehåll skall bearbetas, beskrivs som praktiskt taget ogörligt. De tekniska problemen har påverkat både stämning och motivation i en del kurser. Lärarna har upplevt att undervisningstiden inte räckt till då delar av den har fått ägnas åt att lära ut teknikanvändning och åt att få teknikstödet att fungera. Deltagarna har tappat lusten att använda tekniken och några har ledsnat på hela kursen. I synnerhet de datorova- na och studieovana deltagarna sägs ha tagit illa vid sig eftersom de känt sig dumma och skyldiga till att själva ha skapat problemen. Men det är vanligare att de tekniska svårigheterna beskrivs som mindre allvarliga. I de flesta projekten var problemen övergående och enligt utvärderingarna var både lärare och deltagare i efterhand nöjda med sina studier, glada över att ha fått prova på att använda tekniken på detta sätt och beredda att försöka en gång till om de skulle få möjlighet. IT-kompetens och teknisk support – deltagarnas och lärarnas De problem som uppstått kring teknikanvändningen har inte enbart be- rott på svagheter i tekniken eller på de tekniska förutsättningarna. Lika ofta tycks de ha orsakats av användarna själva. I planeringen av kurser- nas IT-stöd har bristande kunskap och dåliga råd kunnat leda till tek- niska lösningar som inte fungerat och som med facit i hand varit orea- listiska redan från början. I genomförandet av utbildningar och kurser har kunskapsbristerna försvårat installation, uppkopplingar och an- vändning av framför allt datorer och tillhörande tillämpningar. Deltagarna har i allmänhet haft större svårigheter att hantera tekni- ken än lärarna, och deltagarna i folkbildningsprojekten tycks ha haft svårast av alla. Deras erfarenhet av datorer och datoranvändning be- skrivs som mindre än många andra målgruppers. Projekten har i regel avsatt både tid och personella resurser för en teknisk introduktion i början av kurserna och sett till att teknisk support funnits tillgänglig under kursens gång, men för det mesta anser man sig i efterhand ändå ha underskattat behovet, alltså överskattat deltagarnas tekniska kun- nande. Mer support skulle ha behövts och kanske också en support- funktion som anpassats bättre efter just distansstuderandes behov. Inom framför allt högskoleprojekten påpekas att ordinarie stödcentra inte alltid är tillgängliga och i de former som passar di- stansstudenter. Lärarna har i regel använt kursens IT-stöd tidigare, i andra samman- hang och då mestadels i det egna arbetet. När det gäller lärarna beskrivs själva teknikanvändningen följaktli- gen som jämförelsevis enkel och smärtfri. Deras problem har mer handlat om att få tekniken att fungera i ett pedagogiskt sammanhang. Framför allt bland högskoleprojekten är det en utbredd uppfattning att det krävs en mer mångfacetterad kompetens av distansläraren än av andra. Enligt rapporterna krävs t.ex. ämneskunskap, ämnesdidaktisk kunskap, distanspedagogisk, teknisk och teknikpedagogisk kunskap av en universitetslärare som vill undervisa framgångsrikt på distans. Dessutom anses distansundervisningen innebära en förändring av själ- va lärargärningen – från föreläsning, till tonvikt på handledning och vägledning. Arbetet beskrivs också som mer tidskrävande, framför allt på grund av den större individualiseringen och den textbaserade hand- ledningen, men också eftersom kraven på planering och förberedelser ökar. Den nya lärarrollen diskuteras även bland folkbildningsprojekten, ibland i liknande termer som inom högskolans projekt, men nästan lika ofta i mer varnande ordalag. Ökade krav på förbestämd struktur och planering och mindre utrymme för fysiska möten kan vara ett hot mot folkbildningens pedagogiska ideal, dvs. en förändring i riktning bort från deltagarinitiativ och deltagarfokusering och mot en mer ojämlik och lärarcentrerad undervisningssituation. Deltagarnas tillgång till utrustning och nätanslutning Inom högskoleprojekten har det varit vanligt att kursdeltagarna själva förväntats skaffa sig tillgång till det IT-stöd som ingått i respektive kurs. I ett mindre antal projekt har utbildningsanordnaren lånat ut dato- rer eller gjort datasalar tillgängliga och i ytterligare några har detta an- svar lagts på deltagarnas arbetsgivare. De två första lösningarna uppges ha fungerat bra. Högskoleprojektens deltagargrupper har ofta egna da- torer hemma eller åtminstone tillgång till datorer och inom universitet och högskolor är man vid det här laget relativt välförsedda med IT- stöd. Att lita på en arbetsgivare kan däremot visa sig vanskligt, dels för att denne inte alltid har tillgång till eller gör den nödvändiga tekniken tillgänglig, dels för att säkerhetsaspekter kan leda till att deltagarnas tillgång till interna kommunikationsnät begränsas. I folkbildningsprojekten är det i första hand utbildningsanordnaren som ansvarat för deltagarnas tekniska utrustning, eftersom man har ut- gått från att tillgången till egna datorer inte är tillräcklig bland folk- bildningens målgrupper. I ett avseende tycks detta ansvar ha fungerat bra – deltagarna har beretts tillgång till datorer och tillämpningar – men alltför ofta inte i tillräcklig omfattning. I flera projekt har antingen flera deltagare fått dela på en och samma dator, eller har de hänvisats till datorer som gjorts offentligt tillgängliga i t.ex. bibliotek. Både dessa lösningar har visat sig problematiska. Projekten drar slutsatsen att en ovan deltagare helst behöver en egen dator för att våga prova och för att ta sig att lära. Bland folkbildningsprojekten beskrivs det dessutom som relativt vanligt att inte heller lärarna haft en egen dator att arbeta på. Externt samarbete har förekommit i ungefär tre fjärdedelar av projekten och i ungefär lika stor utsträckning i var och en av de tre grupperna. Att bygga upp nya samarbetskonstellationer har setts både som ett mål och som en nödvändighet. Nätverksb yggandet anses innebära att bättre för- utsättningar skapas för framtida utveckling och genomförande av di- stanskurser med IT-stöd, och dessutom anser sig få ha tillräckligt med tid, pengar eller personella resurser för att själva kunna ägna sig åt denna sortens verksamhet. Externt samarbete var också ett önskemål från DUKOMs sida. De olika konstellationernas utseende har varierat mellan de tre pro- jektgrupperna och det har även det innehåll som samarbetet givits. Högskole- och folkbildningsprojekten har oftast genomförts i sam- arbete mellan relativt få parter och dessutom mellan parter som hört hemma inom en och samma utbildningskultur. Högskolor och univer- sitet har i allmänhet samarbetat sinsemellan (och med berörda arbetsgi- vare) på samma sätt som studieförbund och folkhögskolor i huvudsak har hållit sig inom folkbildningen, eller i alla fall inom folkrörelse- sfären. I kommunprojekten har antalet samarbetande parter varierat mellan två och ett tiotal, och inblandade i ett och samma projekt har t.ex. representanter från , privata företag, lands- ting, kommunala stiftelser, ekonomiska föreningar, högskolor, gymna- sieskolor eller kommunalförbund kunnat vara. Det externa samarbetet beskrivs som mer tungrott inom denna grupp än i de två andra. Det har tagit tid, varit komplicerat att administrera och medfört en hel del in- tressekonflikter och kulturkrockar. Däremot sägs bara i mycket få pro- jekt att administrativa regler eller förordningar försvårat samarbetet i någon egentlig utsträckning. Det har dock hänt att principerna för kost- nadsfördelning och fördelning av arbetstid mellan olika parter ansetts diskutabla. Internt, i den egna organisationen, har projekten mötts av skiftande reaktioner. Störst skepsis, minst intresse och mest misstro anser sig folkbildningens projekt ha stött på. I många utvärderingsrapporter talas om okunskap, ovana och om en utbildningskultur inom vilken tekniska hjälpmedel och studier på distans inte låter sig integreras alldeles smärtfritt. Högskoleprojekten målar upp en likartad bild, dock varken lika tydlig eller lika entydig. Framför allt om man haft ledningens stöd, har projekten kunnat mötas av både intresse och positiva förväntningar och direkt motstånd säger sig få ha stött på. I allmänhet verkar hög- skoleprojekten istället inte ha märkts av särskilt mycket på hemmaplan. Kommunprojekten redovisar det totalt sett mest positiva mottagan- det. Dessa kurser har ofta varit beställningsarbeten i någon mening och därmed också efterlängtade av beställare och andra intressenter. Ett mindre antal av de kurser som utvecklats inom DUKOM- projekten planeras att drivas vidare som en del i utbildningsanordna- rens ordinarie utbud efter projekttidens slut. Andra projekt har påverkat den reguljära verksamheten på andra sätt. Exempelvis har nya kurser utvecklats med som förebild, pedagogiska modeller förts över till ordinarie kurser och tekniska lösningar provats i andra sammanhang. Men för det mesta sägs projektens påverkan internt ha varit mindre handfast än så. Mest har den handlat om attitydpåverkan och kunskaps- spridning. DUKOM har enligt projektens rapporter inneburit att den egna organisationen tillförts mer och ny kunskap inom både det distanspedagogiska och det informationstekniska området. Och med mer kunskap och erfarenhet sägs även intresset ha ökat och den allmänna inställningen blivit mer positiv, eller i alla fall mer öp- pen. Denna utveckling omvittnas mest allmänt i folkbildningsprojek- tens slutrapporter. anser man sig dock inte vara framme. Ännu vilar verksamheten på personligt engagemang från ett mindre antal eldsjälar och utan ledningens stöd är det tungt att arbeta med den här sortens kurser. I allmänhet har DUKOM-projekten anpassats efter respektive ut- bildningsanordnares administrativa regelverk och praxis. Försök i ett mindre antal projekt med egna antagningsförfaranden och examina- tionskrav, nya rekryteringskanaler eller egen kursadministration har resulterat i merarbete, men varit genomförbara. Dock är denna sortens experiment i allmänhet inget som eftersträvats. Ordinarie administrativa regler och rutiner har bara sällan uppfattats som hind- rande eller hämmande för utvecklingsarbetet. Här följer sammanfattningar av åtta projektrapporter. Syftet är att ge en uppfattning om hur relativt framgångsrika DUKOM-projekt kunde se ut. Dessa projekt har fungerat bättre än genomsnittet, kanske beroende på en större arbetsinsats eller bättre samarbetsvillkor och starkare stöd av organisationens ledning, kanske av andra skäl. Det finns självklart andra projekt som har fungerat lika bra. De som här presenteras har valts ut också för att ge bilder av olika typer av projekt, inom olika de- lar av utbildningssystemet för vuxna. Tre projekt anordnades av högskoleinstitutioner, tre anordnades in- om ramen för folkbildningen, två av folkhögskolor och ett av ett studie- förbund och två av kommunala utbildningscentra. Aktiveringskurs för yngre handikappade på distans Ett lärarlag på har med hjälp av basämnesstudier på distans och med en flexibel, processinriktad och problembaserad peda- gogik arbetat med att öka yngre handikappades motivation att fortsätta med studier. På såg man att det fanns en stor grupp handikappade som man inte kunde nå med vanliga kurser, eftersom de inte klarar av att sitta i ett klassrum under en normal arbetsdag. Folkhögskolan har ett nära samarbete med flera handikapporgani- sationer och betraktar handikappade som en av sina mest prioriterade målgrupper. En grupp lärare ville testa om det var möjligt att nå denna målgrupp och att på distans kunna arbeta med i grunden samma peda- gogik som på folkhögskolan. Målsättningen var att kunna erbjuda en aktiveringskurs på distans som en del av det normala kursutbudet. Kursen byggde på idén att motivera till vidare utbildning genom fria, individualiserade och flexibla studier med en hög grad av social aktivitet i deltagargruppen. Den pedagogiska modellen var processin- riktad och problemorienterad. Skriven studiehandledning saknades, men arbetet skedde efter en väl strukturerad idé om kursens huvudsak- liga uppläggning. Deltagarna var en grupp om 17 yngre fysiskt handikappade från . Sju deltagare var reumatiker, två synskadade, två cp- skadade, tre led av neurologisk sjukdom och en av panikångest. En deltagare var hjärnskadad. Ämnena var svenska, samhällskunskap och datakunskap och kursen pågick under en termin. Totalt fyra internat- sammankomster ingick om sammanlagt . Eleverna fick låna bärbara datorer, laddade med Windows officepa- ket, Netscape Navigator och . All distanskommu- nikation skedde via egen FirstClass- konferens, som alla projekt hade tillgång till. Lärarna hade tillgång till bärbara datorer med samma utrustning som elevernas. Under den första internatsammankomsten gnuggades eleverna i hur datorn fungerade och hur man använder . Efter några veckors in- körningsproblem hade varken elever eller lärare några nämnvärda pro- blem med IT-stödet. Lärarna arbetade i ett lag om tre lärare och en bibliotekarie. Lagar- betet innebar att de kunde avlösa varandra och ge eleverna respons med kort svarstid . Det täta lärarlagsarbetet, där all planering gjor- des gemensamt, innebar att lärarna kunde dela klassrum . De kunde gå in på varandras områden då det var önskvärt och hålla en mycket hög lärartillgänglighet på distans. Eftersom lärarna i laget är vana vid och dessutom starkt betonar process och problematisering, kunde de väva samman sina ämnen till fungerande helheter. Folkhögskoleutbildning i innebär i allmänhet inte någon ex- amination. I detta fall var ju också syftet att ge eleverna självförtroende och en grund för vidare studier. Kunskapsnivån i gruppen varierade i hög grad. De flesta eleverna anser att kursen höjde deras självförtroende, att den möjliggjorde sociala kontakter och att den starkt motiverade till fort- satta studier. Nästan alla elever anser också att datorkommunikationen både med lärarna och med andra studerande fungerade mycket bra. Lärarlaget rapporterar: Vi gick in i projektet med en viss skepsis och utgick ifrån att distansstudieformen kunde användas som ett slags reservform för dem som vi på folkhögskolan inte kunde nå på annat sätt. Allt eftersom tappade vi mer och mer av vår skepsis och fann oss själva entusiastiskt uppfyllda av deltagarnas aktivitet och mediets möj- ligheter vad gäller att utveckla och förnya folkhögskolans pedagogik. Förutsättningarna för att utveckla distansutbildning på folkhög- skola bedöms i slutrapporten som goda, beroende på att skolans ledning stöder och underlättar denna utveckling. Inom lärarkollektivet eller bland övrig personal finns däremot inte något starkare stöd för denna verksamhet. Distansundervisning ställer mycket stora krav på inblandade lärare. De bör vara erfarna pedagoger med djup förankring i folkhögskolepe- dagogik, som de måste drivas av ett starkt intresse för peda- gogisk förnyelse. De måste också vara flexibla när det gäller arbetstid. En distanslärare undervisar när eleverna har behovet. Förutsättningarna för samarbete med externa aktörer bedöms som Positiva signaler kommer framför allt från handikapprörelsen på olika nivåer. Projektledningen menar att alla de problem som finns i de vanliga projekt- och temastudierna på folkhögskolans kurser också finns i di- stansstudierna. Skillnaden är att i närundervisningen ser man rent fy- siskt när ett grupparbete börjar gå på tomgång och kan ingripa. I det virtuella rummet är detta svårare. Lärarna saknar kontroll över elever- na, och det behöver inte vara någon nackdel om eleverna är motivera- de, självständiga och ansvarsfulla. Via konferenssystemet kan lärarna sända vänliga förfrågningar och uppmuntrande tillrop. Men det kräver disciplin och initiativkraft från elevens sida för att verkligen få hjälp. Det är lättare att smita ifrån och ge upp när man studerar på distans. Därför är det viktigt att tydligt klargöra krav och förväntningar mellan elever och handledare i en distanskurs. Kanske kan det göras i form av etiskt kontrakt: att med vissa intervaller koppla upp sig till konferenserna, att tala om att man finns och tar del av meddelanden, att göra ålagda uppgifter etc. När man kan kontrollera ele- vernas fysiska närvaro i klassrummet, då måste man i stället bedöma deras faktiska prestationer, i konferenserna och genom insända upp- gifter. I denna kurs har man använt en studieplan som mer övergripande beskriver målet med kursen, olika avsnitt och ger en tidsplan. I övrigt har instruktioner och handledningar för de olika delmomenten distribu- erats via . Projektledningen på har fört en polemik mot användandet av alltför detaljerade och färdig- skrivna studiehandledningar i distanskurser, med motiveringen att de riskerar att låsa dialogen mellan lärare och elev, motverka deltagarin- flytandet och förhindra flexibiliteten i lärprocessen. Däremot är man enig i lärarlaget om behovet av någon sorts skrivet ramverk för varje större avsnitt i kursen, en sorts administrativ handledning som sedan stegvis kan fyllas med konkret handledning, t.ex. över nätet. Några viktiga frågor att besvara är enligt slutrapporten: ·Hur skall distansutbildning för kortutbildade och på annat sätt re- surssvaga finansieras? ·Hur skapa samarbete mellan olika utbildningsanordnare och skapa ett öppet och flexibelt nationellt nätverk där vuxna kan få de studier de behöver eller önskar när de behöver dem och på det sätt de öns- kar genomföra dem? ·Hur utvecklar man en distanspedagogik som på elevens villkor ut- vecklar förmågan till analytiskt tänkande? ·Hur får man de erfarna och duktiga pedagogerna att träda in i den IT-värld som fortfarande domineras av tekniker. Hur får man dem att ställa om sig från att undervisa på skoltid till att vara tillgängliga när eleven behöver dem, dvs. när som helst? På norr om på ön finns ett Utbildningscent- rum, där man just startat ett Sjöfartsgymnasium. Mot bakgrund av de svårigheter man har som ombordanställd att delta i traditionell utbild- ning har tankar på att utveckla distansutbildning för fartygens ordinarie besättningar tagit form. De former av distansutbildning som står till buds lämpar sig inte för dem som tillbringar av tiden utanför gränser. Det projekt som fått stöd av DUKOM går ut på att utarbeta läromedel och teknik för att kunna erbjuda kompetenshöjande utbildningar till anställda inom sjöfarten. Syftet är också att kunna erbjuda denna ut- bildning på ett för rederierna kostnadseffektivt sätt. Kursdeltagarna har stått i kontakt med sina handledare på ningscentrum via fartygens nätverk och satellit. På så sätt kan de hämta och leverera uppgifter och lösningar samt få stöd och hjälp av sina handledare. I detta projekt liksom i många andra har man använt sig av konferenssystemet FirstClass och det tycks ha fungerat bra. Kommuni- kationen per satellit blir ju dyrbar, men man har lyckats hålla uppkopp- lingstiderna nere på i genomsnitt . Utbildningscentrum samarbetade med rederiet frakt som är ett av största rederier. De studerande rekryterades i samarbete med rederiet och de ombordanställda. i kombination med den enskildes synpunkter på studietakten avgjorde studiernas uppläggning. Samarbetet med rederiet fungerade enligt slutrapporten mycket bra. I ett utskick till alla anställda i rederiet erbjöds ett antal branschkur- ser kompletterade med traditionella gymnasiala kurser. De kurser som valdes ut efter intresseanmälningarna var Farligt gods, Matematik samt tre datakurser. Deltagarna fick disponera bärbara multimediadatorer. Ombord på fartygen utrustades den ordinarie kommunikationsutrust- ningen med en speciell omkopplare som gjorde att kommunikationen inom utbildningen inte inkräktade på övrig fartygskommunikation. Un- der hemmaperioderna, då deltagarna är spridda över landet, skedde kommunikationen via internet och modem. Till datakurserna fanns redan ett multimedialt läromedel. Till kur- sen Farligt gods gjordes ett nyproducerat material som grundade sig på en australiensisk . Till matematikkursen användes ett nytt svenskt läromedel. Även tester och prov gjordes över nät och fungerade på ett utmärkt sätt. Projektledarna trycker mycket hårt på behovet av fasta strukturer och goda studiehandledningar vid denna typ av utbildningar. Goda för- beredelser och mycket noggrann kursdokumentation steg-för-steg är av största vikt och man skall inte vara rädd för att styra kursen hårt, anser de. Avståndet till handledaren gör att det som iland kan tyckas vara en självklarhet ombord blir ett problem som tillfälligt stoppar studierna. Basen för kommunikationen utgjordes av FirstClass. De olika äm- nena hade sina konferenser, där samtal kunde ske mellan såväl deltaga- re/handledare som mellan olika deltagare. I dessa kurser hade man dessutom en social mötesplats som kallades Mässen, öppen för alla, där man diskuterade allt ifrån utflaggning och nya beskattningsregler till vanligt snack ombordanställda emellan. Antagning till kurserna skedde men kursstarten sked- de kontinuerligt och de sista eleverna beräknas vara färdiga vid års- skiftet 1997/98. I kursen ingick inte någon fysisk gruppsamling, men de studerande träffade en handledare 2–i början av kursen för att få instruktioner och prova uppkopplingar. De inblandade lärarna hade tidigare ingen erfarenhet av att vara handledare på distans. Samtliga lärare upplevde den nya tekniken som både spännande och full av möjligheter. Lärarna arbetade nästan ute- slutande från hemmet och utanför ordinarie arbetstid, något som upp- levdes positivt. IT-stödet fungerade väl i detta projekt. Ombord på fartygen använ- des genom kommunikation via satellit. Vid de tillfällen då deltagarna arbetade från hemmet skedde kommunikationen via internet. Då gjordes fler konferenser tillgängliga och större filer kunde överföras. Möjligheten med www och personlig e-post stod till buds för dem som önskade det. Som en del i projektet har videoöverföring via internet använts. Så- väl ljud som möjligheten till delade arbetsytor fungerade bra, men bildkvaliteten lämnade en del övrigt att önska. De flesta deltagarna ha- de ingen erfarenhet av datorer eller datakommunikation. Trots detta har tekniken fungerat mycket bra. Enligt projektledningen beror detta på detaljerade manualer och noggranna förberedelser. Det enda problemet var satellitkommunikationen på vissa fartyg, men det problemet var mer av administrativ än av teknisk natur.