sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Men kan jag göra saker som ... om nån tappar en gaffel i matsalen typ kan jag bli skitförbannad. Jag har aldrig fått för mig att slå en annan människa tidigare. Men har jag slatt folk ute och sånt som jag inte kunde tänka mig att göra förut. Jag har blivit stökig. Terapeuten kan jag inte berätta nånting för. Henne har jag ingen hjälp av. Hon frågar mig mest en massa skit om vad jag drömmer å sånt. Det är inte det jag vill prata om. Eller så sitter hon där helt tyst och säger ingenting utan nickar bara på huvet och säger hum hum hum. Hon är schysst i och för sig men hon är nog lite dum i huvet. Fast det är inte obligatoriskt att snacka med henne. Det blir man tvingad till. Det enda som fungerar är att hota dom. Är man snäll får man . Det är helt sjukt. och jag har blivit slussade runt som små flyttpaket . Vi har varit på fem olika ställen och det har inte gått ens. På första stället mådde vi så dåligt och ville bara därifrån. Men vad gör man? sa åt oss: –Ni måste hitta på nån skit så kommer ni därifrån. Ja, så fick ett spel och personalen blev helt rädda och ringde polisen. Det tog så var vi därifrån. Då försökte soc få oss inspärrade på Anelund, ett sånt där para- graf 12 hem. Jag visste ju att där kunde dom inte låsa in oss, där sitter ju bara en massa kriminella. Och jag visste ju att mig kunde dom inte hålla kvar, jag hade ju inte gjort nåt Men dom har alltid behandlat mig och som om vi var samma person. Vi ringde till våran advokat och han sa direkt: – Det här överklagar vi. Och soc förlorade i domstolen. Dom fick släppa oss. Det kän- des så jävla skönt. Det var verkligen som en liten seger. Det är ändå rätt bra att det finns nån rättvisa. Att soc inte kan göra som dom vill. Men jag menar, det är helt sjukt. Det var vi som gick till soc för att vi behövde hjälp för att det var strul hemma. Men helt plötsligt är det vi som problemet. Det har aldrig varit något pro- blem med oss. Men konstigt nog mådde vi bra på Anelund. Personalen var skitschyssta och vi fick lugn och ro och det gick att snacka med dom och personalen kom och fråga hur det var och dom såg på en att man var lessen och Ja, det var schysst. efter skolan kom våran kontaktperson och sa: – Jag vet inte om det här är en bra nyhet eller en dålig. Men ni får inte vara kvar här. Vi blev lessna faktiskt. – Om vi slår er, kan vi inte få stanna då? Vi grät när vi åkte därifrån. Sen kom vi till ett utredningshem och där blev vi inlåsta för dom ville se hur vi reagerade, det var som ett fängelse och så mådde vi dåligt igen. Vi fick gå igenom tusen tester för dom ville hitta nåt fel på oss men dom hittade inget. Det är inget fel på oss. Jag visste ju att om jag åker och hämtar min , kidnappar honom helt enkelt, då skulle soc aldrig våga lämna tillbaka honom till familjen igen. Och familjen skulle aldrig våga ta tillbaka . Då skulle dom verkligen bli rädda. Ingen vill ha sånt bråk. Vi gjorde upp en plan, det var som på teve. Ingenting fick gå snett. Min pojkvän och jag lånade en bil som vi hämtade i, vi gick helt enkelt bara in på dagiset och lyfte ut honom, personalen hann aldrig reagera. Vi åkte till en kyrka där en kompis mötte oss i en flyktbil. Och sen gömde vi oss i min husvagn som jag ställt upp på en camping. Där bodde vi innan polisen hittade oss. Jag ångrar inte det jag gjorde. Även om jag kommer att få mitt straff. Jag skulle kunna göra det igen om det behövdes för att rädda min . Jag är glad ändå, trots allt, för vad som hänt. Men det har varit rent för mycket skit på vägen. Hela mitt liv har stannat upp under det här året. Men är mamma på behandlingshem och soc har blivit snällare och sagt sånt som dom aldrig har sagt tidigare. Som att dom skall försöka få hem och igen. Dom letar också efter en ny familj till , men det vill jag helst inte tänka på. Det måste bara sluta lyckligt efter allt som hänt. Nån högre makt måste se till det. Av utredningen framgår att har pålagts ett, i förhållan- de till hennes ålder, inte obetydligt ansvar för . Tingsrätten finner inte skäl att ifrågasätta vad har uppgett om de bevekelsegrunder hon haft för sitt agerande. Bortförandet har skett utan våldsamheter och synes inte ha farit illa under bortva- ron. Med hänsyn till dessa omständigheter finner tingsrätten att påföljden kan stanna vid ett måttligt bötesstraff. Åh, jag har ingenting emot att berätta om mig själv på djupet eller så. Har man varit så involverad med socialen som jag har varit så är man van att vända ut och in på sig själv. Man har ju ingen integritet kvar överhuvudtaget. Min mamma och jag har aldrig kommit överens. Vi har alltid brå- kat. Men jag kallar henne inte för mamma. Jag kallar henne för för det är det hon heter. För mig har hon aldrig varit mamma. Hon har alltid varit . Jag förstod tidigt att inte var som andra mammor. Hon var alltid arg och jag förstod aldrig varför. Allt kunde vara jättebra och så fick ett utbrott. Jag förstod aldrig vad jag hade gjort eller vad som var fel. Det var inte lätt att vara barn och helt utlämnad till hennes ut- brott. Jag hade ingen annan, det var bara och jag. Jag har en halvsyster men hon har vuxit upp med sin pappa. Min egen pappa har jag aldrig träffat. har berättat att hon ställde min pappa inför ett ultimatum när jag var : Sluta drick eller stick! Han valde spriten. Vad kan man göra? Det var bra att hon slängde ut honom. växte själv upp med en alkoholist till pappa och sen gick hon och skaffade barn med en alkoholist. Men hon gjorde sig av med honom . Det gjorde bra och det är jag glad för. har gjort bra saker. Allting är inte bara dåligt. Men med är det så här: Hon ser världen mest i svart. Det finns ingenting mitt emellan. Hon ser världen i vitt i känns det som. Jag vet att det är orättvist av mig men det är så det känns. Ena dan kan hon åka och hälsa på sin . kan hon inte gå till affären och köpa mjölk. Det får jag göra. Vi kan komma överens om att hon skall passa mina barn på lör- dag. pratar jag med henne och säger nåt som hon inte tycker om. Det kan vara vad som helst, det kan jag aldrig veta. Då kommer hon inte och där står jag. Men om jag lovat att hjälpa henne med tvätten till exempel och ringer och säger att jag inte kan komma, av vilken anledning som helst, ja då får ett raseriutbrott som kan vara i . Då drar hon ut jacket. Att prata med som en vanlig människa är nästan omöjligt. Hon ser allting utifrån sig själv. Jag fick tidigt lära mig att klara mig själv. Om det var problem i skolan kunde jag inte gå till för då gick hon till min lärare eller till rektorn och gapade och skrek. Hon gjorde allting bara värre. Så var det . Jag var liten när jag blev medveten om att så här gör inte andra mammor och att jag inte ville bli som hon. Jag får inte bli som . Det bästa jag fått av är mitt huvud. är inte dum. Hon har stor intellektuell kapacitet. Jag kan ringa henne när jag sitter och läser och inte förstår något ord på engelska, för språk kan hon. Jag kan ringa och fråga om det är nåt sammanhang jag inte förstår. har ett huvud. Det är bara det att det försvann nånstans på vägen. Hon var bara när hon blev sjuk, tror jag. Det var i alla fall . har berättat hemska saker från sin barndom. Som att hon blev lämnad ensam i långa perioder. Det var sommarlov och hela famil- jen skulle åka på semester och blev sjuk. Hon var tvungen att ligga på sjukhus en hel månad. Men hela familjen, mamma, pappa och , åkte iväg i alla fall och var borta och fick ligga ensam på sjukhuset . Hon var inte gammal då. Det är inte bra att bli lämnad ensam sådär. Man kan bli konstig av det. Jag är nog lite rädd för att tappa mitt huvud. Jag vet att jag har oddsen emot mig. Det är kanske därför jag aldrig provat några dro- ger och aldrig druckit sprit. Jag hatar fulla människor. Min man får inte dricka hemma och han får inte koma hem full. Aldrig nån sprit framför barnen. Vill han dricka kan han dricka med sina kompisar när jag är i om han tycker det är ro- ligt. Han respekterar det. Men han skulle inte hinna dricka ens om han ville. Det är så när man är egen företagare. Han skulle jobba också om jag inte kedjade fast honom vid sängen (gott skratt) När jag var gick det inte längre. fick ett vansinnesutbrott, värre än nånsin, det var helt sinnessjukt. Hon skrek att jag var en hora och hon anklagade mig för att gå bakom hennes rygg. Att jag smög upp och gick ut och knar- kade och prostituerade mig när hon hade somnat. Hon var inte riktigt klok. Jag tänkte: får det vara nog. Det här behöver inte jag stå ut med! Så jag beslöt mig för att lämna och det har jag aldrig ångrat. Min moster och morbror var som den mamma och pappa jag aldrig haft. Jag tyckte mycket om dom. Jag ringde till , min moster, och berättade vad som hade hänt. Det är klart du får komma och bo hos oss, sa hon. Jag hade det bra hos dom , vi tog långa promenader och pratade och pratade, men lilla , det var för litet, och jag saknade mina kompisar. När jag var liten fick gallsten och jag trodde att magen skulle hoppa ut ur henne. Det tog för mig att komma över. Jag var livrädd att hon skulle dö. Då tänkte jag: Om mamma dör då flyttar jag till . har den tanken alltid funnits där som tröst: Händer det mamma nåt då flyttar jag till . var mina vänner. Jag hade känt dom i hela mitt liv nästan och hade alltid gått i samma klass som deras dotter . Det är klart du får bo här, sa dom. Så jag flyttade från och flyttade in till . Men jag hade varit fången hemma så länge med som stän- digt höll vakt att när fången nu kom ut i frihet så gick det mig åt huvudet. Jag flippade ur helt och började skolka från skolan, pas- sade inga tider och kom aldrig hem och hörde aldrig av mig. Jag har alltid varit ett A-barn. Bäst i klassen. Jag blev mobbad för det ett tag. Jag tror var extra noga med att jag skulle vara duktig i skolan. Det blev nog rätt viktigt för henne. Ensamstående mamma som hon var och klassad som psyksjuk. Det var jag som fick bli familjens duktiga ansikte utåt. Och jag blev det. Jag var jätteduktig. Jag var som kungens lilla piga. Jag steg upp på morronen och gick till skolan och efter skolan gick jag direkt hem och åt en smörgås och drack lite te. Sen gick jag direkt till elevskolan och baletten och tränade i . Sen hem igen för lite mat och efter det satte jag mig direkt vid pianot och spelade i . Sen tog jag en tepaus och sen läste jag mina läxor. kunde skrika och bråka hemma men när hon såg att jag öppnade böckerna då tystnade hon. Jag fick alltid vara ifred med mina läxor. När jag slutade läsa kunde hon börja skrika igen. Hon kunde fortsätta på samma ställe där hon slutat. Hon tog bara en paus. När skrikit klart gick jag och la mig. Men flippade jag ur helt och det blev för mycket för . Jag tror nog dom blev lite chockade och inte visste vad dom skulle göra. var dom ute och letade efter mig i polis- bil. Efter den natten fick dom nog och slängde ut mig. Det var job- bigt. Det kändes som att allt hade tagits ifrån mig. Här har du ditt rum Jag kom till ett hem, basenhet. Det var egentligen ett hem mest för kvinnor som blivit misshandlade av sina män. Jag fick ett eget rum och där kunde jag vila ut. Det var bara det att so- cialen, kära socialen, beslöt att skulle ha fritt tillträde, hon kunde komma och gå som hon ville. Och var den sista män- niska jag ville träffa!! Så jag rymde. Jag hoppade helt enkelt ut genom fönstret på första våningen. var jag på rymmen Jag sov hos kompisar nån gång, jag drev ute på stan, sov i trappor och portuppgångar . Men aldrig mer än på samma ställe. Jag var ju efterlyst. Jag tänkte aldrig på min välfärd. Det slog mig aldrig att jag kunde bli överfallen eller våldtagen eller nåt sånt. Jag brydde mig helt enkelt inte. var det en snäll farbror som hittade mig i porten och tog med mig upp i sin lägenhet och lät mig sova på hans soffa. Jag tänkte aldrig på att det kunde vara farligt. berättade han att han var polis. Till slut orkade jag inte. Jag var helt slut så jag ringde min syster i och åkte upp till henne. Det tog inte många dagar innan var på telefon och sen tog det innan socialen ringde. Dom bad mig att komma tillbaka. Jag sa att jag kunde komma tillbaka på villkor att aldrig fick komma och hälsa på. Jag ville bara ha en från , sa jag till dom. Och det gick dom med på. Jag behövde inte träffa . Och psykologerna jag träffade när jag kom tillbaka förstod di- rekt att det var allvar för jag sa att jag aldrig mer ville ha någon kontakt med . Psykologerna talade med och sa att vi nog inte skulle ha någon kontakt . Och det hade vi inte heller. Men naturligtvis ville socialen i alla fall att vi skulle försöka lösa det dom kallade familjekonflikten. Men det var ingen konflikt som gick att lösa och det talade jag om. Men dom tyckte i alla fall att jag borde göra ett försök. Så jag träffade med terapeuten och det gick som det gick. kom och pratade och pratade och pra- tade. Och jag satt helt tyst. Jag tänkte inte säga nånting i hennes närvaro. Att dom inte förstod det. skulle jag få ett vanligt fosterhem. Hade so- cialen pratat med mig och frågat vem jag var då hade dom vetat att det bästa jag vet är att sitta i stillhet och fundera över livets stora frågor. Jag har lärt mig tycka om ensamheten. Men socialen sa: Du som har växt upp ensam med kommer att må bra av att bo i en stor familj. Den här familjen passade mig inte. Den gjorde inte det. stämmer det bara inte. Jag kom dit och fick ett eget rum. Och där fanns ett bord och några stolar och lite saker. Allting var färdigt. Här har du ditt rum! TYCK OM DET! Det var väl ett fint rum. Men det var inte mitt. Jag önskar att jag bara fått nån att prata med en gång . Jag kände mig helt ensam. Ingen hade tid med nån annan. Den här familjen hade egna barn och två andra fosterbarn och två stödbarn som kom . Vi fick en säng och vi fick mat och vi slapp skrik och bråk och vi blev inte slagna. Men det kändes inte som en familj. Det var som att komma till en ny basenhet. Det var inget hem. Och julen fick jag inte fira med min pojkvän, det var inte bra för mig, sa dom Ja, det var en massa. Socialen var snäll och sa: Det är bara att du ringer om det är nåt. Men man ringer inte till socialen bara för att prata. Man gör inte det. Mamma, pappa, barn Jag är gravid, sa jag till , fostermamman. Det här var . Hon blev alldeles nervös och började kedjeröka och ringde socia- len. Och , fosterpappan, han satt vid middagsbordet och sa: Du har gjort ditt livs största misstag. Det var när jag sa att jag inte tänkte göra abort utan ville behålla barnet och att jag och min pojkvän skulle ta hand om vårt barn som en riktig familj. Men socialen visste bättre vad jag behövde än vad jag visste själv. Dom sa att vi var alldeles för unga för att klara det här själva och att jag skulle bo kvar i fosterfamiljen och att vi alla tre skulle få ett rum i . Du är för ung sa dom. Du behöver stöd för att vara mamma. Socialens stora bekymmer var att jag var under arton. Men det var inte mitt bekymmer. Jag fick en blombukett på mitt bord när jag födde . Den var från . En liten bukett med liljekonvaljer. Alla andra mammor på salen låg där och deras bord dignade med blommor. Det är ingen som säger grattis och ingen som önskar lycka till när man blir mamma och är . Man måste vara smart och hitta sina egna lösningar. Jag listade ut att om tog tillbaka vårdnaden om mig skulle inte socialen ha nåt att säga till om. Då kunde och jag och flytta in i en egen lägenhet och bilda en riktig familj. Så jag ringde och berättade hur det stod till. Och hon sa bara så här kan vi inte ha det och gick med på att återta vårdnaden om mig. Då hade det gått vi pratat med varann. På det viset slapp jag ur socialens grepp igen. och jag var naturligtvis panka, vi hade aldrig några pengar, så vi var naturligtvis beroende av socialen i alla fall för vår försörjning. Men dom kunde inte bestämma över oss. Det spelar ingen roll hur gammal man är när man får barn. Det enda som betyder nåt är om man passar ihop och att man kan leva med varann. Och och jag passade inte riktigt ihop och det var därför vi separerade . Men inte för att vi var för unga som socialen sa. Min morbror och moster hörde aldrig av sig mer efter att jag fött min son. Det är min stora sorg. Det var som att förlora en mamma. Jag vet inte varför. Jag har aldrig fått någon förklaring. , och det har gått , inte en hälsning till barnen. Inte en julklapp, inte ett grattis på deras födelsedag. Ingen- ting sånt. För sen ringde jag och dom blev så glada och vi pra- tade och dom sa att dom skulle höra av sig. Det är klart vi måste träffas. Dom hade mycket att göra , taket skulle läggas om på villan och dom skulle bygga ny veranda till sommarstugan och det var en del annat. Men sen skulle dom ringa. har det gått . Dom har fortfaran- de inte hört av sig. Kan man vara så upptagen av att lägga tak att man inte ens hinner ringa? Jag skall försöka en gång till. Jag tycker fortfarande om dom. Om dom skulle ringa skulle jag bli glad ändå. – Åhh vad roligt! Skulle jag säga. Jag vet inte varför min moster drog sig undan. Jag var och hon över femtio när det hände. Min moster kan inte få barn. Jag vet inte. Det kanske blev för svårt för henne. Jag försökte höra av mig till min pappa också när jag blev med barn. Jag hade inte haft någon kontakt med honom sen jag var liten. Jag ringde och han blev glad och vi bestämde att vi skulle träffas. Tid och plats. Och jag var där med , han hade just fyllt , och väntade och väntade. Men han kom aldrig. Han satt väl och söp. ringde jag honom igen och vi pratade och han undrade hur jag hade det. Jag berättade att det gick bra för mig och att jag skilt mig från min första pojkvän och träffat Shajan som är egen företagare och tjänar bra och att vi har en dotter ihop som vi älskar och som ska fylla fyra och att jag läser på högskolan och ska bli barnpsykolog. Att det går bra för mig. Är du ihop med en jävla arab? Då blev det stopp. Hur kan man säga så? Hur kan man döma en människa man aldrig har träffat? Det är min tragedi att jag inte har nån riktig släkt. Det är konstigt att jag blivit så normal ändå med tanke på alla knäppskallar och alkisar och sånt i släkten. Jag oroar mig nästan inte för nånting. Men jag avskyr att vara beroende av nån som blir sjuk. Om min man mår dåligt och vill kräkas då får han stanna kvar på jobbet och göra det där. – ske lov när är borta för då får jag äntligen lugn och ro, brukar jag tänka. Jag vet att jag inte får tänka så men jag gör det ändå. Att jag läser till barnpsykolog tror jag beror på henne. Jag vill förhindra att små barn växer upp till nya . Det får inte bli några fler . Det räcker så gott med en. Tror du jag bryr mig Man fick inte längre lov att vara en vanlig familj. Helt plötsligt skulle man vara en problemfamilj. var inget lätt barn att ta till sig. Jag tyckte om honom men det var ingen större ... det fanns mer hos honom som jag inte tyckte om. Han var rätt störd och han hade sina ständiga vredesut- brott när han skrek JÄVLA HORA! och slog sönder saker, det var mycket sånt. Han kunde bli så arg och då gick det inte att få kontakt med honom. Det var som att dra ner en rullgardin. Helst ville man bara sätta in honom i en madrasserad cell och låta honom slå sig trött. Efter sina anfall var han helt slut och somnade direkt. kom han inte ihåg nånting. Ville jag prata om det som hade hänt och vad han kläckt ur sig var han helt oförstående. – Sa jag verkligen det? Rutinerna var viktiga för honom. Om han inte fick äta och sova på bestämda tider klarade han inte minsta lilla motgång. Då kunde han kunde sitta i klassrummet och vråla rakt ut om nån började prata under lektionen: – HÅLL KÄFT! JAG KAN INTE RÄKNA! När jag träffade hade han gjort sig kvitt ett allvarligt drogproblem och tagit hand om . Han var bra på att sätta gränser för honom. Han höll i när han fick sina utbrott så att han inte skulle skada sig själv eller andra eller slå sönder en massa saker. Vi pratade mycket om att vi måste komma på vad det är som plågar honom och hjälpa honom. Själv fick jag fick lägga band på mig och bara finnas till hands när det passade. Jag var ju dagisfröken i mitt jobb och det var pre- TROR DU JAG BRYR MIG cis som att jag var dagisfröken åt också. Jag var inte hans mamma. Jag låg inte i sängen och gosade med honom, jag läste inga sa- gor. Jag fick inte vara hans mamma för heller. vaktade sitt faderskap, han ville fixa det själv. Det hade han inte gjort från början. Han var bara sjutton och hade redan börjat med amfetamin när han fick . Han hade aldrig funnits där när var liten. Men som blev färdig med sin behandling för sitt drogmissbruk blev problemen mellan och hans mamma ohanterbara. tyckte han var en bra pappa. Och på många sätt var han det. Det var ordning och reda men jag kände att skulle be- höva lite mer omsorg. Det hade inte varit lätt för honom att växa upp med sin mamma och fem syskon, alla med olika pappor. ville gärna ha ett syskon till. Ett riktigt syskon. Han såg det så, fast jag inte var hans riktiga mamma. Han ville att vi skulle bli en familj och med ett nytt barn skulle vi hålla ihop. Han gjorde små teckningar som han kom och gav till oss, där man kunde se att det låg en bebis i min mage. Men han sa aldrig nånting. Han bara kom med dom där små teckningarna. Han var och skulle börja trean. Vi bodde på landet och kom . ville vara med vid förlossningen, han var engagerad och glad för sin , men det blev inte så. Jag tyckte synd om honom. Den lilla, lilla pojken var helt vilsen, han hade fått så himla lite. behövde så mycket mer än ordningen och redan som hans pappa gav honom, men det fick han inte. Och hans mamma gjorde ingenting annat än gnällde på honom . – När kom blev jag mamma på riktigt, för allihop och hela huset. Men det blev ännu tydligare att inte var mitt eget barn. Vi flyttade in till stan igen och problem blev tydligare. Han drog sig sakta men säkert undan och lät mig ta över mer och TROR DU JAG BRYR MIG Han försvann ... blev till en skugga som kom och gick ... han var aldrig hemma. Det var det ena projektet efter det andra. Han hade sitt vanliga jobb och han skulle spela teater, utbilda sig, sjunga i kören, spela fotboll; det var innebandy, han skulle laga bilen ... det var alltid nånting, jämt. Han var ALDRIG HEMMA. Jag hade redan misstänkt att han egentligen fortfarande var en missbrukare i grund och botten. Vi kunde aldrig sitta hemma och dela på en flaska vin och ha trevligt. Det var bortkastat tyckte han. Jag avskydde att gå på fest med honom. Han satt i princip och söp tills han stöp på morronen. Han drack inte men på fest gick han bara för spriten. När jag sa till honom vad jag tyckte om hans drickande sa han bara Du är en jävla tråkmåns. Det är inget roligt att gå på fest med dig. Det var bara en tidsfråga innan han skulle återfalla i knarket, tänkte jag. lämnade oss precis när han kände att jag klarade ruljang- sen ensam. Hade han försvunnit hade allting kommit i ett helt annat läge. När jag berättade för att pappa ska flytta kom svaret blixtsnabbt. – Men jag ska inte flytta nånstans! Jag hade först inte tänkt anmäla att flyttade. Jag ville inte ha någon inblandning, låt mig få ta hand om det här . Men samtalet från polisen ändrade allt. När de ringde och sa att hade råkat ut för en pedofil fick jag en chock. Kriminalinspektör var en riktig klippa som tur var. En mycket erfaren och duktig polis som kunde det här med pojkarna. var lessen och han grät och han grät och han grät ... Själv var jag helt förtvivlad. Jag sa till : –måste du ringa barnpsyk för det här KLARAR inte jag! fattade också direkt hur det stod till med . –Vi har försökt få tag på pappa men det går inte. Vad sysslar han med egentligen? Och sa jag som det var, att han knarkar. –Ja, ja, jag kunde ge väl ge mig FAN på det! Han blev uppriktigt bedrövad. TROR DU JAG BRYR MIG satt där med mössan för ansiktet och tårarna rann och när förhöret var slut sa han: –Jag är hungrig. –Vi kan åka hem och göra lite mat , sa jag. –Ja, kan vi inte göra makaroner och . Jag kom ihåg att jag såg på honom och tänkte: Han är men precis som ett litet barn.