sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Reglerna i 3 kap. 7 a § AFL är tving- ande till sin karaktär på så sätt att det är en uppgift för försäkrings- kassan att pröva om förutsättningarna för rätt till ersättning är upp- fyllda. Ett ytterligare problem är att lösningen skulle föra med sig avse- värda försäkringskostnader och ett omfattande administrativt arbete för försäkringskassorna. Försäkringskassorna skulle även behöva pröva fler sjukfallsärenden och redan från första dagarna i ett sjukfall . Enligt RFV:s uppskattningar skulle lösningen föra med sig ökade försäkringskostnader med ca 2–3,och administrativa kostnader om ca 500 000–. RFV uppger att de beräk- 260 Förslag om rehabiliteringsansvaret nade kostnaderna kan minskas något med beaktande av att en del ärenden ändå hanteras av kassan under sjukpenningtid och endast kommer att få handläggas i ett tidigare skede än . En annan och bättre lösning vore att föreskriva i sjuklönelagen att arbetsgivaren i stället för sjuklön får ersätta arbetstagare, som drabbas av sjukdom och kan förvärvsarbeta men inte kan använda sig av ordi- narie färdmedel, för resor till och från arbetet och att ersättningen görs skattefri för arbetstagaren. Vi skulle då få samma regler om skattefrihet som gäller för ersättning för resor som utges under sjukpenningtid av enligt 3 kap. 7 a § AFL. Reseersättningen skulle kunna ses som ett alternativ till sjuklön och utgöra en ersättning som liksom sjuklönen är avsedd att vara en begrän- sad tid. Resersättningen bör i sammanhanget kunna ses som ett led i arbetsgivarens rehabiliteringsarbete. All rehabilitering bör sättas in för att få lägre sjukfrånvaro och i förlängningen minska utslagningen i arbetslivet. Till arbetsgivarens ansvar hör att upptäcka tecken på skador och ohälsa på arbetsplatsen. Om arbetsgivaren ska uppmuntras att ta ett större rehabi- literingsansvar, får denna strävan inte motverkas av att den anställde beskattas. En möjlig effekt av ett förslag att göra ersättningen för resor- na skattefria för arbetstagaren är att arbetsgivarna mer aktivt ger arbets- tagaren möjlighet att få reseersättning och på så sätt minskar sjukfrån- varon bland sina anställda. En annan fördel är att ett problem som RFV pekat på skulle kunna lösas på ett smidigt sätt. RFV har i sin rapport 1996:5 angett att sjuk- lönelagen behöver ändras så att dagar då arbetsgivaren väljer att utge reseersättning i stället för sjuklön inräknas i sjuklöneperioden för att inte motverka arbetsgivarens intresse att utge ersättning för sådana arbetsresor. räknas ersatta dagar för nämnda arbetsresor inte in i sjuklöneperioden. RFV har vid försäkringskassebesök blivit uppmärk- sammat på att vissa arbetsgivare drar sig för att erbjuda ett annat arbete på grund av risken för att stå för ytterligare en sjukperiod fast det rör sig om ett och samma sjukdomsfall. Förändringen skulle troligen inte föra med sig någon ökad administ- ration för arbetsgivarna. I och med att ersättningen undantas från skatteplikt för den enskilde undantas den också från arbetsgivaravgifter, vilket är positivt för arbetsgivarna. Arbetsgivaren får liksom tidigare göra avdrag för kost- nader till följd av resorna. Vi föreslår således inte någon avdragsbe- gränsning för arbetsgivaren. Förslag om rehabiliteringsansvaret 261 8.14.4Närmare om ersättningens förutsättningar och form De förutsättningar som skulle gälla för reseersättning till och från ar- betet hör naturligen hemma i lagen om sjuklön. Förutsättningarna bör vara desamma som när betalar ut ersättning enligt AFL. Det bör vara en uppgift för arbetsgivaren att pröva när det föreligger förutsättningar för byte av sjuklön mot rese- ersättning. I många fall kan lönsamhetsaspekter tänkas inverka på om arbetsgivaren ska gå med på att betala för den anställdes resor. I reali- teten kommer arbetstagarens möjligheter att utnyttja situationen i många fall att bygga på en överenskommelse mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Den anställde ska givetvis uppfylla förutsättningarna för att få sjuk- lön enligt lagen och perioden för att utge reseersättningen ska samman- falla med sjuklöneperioden. Efter att sjuklöneperioden har gått till ända, blir det liksom nu en fråga för att ta ställning till den anställdes ersättning enligt AFL. En förutsättning bör vara att arbetstagaren är sjukanmäld i vanlig ordning. Det ska t.ex. inte vara möjligt att under en ansträngande arbetsperiod med mycket övertid få fria taxiresor mellan bostad och arbete. Det bör ankomma på arbetsgivaren att ta ställning till ersättningens nivå. Vi anser att det inte finns skäl att närmare reglera ersättnings- nivån. I många fall kanske det är ekonomiskt tänkbart för arbetsgivaren att betala arbetstagarens resor om beloppet inte överstiger den sjuklön som annars skulle utgått . I andra fall kanske det är andra faktorer som avgör. Om arbetstagaren anser att han eller hon har rätt att få sina rese- kostnader betalda av arbetsgivaren och tvist uppkommer om rätt till reseersättning, ska detta handläggas enligt lagen (1974:371) om rätte- gången i arbetstvister på samma sätt som när det gäller sjuklön. Den allmänna ska också på begäran yttra sig över huru- vida arbetstagarens arbetsförmåga är nedsatt på grund av sjukdom eller om nedsättningens omfattning. I de fall det blir tvist om arbetstagarens rätt till sjuklön, och tvisten gäller huruvida arbetsförmågan är nedsatt på grund av sjukdom eller nedsättningens omfattning eller huruvida arbetstagarförhållande före- ligger, kan enligt gällande regler lämna ersättning till arbetstagaren från sjukförsäkringen enligt AFL. Detta förfarande anser vi bör vara förbehållet i nu nämnda situationer. Vi anser inte att ska kunna gå in i stället för arbetsgiva- ren och besluta om att ersättning för tid som den omtvistade reseersätt- ningen avser ska utges från sjukförsäkringen enligt 3 kap. 7 a § AFL. 262 Förslag om rehabiliteringsansvaret Som vi har framhållit tidigare bör det helt och hållet ankomma på arbetsgivaren att pröva förutsättningarna för byte av sjuklön mot rese- ersättning och att betala för sådana resor. Eftersom arbetsgivaren enligt vårt förslag ska ges rätt att byta ut sjuklönen mot att betala arbetstagaren för resor till och från arbetet och sådan ersättning ska inberäknas i sjuklöneperioden, bör arbetsgivarens anmälnings- och uppgiftsskyldighet till den allmänna och i vissa fall till även avse dessa situationer. Arbetsgivaren bör således åläggas samma skyldigheter i detta avseende som när det gäller sjuklön i allmänhet. 8.15Ikraftträdande och övergångs- bestämmelser En proposition på grundval av våra förslag kan inte väntas före års- skiftet 1998/99. Ett riksdagsbeslut kan därefter fattas tidigast . Vårt förslag om ett nytt ersättningssystem fordrar en del ytter- ligare utredningsarbete om det vinner gehör. I övrigt torde våra förslag inte kräva någon längre förberedelsetid för att kunna genomföras. Vi föreslår därför att lagändringarna ska träda i kraft . Några särskilda övergångsregler lär inte behövas när det gäller lag- ändringarna i stort. Så kan exempelvis den något mer begränsade skyl- digheten att undersöka den anställdes rehabiliteringsbehov gälla utan särskilda övergångsregler i de fall arbetsgivaren ska lämna under- rättelse till efter . När det däremot gäller arbetsgivarens rätt till ersättning enligt det föreslagna nya ersättningssystemet kan det behöva sägas ut i en sär- skild övergångsbestämmelse att ersättningen ska avse kostnader för rehabiliteringsåtgärder som har vidtagits efter . Det bör också särskilt anges att skattefriheten för arbetstagarens ersättning för resor med annat än ordinarie färdmedel ska avse sjukperioder efter detta datum. 9Ekonomiska förutsättningar och konsekvenser Våra förslag innebär totalt att sjukförsäkringens kostnader skulle öka med . Detta motsvarar en ökning av de sociala avgifterna . De ökade kostnaderna för sjukförsäkringen är dock ingalunda nettokostnader. Positiva effekter är minskade utgifter för sjuklön och sjukpenning samt större skatteintäkter som en följd av minskat produktionsbortfall. Alla led i den arbetslivsinriktade rehabiliteringsprocessen bör följas upp. En utvärdering, och en eventuell kalibrering av finansieringen, bör göras av det framlagda förslaget , eftersom underlaget beträffande arbetsgivarnas satsningar på arbetslivsinriktad rehabili- tering troligen är överskattat. 9.1Ersättningen till arbetsgivare för rehabiliteringsåtgärder Sjukdom och rehabilitering kostar staten, arbetsgivarna och de enskilda stora belopp. Det av fastställda anslaget för den all- männa sjukförsäkringen riktat till sjukpenning och rehabilitering upp- gick 1998 till 17,8 miljarder. Av detta utgör anslaget för sjukpenning 15,5 miljarder och anslaget för rehabilitering 2,3 miljarder. Härtill kommer kostnader för arbetslöshet som har sin grund i sjukdom och arbetshandikapp. Grundmaterialet till de följande beräkningarna har till stora delar hämtats från läns allmänna försäkringskassas verksamhet. Beräkningarna grundar sig på anställda som faktiskt genomgår någon form av arbetslivsinriktad rehabilitering till följd av ett initialt sjuk- domsfall. Arbetslivsinriktad rehabilitering som föreb yggande arbete eller annan sådan rehabilitering som kommer till stånd utan att den anställda (ännu) drabbats av sjukdom som lett till sjukskrivning ligger 264 Ekonomiska förutsättningar och konsekvenser m.a.o. utanför beräkningarna. Beräkningarna och antaganden för beräkningarna finns presenterade i Bilaga 4 till betänkandet. Av beräkningarna framgår att arbetsgivarna i satsar på arbetslivsinriktad rehabilitering. Utslaget per anställd person som genomgår arbetslivsinriktad rehabilitering och dag motsvarar detta . I samband med den arbetslivsinriktade rehabiliteringen uppstår ett produktionsbortfall hos arbetsgivarna. Vär- det av detta produktionsbortfall, vid antagande om 100 procents från- varo , uppgår till ca . Om man till detta lägger utbetalningarna från blir den totala samhällsekonomiska kostnaden . De offentligt finansiella kostnaderna i form av direkta kostnader för staten, minskade inkomster till följd av minskade skatteintäkter, minskade sociala avgifter samt minskade momsintäkter beräknas till 6,7 miljarder. Vi har (i avsnitt 8.10) föreslagit att hälften av vad arbetsgivarna satsar på arbetslivsinriktad rehabilitering utanför socialförsäkrings- systemet, dvs. 2,15 miljarder, ska finansieras via den allmänna sjukför- säkringen. Den andra halvan ska finansieras av arbetsgivaren. Till detta kommer försäkringskassornas kostnader för att administrera de nya ersättningarna. Dessa kostnader får beräknas i samband med den utred- ning vi föreslår ska tillsättas för att utforma det föreslagna systemet närmare. Vi har föreslagit att och försäkringskassorna resp. ska intensifiera sin upplysningsverksamhet och sin rådgivning till landets arbetsgivare när det gäller rehabiliteringsverksamhetens innehåll och utformning (avsnitt 8.8). Som en engångsåtgärd har vi föreslagit att socialförsäk- ringsadministrationen och ska få 10 miljoner kro- nor vardera för detta ändamål. I avsnitt 8.12 har vi anslutit oss till för- slag att mjuka upp reglerna för rehabiliteringsersättning under längre utbildning. Vi finner inte anledning att göra några egna beräkningar av kostnaderna utan hänvisar till . Beträffande de arbetstekniska hjälpmedlen har vi i avsnitt 8.13 bl.a. föreslagit att försäkringskassorna i ökad utsträckning ska lyfta fram bidragsmöjligheterna i rehabiliteringsarbetet. Vi kan inte se att förslaget i sig medför några merkostnader som ska redovisas i detta sammanhang. Ekonomiska förutsättningar och konsekvenser 265 I avsnitt 8.14 har vi föreslagit att arbetsgivarnas bidrag för att täcka de anställdas resor med annat än ordinarie färdmedel under sjukdom ska befrias från skatteplikt hos de anställda. Med hänsyn till att arbets- givaren i stället för sjuklön betalar ut lön och reseersättning kan kostna- derna i form av minskade skatteintäkter beräknas bli i det närmaste försumbara eller ca . Bl.a. den ökade produktionen hos arbetsgivarna som kan väntas av förslaget leder emellertid förmodligen i stället till positiva skatteeffekter för statsverket. Våra förslag innebär totalt att sjukförsäkringens kostnader skulle öka med . Detta motsvarar av det under- lag som arbetsgivarnas sjukförsäkringsavgift är beräknad på, dvs. en ökning av de sociala avgifterna . I allt väsentligt är finansieringen en fråga om en omfördelning mel- lan arbetsgivare. I fortsättningen går den allmänna sjukförsäkringen in och fördelar i princip halva kostnaden efter arbetsgivarnas förutsätt- ningar och behov. Det betyder ett system där alla arbetsgivare är med och finansierar de arbetslivsinriktade rehabiliteringsinsatserna. är det bara arbetsgivare som har rehabiliteringsfall på sitt arbetsställe som betalar. Förslaget innebär i och för sig en omfördelning från staten till arbetsgivarna via sjukförsäkringen med ett avsevärt belopp. Vi vill dock understryka att de ökade kostnaderna för sjukförsäkringen är nettokostnader. Det finns all anledning att tro att en förbättrad och intensifierad rehabiliteringsverksamhet på någon sikt kommer att ha positiva effekter dels i form av minskade utgifter för sjuklön och sjukpenning, dels att arbetsgivarnas kostnader för produktionsbortfall på grund av sjukdom kommer att minska och effektiviteten öka med större skatteintäkter för stat och kommun som följd. Arbetsgivarna och staten lägger ned stora resurser på den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Som har framgått bl.a. av kapitel 6 Rehabiliteringsarbetet i praktiken är emellertid okunskapen stor om utfallet av dessa stora satsningar. De undersökningar som gjorts av har närmast siktat till att belysa på vilket sätt försäkringskassorna kan förbättra sin handläggning och sitt besluts- underlag (RFV anser 1998:4) eller att undersöka begränsade delar av 266 Ekonomiska förutsättningar och konsekvenser verksamheten (RFV:s undersökning tillsammans med om arbetsoförmåga på grund av r ygg- eller nack- besvär). Statskontoret har i sin rapport (1997:27) Perspektiv på rehabilitering föreslagit att regeringen ska formulera övergripande verksamhetsmål för arbetslivsinriktad rehabilitering och samordnade verksamhetsmål för de kritiska momenten i denna rehabilitering. bör vidare enligt Statskontorets förslag utarbeta ett uppföljningssystem per rehabiliteringsfall så att det kronologiskt går att följa de åtgärder som vidtas och de effekter som uppnås. Statskontoret framhåller vidare att uppföljning förbättrar kunska- perna om rehabiliteringsprocessen men räcker inte för att svara på frå- gor om de anslagna medlen gör nytta, var de gör bäst nytta eller om man får ut största möjliga nytta. Därför behövs utvärderingar av alla led i den arbetslivsinriktade rehabiliteringsprocessen. I sitt remissyttrande över betänkande (SOU 1998:37) Den framtida arbetsskadeförsäkringen erinrar Statskontoret om den betydelse man fäster vid ett nationellt uppföljningssystem över rehabiliteringen. I detta betänkande föreslår vi att den allmänna sjukförsäkringen ska ersätta hälften av arbetsgivarnas kostnader för arbetslivsinriktad rehabi- litering. Det redan stora offentliga åtagandet blir därmed vida större, och enbart detta gör det givetvis mer angeläget att vi får ett system för uppföljning som kan tillgodose de behov som Statskontoret har pekat på. När det gäller det framlagda förslaget är det rimligt att en utvär- dering, och en eventuell kalibrering av finansieringen görs , eftersom underlaget beträffande arbetsgivarnas satsningar på arbetslivs- inriktad rehabilitering troligen är överskattat. Det är som vi ser det naturligt att uppdraget om utvärdering och eventuell kalibrering ges åt . Enligt våra direktiv ska vi beakta regeringens direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124) och regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23) och att redovisa konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49). I direktiven om offentliga åtaganden anges bl.a. att varje utredning och kommitté ska visa hur förslag som innebär utgiftsökningar eller inkomstminskningar för staten ska finansieras. Vi har i kap. 9 redovisat de ekonomiska konsekvenserna av vårt förslag, varför kostnadsaspek- ten endast berörs i begränsad omfattning i detta kapitel. Enligt direktiven om jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir. 1994:124) ska de förslag vi lägger fram föregås av bl.a. en analys och innehålla en redovisning av hur förslagen kan förväntas påverka, direkt eller indi- rekt, kvinnors respektive mäns villkor och därmed förutsättningar för jämställdhet mellan könen. De regler som finns för den tidiga rehabiliteringsverksamheten är lika för kvinnor och män. Även reglerna om rehabilitering är lika för kvinnor och män. Av RFV redovisar (1997:10), Vem får arbetslivinriktad rehabilitering, framkommer att kvinnorna som genomgår rehabilitering har mindre fri- het i arbetsuppgifterna, men färre stora och motstridiga krav på sig. Kvinnorna befinner sig ofta, trots en lika hög eller högre utbildning än männen, i större omfattning bland de okvalificerade arbetarna och lägre Den sociala stämningen visar sig vara sämre på kvinnornas arbetsplatser än på männens. RFV drar även den slutsatsen att kvinnor i många fall har en svagare position på arbetsmarknaden än männen, och därmed inte i samma utsträckning försvarar sin position i arbetslivet. Kanske driver de inte förslag om rehabilitering på samma sätt som männen. Det kan vara så att de inte anses ha så mycket att för- lora på att återgå till samma arbete. Det kan också vara så att man inte tar hänsyn till deras önskemål. Om man granskar innehållet i rehabiliteringsåtgärderna fanns det stora skillnader mellan män och kvinnor –1991. Män fick mer utbildning och arbetslivsinriktad rehabilitering, och kvinnor fick i betydligt högre utsträckning än män träning i den egna arbets- miljön. –1994 kom männens rehabilitering emel- lertid allt mer att likna kvinnornas (RFV redovisar 1997:6 Risk- friskfaktorer – sjukskrivning och rehabilitering i , och RFV redovisar 1998:1 En socialförsäkring för kvinnor och män – en kartläggning ur ett genderperspektiv). Av RFV:s och SoS slutrapport samverkan 1997:1 om lo- kal samverkan mellan socialförsäkring och hälso- och sjukvård framgår dock att kvinors sjukskrivning har ökat kraftigt . Köns- sambandet verkar även vara starkare i kommuner med hög sjukskriv- ning. Vidare visar det sig att rehabiliteringens effekter är mindre påtag- liga för kvinnor än för män. Det finns också studier som visar att kvinnors och mäns förhåll- ningssätt till sjukdom och ohälsa ofta skiljer sig åt. Av inhämtade uppgifter från RFV:s r ygg- och nackeundersökning framkommer att andelen kvinnor som behöver och genomgår en reha- biliteringsutredning är större än andelen män. Bristen på utförda utred- ningar är dock lika för män och kvinnor. Fler kvinnor än män anger att arbetsgivaren bör sätta in rehabiliteringsåtgärder. Trots behovet får ungefär lika stor andel män som kvinnor en åtgärd, vilket innebär att kvinnor får sina önskemål om rehabilitering tillfredsställda i mindre utsträckning än män. När en rehabiliteringsåtgärd väl genomförs blir män oftare omplacerade eller får sina arbetsuppgifter förändrade, me- dan kvinnor i första hand får arbetsplatsen anpassad. Av RFV:s utred- ning framkommer också att det upprättas en större andel rehabilite- ringsplaner för kvinnor än för män. Kvinnor är även sjukskrivna än män. 10.2.2Genderperspektivet i arbetsgivarens arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbete Grunden för den arbetslivsinriktade rehabiliteringen är att den ska ut- formas utifrån varje individs behov och förutsättningar. Arbetslivet är emellertid på många sätt utformat utifrån manliga förutsättningar och vi kan anta att de flesta rehabiliteringsåtgärder har sin utgångspunkt i de problem som drabbar män. Kvinnor har i stor utsträckning mindre kvalificerade yrken med läg- re krav på kompetens än männen, och de är även mindre benägna att själva vara aktiva och bevaka sin position. Kvinnorna har allmänt sett en svagare position på arbetsmarknaden än männen. Fler kvinnor visar också missnöje med arbetsgivarens rehabiliteringsinsatser eller brist på insatser, och studier tyder på att arbetsgivaren inte hörsammar kvinnors behov på samma sätt som när det gäller män. Även om vi kan konstatera att arbetsgivaren tar ett större rehabili- teringsansvar än tidigare och erbjuder de anställda rehabiliteringsåtgär- der på den egna arbetsplatsen, så finns det behov av ökad kunskap om orsaker till ohälsa hos kvinnor och om vad som möjliggör en effektiv rehabilitering för dem. Helst bör rehabiliteringsåtgärderna sättas in så tidigt att de före- bygger ohälsa och sjukskrivning. Det är i första hand arbetsgivaren som ska ansvara för att vidta åtgärder för att den anställde ska kunna återgå Arbetsgivaren har också ett ansvar för att bekosta olika rehabi- literingsåtgärder. Vi har i kap 8. föreslagit att arbetsgivarens åtgärds- och kostnads- ansvar ska förtydligas på en rad punkter. Arbetsgivaren har ett ansvar, så länge anställningen pågår, att klarlägga den anställdes behov av rehabilitering på den egna arbetsplatsen och att vidta arbetslivsinriktade åtgärder som siktar till att arbetstagaren ska åter i arbete hos arbetsgivaren eller behålla arbetet. Förhoppningsvis kommer de förtydliganden vi föreslår att öka arbetsgivarens intresse för rehabilitering och ha en positiv betydelse för rehabiliteringsarbetet som sådant. Om det kommer att ha någon större betydelse speciellt för jämställdheten är mer osäkert. Vi vill dock i detta sammanhang föreslå vissa åtgärder som skulle kunna få genderperspektivet att utvecklas såväl i arbetsmiljöarbetet som i rehabiliteringsarbetet. Betydelsen av kvinnors och mäns skilda förhållanden bör finnas med som en naturlig del på arbetsplatsen. En viktig förutsättning för att nå framgång anser vi är att jämställdhetsaspekterna lyfts fram. Om det finns kunskap om kvinnors och mäns resurser och behov, så kan risken för långvarig arbetsoförmåga i förlängningen minskas. När kvinnor dominerar till antalet bland de anställda har de ofta underordnad position. På högsta nivån finns i de flesta fall män. Viljan att driva jämställdhetsfrågor är ofta helt beroende av chefers kunskaper och intresse. Det sagda gäller i lika hög grad på myndigheter som i företag. För att utveckla jämställdhetsarbetet i arbetsgivarens arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbete krävs det i första hand kompetensutveckling. Det bör vara naturligt att könsperspektivet finns med i utbildningar. En viktig del i det framtida arbetet bör också vara att låta könsperspektivet utgöra en naturlig del i verksamheten. Ett steg i den riktningen kan vara att utse ett särskilt "jämställdhetsombud" på varje arbetsplats, som granskar och bevakar frågor om jämställdhet inom myndigheter och i företag. Vi har i kap. 8 angett att rehabiliteringsansvaret ställer höga krav på arbetsgivaren. Som det ser ut har många arbetsgivare svårt att leva upp till de skyldigheter och förväntningar som ställs på dem. Vi har vidare konstaterat att de behöver stöd för att klara sina åtaganden. Vi har pekat på att företagshälsovården bör få en sådan omfattning och organisation att den blir en mer allmän resurs för bl.a. företag och myndigheter. Inom företaghälsovården bör det finnas särskild kompe- tens och kunskap för att hjälpa arbetsgivare att leva upp till de krav som ställs på klarläggande av rehabiliteringsbehovet. Vi anser också att arbetsgivaren bör ha möjlighet att vända sig till en särskild kontakt- person på för att få stöd att klara sina åligganden in- om rehabiliteringsverksamheten (generellt och i enskilda rehabilite- ringsfall). Även denna kontaktperson anser vi bör ha särskild kunskap i könsperspektivet.