sou · GMB324d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Kommis- sionen kommer dock att kräva större selektivitet och stringens när de olika åtgärderna skall fastställas i programmen samt att begreppet part- nerskap måste få en verklig mening. Övervaknings- och utvärderings- systemen förbättras och görs mer rigorösa. Det minskade antalet mål och gemenskapsinitiativ skulle utgöra ett första steg mot en förenkling. Ett minskat antal program med flera in- volverade fonder torde minska den administrativa bördan samt stärka den integrerade ansatsen. 154 Den gemensamma fiskeripolitiken Fiskets roll i den nya politiken Om kommissionens förslag genomförs skulle fiskefondens insatser fort- satt utgöra en del av integrerade program för mål 1-regioner. Likaledes skulle fiskefonden nyttjas tillsammans med övriga fonder inom det nya mål 2, inom ramen för ett samlat program för respektive region. Även utanför de nya mål 1- och 2-regionerna skulle fiskets omstruk- turering kunna fortsätta att stödjas. Något detaljerat förslag på utform- ning finns emellertid inte. I dokumentet Agenda 2000 sägs endast att det skall täcka Unionens samtliga kuststräckor. Ingenting nämns om det yrkesmässiga sötvattensfisket. Inte heller diskuteras beredningsin- dustri eller vattenbruk i inlandet utanför de utpekade stödr egionerna. Stödet till fiskerinäringen kommer dock enligt förslaget att finansie- ras, inte av fiskefonden utan av jordbruksfondens garantidel. (Även strukturstödet till jordbruket utanför målregionerna kommer att finansie- ras genom jordbruksfondens garantidel.) Genom att finansiera fiskestödet genom jordbruksfondens garantidel, vilken finansierar den gemensamma jordbrukspolitiken (CAP) och inte utgör en del av strukturfonderna, begränsar man strukturfondernas an- slag till fiskerinäringen till målområdena men näringen får ändå stöd- möjligheter utanför de regionerna. Vad avser nuvarande mål 6-området skulle detta enligt Agenda 2000 försvinna efter en utfasningsperiod. Enligt tjänsteman vid kommissio- nens fiskeridirektorat pågår dock förhandlingar internt inom kommissio- nen som pekar på att det gleshetskriterium som gäller för mål 6 skulle komma att införlivas i mål 1. I sådana fall skulle fisket i mål 6- regionerna fortsatt stödjas men inom ramen för ett nytt mål 1. Implementering av den nya politiken Kommissionen avser lägga fram förslag till nya rådsförordningar i feb- ruari 1998. Förslagen skall omfatta dels allmänna regler om olika må- lområden, förhandlingsprocesser etc., dels specifika förordningar för respektive strukturfond. Enligt generaldirektoratet för fiske, DG XIV, skall vidare förslag tillämpningsförordning till fiskefonden utarbetas till . Beslut i ministerrådet hoppas man skall kunna fattas , vilket skulle medge för medlemsländerna och kommissionen att förhandla fram de olika programmen. Den gemensamma fiskeripolitiken 155 Fiskerikontrollen utgör en integrerad del av den Europeiska unionens fiskeriförvaltning. I grundförordningen anges att ett kontrollsystem för hela fiskesektorn skall införas, vilket skedde genom en ny förordning om kontroll 199326. Förordningen utvidgar den tidigare kontrollen till att även omfatta fiske i , i öppet hav och i tredje lands vatten. Medlemsstater har juridisk skyldighet att säkerställa att alla åtgärder inom den gemensamma fiskeripolitiken genomförs. Vid införandet av kontrollsystemet beslutades att ansvaret skulle ligga på medlemsländerna och att en särskild kontrollmyndighet skulle utses i varje land. Ett alter- nativ som övervägdes var att en inspektionsenhet ansvarig för hela ge- menskapen skulle inrättas men rättsliga, politiska och praktiska skäl ta- lade emot. Bl.a. önskade medlemsländerna utöva den internationellt ga- ranterade rätten att patrullera de vatten som står under deras jurisdiktion och de flesta medlemsländerna hade redan en ansvarig kontrollmyndig- het. Kontrollmyndigheternas roll är att vaka över att all relevant lagstift- ning tillämpas effektivt, på ett kostnadseffektivt sätt och med ett mini- mum av störningar för fiskerinäringen. Kontrollförordningen, som omfattar alla aspekter av fiskeripolitiken, innehåller föreskrifter om bevarande och förvaltning av fiskresurserna, strukturåtgärder och åtgärder avseende den gemensamma marknadsor- ganisationen. Kontrollförordningen stipulerar följande huvudområden för verksamheten: ·Inspektion och kontroll av fiskefartygen och deras verksamhet ·Kontroll av vilka fiskeredskap som används ·Reglering och stopp av fiskeverksamheten ·Inspektion och kontroll av vissa åtgärder för att förbättra och anpas- sa strukturerna inom fiskerisektorn, inbegripet vattenbruket ·Inspektion och kontroll av vissa åtgärder rörande den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeriprodukter. Dessutom innehåller förordningen bestämmelser om kommissionens rätt att inspektera den nationella fiskerikontrollen samt om sanktioner. Kontrollförordningen är mycket detaljerad till sin utformning. Nedan beskrivs de huvudsakliga bestämmelserna för hur medlemsländerna skall utföra verksamheten. 26 Rådets förordning (EEG) nr 2847/93 av om införande av ett kontrollsystem för den gemensamma fiskeripolitiken 156 Den gemensamma fiskeripolitiken Inspektion och kontroll av fiskefartyg och deras verksamhet Förordningen anger att fartyg skall inspekteras och kontrolleras till sjöss och i hamn. Vid inspektioner skall all verksamhet och dokumentation rörande landning, försäljning, transport och lagring av fisk samt registre- ring av landningar och försäljning undersökas. Kontroll av redskap skall utföras. Medlemstaten skall själv besluta om hur denna inspektion skall ske men den skall genomföras så att de inte gör onödiga ingrepp i den nor- mala verksamheten. Förordningen anger inte någon ambitionsnivå för kontrollerna. Flera länder och kommissionen betraktar dock för närva- rande kontroll av ca. av alla landningar som ett riktmärke. Beroen- de av hur det totala kontrollsystemet byggs upp kan nivån på den fysiska kontrollen anpassas. fattades ett beslut om kontroll av vissa fiskefartyg med satellitbaserad överföring av information 27. Beslutet skall träda i kraft i sin första fas . De fartyg som då kommer att omfattas är fartyg längre än som fiskar på öppet hav eller i vissa tredje- landsvatten eller som fiskar för industriändamål. I den andra fasen, som skall starta , skall alla fartyg utrustas med sändare. Fartyg som enbart fiskar inom från baslinjen eller tillbringar mindre tid än till sjöss skall dock undantas från skyldigheten. Övervakning av fångsterna samt reglering och stopp av fiskeverksamheten De nationella myndigheterna är ansvariga för uppföljningen av de natio- nella kvoterna och för att överfiske inte sker. För att möjliggöra kvo- tuppföljning har en rad bestämmelser införts i kontrollförordningen. skall föras av alla fartyg över 10 m. I dessa skall för varje fis- keresa anges fångstmängd ombord av varje art, datum och plats för fångst samt vilket fiskeredskap som använts. skall efter landning skickas till kontrollmyndigheten tillsammans med en landningsdeklaration. Vid försäljning av fångsten upprättas ett försäljnings dokument med information om arter och storleksklasser, pris och mängd, användning av fångster som dragits tillbaka från marknaden, säljarens och köparens namn samt dag och plats för försäljning. (I kallas detta doku- ment för avräkningsnota - det svenska begreppet kommer att användas fortsättningsvis). Även försäljningsdokumenten (avräkningsnotorna) 27 Rådets förordning (EG) nr. Den gemensamma fiskeripolitiken 157 skall skickas till kontrollmyndigheten efter avslutad för- säljning. I beräkningar av kvotutnyttjandet används avräkningsnotorna för att avgöra totala fångstmängden av en art. Med hjälp av loggböcker och landningsdeklarationer fördelas fångsten på havsområden och kvoten kan avräknas. Den information som loggböcker, landningsdeklarationer och avräkningsnotor ger används vid sidan av kvotavräkning också för sam- manställning av statistik över fisket. Bl.a. skall uppgifter angående för- brukad kvot i försäljningsdokumentationen överensstämma med uppgif- ter i loggböcker och landningsdeklaration. Tredjelandsfartyg som har tillåtelse att fiska inom en medlemsstats vatten skall föra loggbok och lämna landningsdeklaration som ovan. Tredjelandsfartyg skall anmäla om de avser landa fångst i en medlems- stat i förväg. Denna tidsgräns kan ändras av medlemslandet och tillämpar t. ex. i . Tredjelandsfartyg skall också anmäla när de avser träda in i medlemslands ekonomiska zon samt anmäla i vilken hamn fisken avses landas (hailing system). Yt- terligare skyldighet att lämna uppgifter och genomföra stickprovs kont- roll gäller omlastning av fångster till havs samt dokumentation av trans- porter av importerad eller landad fisk till försäljningsplatsen. Förordningen stipulerar att varje medlemsstat en gång till kommissionen skall sända information om vilka mängder av varje kvote- rat fiskbestånd som landats under föregående månad. Vidare skall varje stat då av kvoten utnyttjats meddela kommissionen detta och göra en prognos över när kvoten beräknas vara fullt utnyttjad. En medlems- stat skall också informera andra medlemsstater om landningar av dess fartygs fångster i detta land. Varje medlemsstat skall fastställa ett datum då den nationella kvoten av en viss art skall anses förbrukad och då förbjuda sina fartyg att fiska på beståndet. Denna åtgärd skall meddelas kommissionen som informe- rar övriga medlemsstater. Efter anmälan fastställer kommissionen det datum då kvoten officiellt har förbrukats. Om en medlemsstat överskri- der sin kvot skall kommissionen göra ett avdrag på nästa års kvot. Av- dragets storlek fastställs med hänsyn till överfiskets omfattning, fall av överfiske och beståndets biologiska tillstånd. För att hantera informations- och dataflödet skall varje medlemsstat ha en databas som medger dubbelkontroller och granskning av uppgifter. Avstämningen mellan loggbok och försäljningsdokument, s.k. cross- checking, betonas särskilt av kommissionen. Behörigheten kontrolleras genom att loggboken skall stämmas av mot registret över yrkesfiskeli- censer. 158 Den gemensamma fiskeripolitiken Förordningen innehåller bestämmelser om vilka slag av redskap som får användas för olika arter samt hur redskap som inte aktivt används skall stuvas och förvaras. I loggboken skall för varje fisketillfälle (varje fiske- resa kan dock innehålla flera fisketillfällen) anges maskstorlek och red- skapstyp. Kommissionen förbehåller sig också rätten att besluta om att endast ett begränsat antal redskap får finnas ombord på ett fartyg under samma fiskeresa. Inspektion och kontroll av åtgärder för strukturanpassning inom fiskesektorn, inbegripet vattenbruket Åtgärder för att begränsa fiskekapaciteten hos gemenskapens fiskeflotta skall regelbundet kontrolleras. De tekniska kontrollerna skall omfatta omstrukturering, förnyelse och modernisering av fiskeflottan, anpassning av fiskekapaciteten genom stopp i fisket (temporärt eller definitivt), be- gränsning av vissa fartygs verksamhet, begränsning av fiskredskapens utformning, antal och användningssätt, samt utvecklingen inom vatten- bruket. för denna kontroll kan avse fartygs ma- skinstyrka, registertonnage, stillaliggandeperioder, redskapens karakte- ristika och antal per fartyg. Inspektion och kontroll av marknaden för fiskprodukter Medlemsstaterna skall vidare kontrollera att reglerna för den gemen- samma marknadsorganisationen följs. Dessa kontroller skall avse han- delsstandarder, särskilt minsta tillåtna storlekar, och prisreglering vid överskott. Kontrollen sker i hamnar, vid landningsplatser, auktioner och andra förstahandsmottagare. Landningar klassificeras med avseende på art, storlek och färskhet. Kontrollen utförs stickprovsvis på den sortera- de fisken. Tillämpning och granskning av kontrollen samt sanktioner Kommissionen skall övervaka att kontrollförordningen tillämpas. För detta har en inspektionsenhet inrättats. Inspektörerna har rätt att närvara vid den nationella kontrollmyndighetens inspektion och kontroller, men får inte själva utföra kontroll. Inspektörerna rapporterar om kvaliteten på den nationella kontrollen till kommissionen. Kommissionen kan kräva ytterligare information och ge rekommendationer om förbättringar av Den gemensamma fiskeripolitiken 159 Kommissionen upprättar därefter en rapport som sänds till ansvarigt ministerium angående utfallet av inspektionerna och vilka förbättringar som behövs. Medlemsstaten är ansvarig för att åtgärder vidtas mot fysiska eller juridiska personer om bestämmelserna överträds. Dessa åtgärder skall beröva de ansvariga det ekonomiska utbytet av överträdelsen och av- skräcka från ytterligare överträdelser. Påföljderna kan omfatta böter, beslag av redskap och fartyg, tillfälligt stillaliggande, tillfällig indrag- ning av licensen eller återkallande av licensen. Förordningen förskriver vidare hur fiskmängder som tagits olovligt skall hanteras med avseende på medlemsstatens kvoter. Varje medlemsstat skall rapportera om tillämpningen av kon- trollförordningen. Rapporten skall beskriva det genomförda kontrollpro- grammet samt utvärdera insatserna. Till rapporten skall fogas en sär- skild rapport som fattar överträdelser och sanktioner, dels till sjöss, dels i hamn. Vidare skall anges åtgärder som planeras för att förbättra kon- trollen. Ekonomiskt stöd till kontrollverksamheten Via DG XIV kan medlemsländerna få ekonomiskt bidrag till att bygga upp och förbättra sin kontrollverksamhet. Något generellt program finns dock inte utan bidrag kan utgå efter ansökan av medlemsstaten och efter förhandling med kommissionen. I ett uppb yggnadsskede kan medel er- hållas för att införskaffa nödvändig grundläggande utrustning, även for- don. I ett senare skede finns möjlighet till medel för framför allt utbild- ning och utvecklingsprojekt, t.ex. utveckling av datasystem. Bidragen kräver en egen insats från medlemsstaten 5.3Ändringar av politik och regler Den gemensamma fiskeripolitiken styrs nästan uteslutande av förord- ningar och beslut. Förordningarna är direkt bindande i samtliga med- lemsstater och utgör alltså direkt svensk rätt. Även beslut är direkt bin- dande men dessa kan rikta sig till enskilda medlemsländer eller juridiska personer. Förordningar och beslut kräver ingen kompletterande nationell lagstiftning för att implementeras, till skillnad från direktiv som är bin- dande till sin målsättning men lämnar utrymme för medlemsstaterna att lagstifta om hur det skall genomföras i landet. Härutöver kan rådet avge yttranden och rekommendationer som är mera allmänna till sin karaktär. 160 Den gemensamma fiskeripolitiken I detta avsnitt redogörs för arbetsgången inom EU-organen vid ut- veckling av ny lagstiftning och medverkan i processen. 5.3.1Arbetsgång inom EU:s institutioner Inom EU:s beslutsprocess är det kommissionen, rådet och Europaparla- mentet som är de mest betydelsefulla organen. Kommissionen är det en- da organ som formellt kan lägga fram förslag till ny lagstiftning, rådet är det huvudsakliga beslutande organet och parlamentet måste konsulteras, med olika grad av inflytande, innan beslut kan fattas. tre institutionerna och dess roller inom den gemensamma fiskeripolitiken. Vidare omnämns kortfattat andra viktigare organ inom Europeiska unionen, nämligen Ekonomiska och sociala kommittén, Regionkommit- tén, Europeiska gemenskapernas domstol, Europeiska revisionsrätten och Europeiska investeringsbanken. Arbetet inom rådet utförs på olika nivåer: förberedande arbetsgrupper, permanenta och särskilda kommittéer, attachégrupper, Coreper (kommittén för medlemsstaternas ständiga representanter i ) samt möten inom rådet då ministrarna med ansvar för ett visst område i re- spektive medlemsland samlas. Arbetsgrupperna kan fungera på en ad hoc basis, i syfte att ge- nomföra uppgifter , men det finns också grup- per som betraktas som mer permanenta och som ålagts kontinuerliga uppdrag. De huvudsakliga arbetsgrupperna inom fiskets ram är: ·gruppen för intern fiskeripolitik, vilken ansvarar för strukturpolitiken, interna resurser, pris- och marknadsfrågor ·gruppen för extern fiskeripolitik, som ha ndhar fiskeavtal med tredje land samt internationella organisationer och konventioner. Fiskets rådsarbetsgrupper sammanträder ca 1 - . Härutöver hålls möten i samband med förhandlingar med tredje land och internationella organisationer. Verksamheten inom grupperna är inte reglerad i något fördrag utan arbetssättet följer en utvecklad praxis. Flera av rådets kommittéerkan också studera olika aspekter på den gemensamma fiskeripolitiken även om fisket inte är dess exklusiva ar- betsområde, t.ex. kommittén för tullar och tariffer (arbetsgruppen för ekonomiska frågor) och särskilda ländergr upper (bl.a. Centraleuropag- ruppen och EFTA-gruppen). Den gemensamma fiskeripolitiken 161 Coreper genomför en preliminär granskning av de förslag som läggs fram av kommissionen inför ministerrådets sammankomster. Coreper sammanträder i två olika konstellationer, i Coreper I hanteras alla frågor med bäring på den gemensamma marknaden och i Coreper II utrikespo- litik och budgetfrågor. Den gemensamma fiskeripolitiken hanteras såle- des inom Coreper I. Fiskefrågor behandlas ca . Härutöver hanteras vissa specifika fiskefrågor inom andra grupperingar, såsom internationella handelsrelationer samt budgetära frågor, vilka hanteras inom ramen för respektive särskilda artikel 113-kommitten 28 och budgetkommittén. Inom ramen för ministerrådet samlas fiskeansvariga ministrar fyra till . Inom rådets generalsekretariat finns en särskild enhet för fiskefrågor (Direktion III, Fiske). Om en överenskommelse nåtts i Coreper, fattar ministerrådet det formella beslutet utan vidare debatt (s.k. A-punkter). De frågor som inte lösts i arbetsgrupp eller Coreper behandlas under rådets samma nkomster som diskussionspunkter (B-punkter). Beslutsgången för en fiskefråga inom rådet är som regel följande: Interna / Externa arbetsgruppen => Coreper I => Ordförande i rådets olika arbetsgrupper, Coreper och ministerrådet är alltid en representant från det land som innehar ordförandeskapet inom rådet (vilket roterar halvårsvis mellan medlemsländerna). Ledamöterna representerar medlemsstaterna och agerar enligt instruktioner från sina regeringar. Dagordning inför mötena i både i interna och externa arbetsgruppen för fiskeripolitik sänds vanligen ut före möte men ibland i förväg. I princip framför ledamöterna bara sin ståndpunkt om de har en avvikande åsikt i förhållande till liggande förslag eller om man har något av särskilt intresse att framföra. Om ett land har en ståndpunkt som avviker från förslaget, förutsätts att denna anmäls redan på detta stadium i beslutsprocessen. Eventuella reservatio- ner måste sedan följas upp och lyftas eller bekräftas i processen genom Coreper och ministerrådet. Rådet fattar beslut enligt vad som regleras i och Fördraget om Europeiska unionen (1992). ·reglering av tillträdet till fiskevatten och fiskresurser (bl.a. kvotför- delning) 28 Enligt fördraget, artikel 113 (3) skall kommissionen vid förhandlingar med tredje land om handelsavtal, inom ramen för de direktiv som rådet utfärdat, samråda med en särskild kommitte, den s.k. 113-kommitten . 162 Den gemensamma fiskeripolitiken ·marknaden och system för handel ·internationella förbindelser i fiskefrågor, samt ·forskning och studier. Kommissionen har tjugo ledamöter varav en är ordförande. Posterna innehas och fördelas så att varje medlemsland har åtminstone en post. I motsats till vad som är fallet inom rådet, skall kommissionens ledamöter tillvarata EU:s gemensamma intressen och företräder sålunda inte de enskilda medlemsstaterna. Kommissionärsledamot för fisket är , . Kommissionen har ensamrätten att lägga förslag till ny lagstiftning. Denna exklusiva initiativrätt gör kommissionen till EU-samarbetets drivkraft. Institutionen har sålunda en central roll som pådrivare av unionens utveckling. Härutöver har kommissionen övervakande, verk- ställande, förhandlande och förvaltande funktioner. Kommissionens arbete bedrivs inom ett antal generaldirektorat inde- lade efter sakområde, f.n. 24 st. Ansvarigt för fiskets frågor är generaldi- rektorat XIV, fiske. Då olika förslag utarbetas anlitar kommissionen experter från med- lemsländerna. Ett system med expertkommittéer har byggts upp. Ett för- slag avseende en viss fråga utarbetas alltid inom det ansvariga direkto- ratet men bereds tillsammans med övriga direktorat som berörs av för- slaget enligt en av kommissionens generalsekretariat fastlagd konsulta- tionsprocedur. Konsultationer mellan olika generaldirektorat (DG) sker på generaldirektörsnivå om lagstiftning är involverad. Även under ett direktorats arbete med att utforma inledande utkast förekommer dock informellt samarbete med andra direktorat. Om ärendet gäller förslag till ny lagstiftning skall, sedan generaldi- rektörerna blivit överens, förslaget sändas vidare till kommissionärernas kabinett för godkännande av kommissionärerna 29. Härefter kan försla- get sändas till rådet som ett färdigt förslag. Normalt tar det ca sex veck- or från det att en konsultationsprocedur inleds tills dess att förslaget kan överlämnas till rådet. 29 Undantaget från denna procedur är dock handelsförhandlingar avseende () då förhandlingarna sker inom ramen för EG- fördragets artikel 113, vilket innebär att kommissionens ståndpunkt inte behöver passera kommissionärerna utan det är kommissionen som sådan som beslutar, d.v.s. på generaldirektörsnivå. Den gemensamma fiskeripolitiken 163 Det är kommissionens ledamöter som fattar beslut om att lägga fram ett förslag. Kommissionen sammanträder normalt en gång och beslut fattas med enkel majoritet (d.v.s. mer än hälften av de närvarande skall vara positiva till förslaget). Efter beslut inom kommissionen går det officiella förslaget vidare till ministerrådet och . Parlamentets 626 medlemmar representerar medborgarna i medlemslän- derna och väljs genom direkta val . De möts vanligen för plenum . Härutöver träffas de inom ramen för sär- skilda utskott. De 20 permanenta utskotten är parlamentets motor. En stor del av parlamentets arbete består av att granska och föreslå änd- ringar av förslagen lagstiftning. Parlamentets övriga uppgifter, förutom rollen i lagstiftningsprocessen, avser bl.a.: ·övervakning av kommissionens arbete ·godkännande av kommissionsledamöters utnämningar ·indirekt initiativrätt d.v.s. parlamentet kan kräva att kommissionen utarbetar förslag om viss fråga ·rätten att tillsätta särskilda kommittéer för att undersöka ev. felaktig- heter vid implementering av gemenskapens lagstiftning. Varje parlamentsmedlem tillhör åtminstone ett av de 20 utskotten, vilka ansvarar för olika sakområden. Det finns bl.a. utskott för utrikes- och försvarspolitik; ekonomiska och monetära frågor samt industripolitik; forskning, utveckling och energi; regionalpolitik; jordbruk och lands- bygdsutveckling; samt fiske. har intresse för den ge- mensamma fiskeripolitiken ökat med anledning av de växande socio- ekonomiska aspekterna på fisket samt samspelet med andra gemensam- ma frågor. Frågor som handlar om fiske behandlas huvudsakligen av Fiskeriut- skottet, vilket samlas minst för att yttra sig om medde- landen och förslag till lagstiftning från kommissionen. Under parlamen- tets formella sammankomster antas sådana yttranden. kan också, på eget initiativ, ta sig an vilken annan fråga som helst med anknytning till den gemensamma fiskeripolitiken. Parlamentarikerna kan ställa skriftliga och muntliga frågor med avseende på fiskeripolitiken till kommissionen, vilka kommissionen är skyldiga att svara på. 164 Den gemensamma fiskeripolitiken Ekonomiska och sociala kommittén Liksom är fallet med , skall Ekonomiska och sociala kommittén (Ecosoc) konsulteras vad avser vissa frågor inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken och kan rådfrågas avseende andra 30. Den kan också avge yttranden på eget initiativ.