sou · GMB3138 · 1999-01-01 00:00:00 — Det är erfarenhet att många familjer behöver hjälp ända tills barnen är vuxna. får de hjälp en be- gränsad tid och sedan förväntas de klara sig på egen hand. Om de inte gör det blir barnen omhändertagna. Men då har varken bar- nen eller mammorna fått hjälp på bästa sätt. Den bästa hjälpen för både mamman och barnet är att i stället hjälpa till och stärka mor- barn-relationen, menar . Psykoterapi med kvinnor i den här situationen kan ge dem en starkare jag- känsla och bättre möjligheter att ta tillvara sina resurser. är det nödvändigt att barn till mödrar med utvecklings- störning omhändertas av samhället. Samhället måste först och främst se till barnens behov, barnen är ännu svagare än mam- morna. Det finns situationer då den enda möjligheten är att skilja barnet från mamman, men separationen måste ses som ett mycket allvarligt ingrepp i ett barns liv. I vårdnadsmål betraktas barn och föräldrar som varandras motparter, föräldrar och advokat på ena sidan och barnet och socialförvaltningen på den andra. Man förut- sätter att barnets behov står i motsats till mammans, vilket oftast är fel. Barnet behöver sin mamma, hon kan inte bytas ut, även om hon har en lindrig utvecklingsstörning. Att ha ett funktionshinder innebär att man är särskilt beroende av andra människors hjälp i olika situationer. Det innebär också att man är mycket utsatt och sårbar när man blir dåligt bemött. Bero- endet och utsattheten leder alltför ofta till kränkningar. De kan förorsakas av obetänksamhet och brist på inlevelse, men det före- kommer också medvetna kränkningar av personer som utnyttjar människors utsatthet och beroende. Det råder tystnad och tabu i frågan om våld och sexuella övergrepp mot personer med funk- tionshinder, och det finns därför i stort sett ingen kunskap om ämnet. Både män, kvinnor och barn råkar ut för våldet, ofta när de befinner sig i situationer där de är beroende och måste släppa andra inpå livet. Våldet mot flickor och kvinnor är i regel sexuali- serat. Ingen vet hur stor omfattningen är, men säkert är att det finns många kvinnor med funktionshinder i mörkertalet över våld mot kvinnor. Vissa funktionshinder gör kvinnor mer utsatta än andra. Ett rö- relsehinder eller en synskada kan innebära att man har svårt att skydda sin kropp, avvärja faror eller fly. En utvecklingsstörning ger också stor utsatthet. Funktionshinder kan också vara en följd av sexuella övergrepp. Kvinnor som lever med psykiska svårig- heter har ofta utsatts för sexualiserat våld under sin uppväxt. Det finns studier som pekar på att det gäller av alla kvinnor som kommer i kontakt med psykiatrin (, S 1996). Intervjuer om sexuella övergrepp handikapp, numera Forum Kvinnor och han- dikapp, har uppmärksammat frågan om våld mot kvinnor med funktionshinder på några seminarier. Föreningen har också sam- arbete med för kvinnojourer i . Frågan har tagits upp i några handikapporganisationer, framför allt Syn- skadades , och , ungdomar och vuxna, men arbetet är bara i sin begynnelse. dier finns inte, däremot en norsk undersökning som ger värdefulla aspekter på problemen. (Sörheim, T 1998). Av 22 kvinnor som intervjuats om sitt liv med funktionshinder berättade sex att de hade utsatts för sexuella övergrepp och av femton kvinnor som deltagit i gruppsamtal berättade två om sådant våld. Några av de andra kvinnorna hade upplevt nästanvåldtäkter och otillbörlig beröring, både ute på stan, på institutioner, i taxi och på arbetet. Flera hade upplevt övergreppen när de var unga. De flesta över- greppen utfördes av män som kvinnorna var beroende av och kände tillit till (en av förövarna var kvinna). Därför var det svårt att berätta om övergreppen och anmäla dem. Flera av kvinnorna trodde att de var ensamma om att ha blivit utsatta för övergrepp. Jag tänkte aldrig tanken att andra också kunde ha upplevt något liknande och jag vände skammen och skulden mot mig själv, sa en kvinna. Kvinnorna i Sörheims studie berättade också om andra kränk- ningar än sexuella. Några hade blivit misshandlade som barn, bli- vit uppvisade nakna för läkarstuderande och utsatta för smärtsamma undersökningar. Några av kvinnorna hade också va- rit med om våld i parförhållanden. Sexuella övergrepp och trakasserier mot personer med funk- tionshinder handlar bland annat om hur de, och framför allt kvin- nor med funktionshinder, kategoriseras i samhället, menar . Personer med funktionshinder som grupp har inte betraktats som sexuellt attraktiva eller aktiva, och om man anses vara könlös är det också svårt att bli trodd om man blir ut- satt för ett sexuellt övergrepp. För att det ska kunna uppdagas och erkännas att människor med funktionshinder blir utsatta för sexu- ella övergrepp måste deras sexualitet erkännas, menar , även om dessa övergrepp handlar mindre om sexualitet än om annat. De handlar i alla fall inte om kvinnornas egen sexualitet, utan mer om makt och om hur människor värderas. Den som är mindre värd kan man göra vad man vill med. Både när övergrep- pen gjorts av okända män och av män som arbetar för att hjälpa i något sammanhang handlar det om makt. Övergreppen är en ce- mentering av en hierarkisk maktfördelning mellan män och kvin- nor, unga och äldre, personer med och utan funktionshinder och mellan anställda och personer med funktionshinder. Kvinnans möjligheter att sätta gränser och skydda sin person- liga integritet är viktiga. För den som behöver praktisk personlig hjälp kan gränserna mellan den egna och en annan människas kropp vara flytande. Gränserna för vad som är legitim beröring och inte kan vara oklara. Det handlar om rätten och möjligheterna att bestämma över sin egen kropp, att sätta egna gränser, att säja nej och att bli respekterad. Om kvinnan har dålig självbild är det svårare för henne att sätta gränser och det blir lättare att utnyttja henne. För kvinnor finns det ingen tradition att markera gränser på ett fysiskt sätt. För en kvinna som har ett fysiskt funktionshin- der är det särskilt svårt, och om övergreppen upprepas kan förmågan att sätta gränser bli ännu sämre. För att minska övergreppen mot kvinnor med funktionshinder menar att det borde vara möjligt för kvinnor att få be- ställa kvinnliga taxichaufförer och att få överfallslarm. Det är också viktigt att förhindra situationer där anställda kan begå övergrepp. Polisen och rättsväsendet behöver skaffa sig mer kun- skap om frågan. Det borde också vara självklart att exempelvis kvinnojourerna är fysiskt tillgängliga. Det behövs kunskap om hur och var övergreppen sker, och handlingsplaner för att för- hindra dem. Sexuella övergrepp mot kvinnor är i första hand ett mansproblem, och det är nödvändigt att män medverkar för för- hindra dem. När övergreppen inte tas på allvar blir de ett kvinno- hälsoproblem. Det är betydelsefullt för kvinnor med funktionshinder hur handikapporganisationerna, forskningen och myndigheterna förhåller sig till frågan om övergrepp, menar . Våld mot personer med utvecklingsstörning En utvecklingsstörning gör att man har svårt att freda sig mot övergrepp och kränkningar. Men svårigheterna uppstår lika mycket av beroendet. Många har inte fått lära sig det de behöver om personlig integritet och om rätten att bestämma över sin egen kropp. Det är inte heller självklart att människor med utveck- lingsstörning får möjlighet att bygga upp en egen intim, privat sfär. Om man har en svår utvecklingsstörning är man helt bero- ende av andra människor. Man kan för det mesta inte göra fysiskt motstånd och inte berätta för andra vad som har hänt. Kvinnor med lindrig utvecklingsstörning är utsatta på ett annat sätt. De bor för det mesta på egen hand, ibland med stöd från en gruppbostad, ibland utan. Många vill förneka sitt funktionshinder och drömmer om ett vanligt liv med man och barn. Deras ut- satta situation kan utnyttjas av män och följden kan bli djupa kränkningar. Många kvinnor med lindrig utvecklingsstörning be- höver hjälp och stöd för att värna sin sexuella integritet, men lik- som andra kvinnor känner de skam och skuld i sådana situationer och söker inte hjälp. De flesta fall av övergrepp mot personer med utvecklingsstör- ning kommer aldrig till åklagare och domstol. Det är för det mesta män i den närmaste omgivningen som begår brotten, per- sonal i gruppbostäder och färdtjänst, på dagcenter och korttids- hem, men också familjemedlemmar, grannar och släktingar. Det går ofta mycket långt innan omgivningen upptäcker det, eller tror på den som berättar vad som pågår. blir det ingen polisan- mälan därför att saken är så smärtsam för omgivningen, och där- för att den som blivit utsatt inte ställer några krav. , ungdomar och vuxna, FUB, har engagerat ett antal rättsombud runt om i landet till stöd för personer med utvecklingsstörning, anhöriga och per- sonal. Rättsombuden kan också hjälpa polisen och rättsväsendet att inför förhör och rättegångar få kontakt med personer som har sakkunskap om utvecklingsstörning. Vad betyder de anställdas kön för bemötandet? De flesta offentliganställda personer man möter när man behöver stöd och hjälp från samhället är kvinnor. De anställda på försäk- ringskassan är till kvinnor. Av dem som allmänheten träffar är andelen kvinnor ännu större, eftersom de få männen ofta är chefer och inte har direktkontakt med de försäkrade. handläggare, socialsekreterare, sjukgymnaster, arbetsterapeuter, sjuksköterskor och vårdbiträden är också för det mesta kvinnor. Personliga assistenter är den enda yrkesgrupp där den som tar emot hjälpen verkligen kan påverka valet av person, och en del väljer män. Enligt en pågående, ännu inte rapporterad studie vid , är en femtedel av de personliga assistenterna män. Vad innebär det för bemötandet av kvinnor respektive män att de flesta offentliganställda är kvinnor? Är det någon skillnad på bemötandet från kvinnliga och manliga anställda? Det finns en hel del internationella studier som tar upp frågan om det finns någon könsskillnad i attityder till funktionshinder. De flesta studier visar enligt en amerikansk forskare (, 1988) att kvinnor har mer positiva attityder än män. Det förkla- ras i regel med att kvinnor i allmänhet är mer inriktade på relatio- ner och känslor än män är. Men det finns också studier som visar att det inte finns några skillnader mellan kvinnor och män. Han- nah anser därför att man inte kan dra slutsatsen att kvinnor skulle vara mer positiva till personer med funktionshinder (SOU 1998:16). Personer med funktionshinder som får frågan om de blir bäst bemötta av kvinnliga eller manliga anställda anser sig oftast inte kunna jämföra, eftersom de sällan mött någon man i den situatio- nen. En kvinna med omfattande funktionshinder kommenterar: Kvinnor har varit till hinder för mig hela livet. En annan kvinna har ofta mött oförståelse från kvinnliga handläggare av hemtjänst och LSS när hon redogjort för hur hemsysslorna tar för henne. Kvinnliga handläggare utgår från sin egen situation och jäm- för med hur de själva sköter hemarbetet. De har svårt att förstå att det som tar för dem tar för mig. Män ser det inte så, de ser mig mer som en stackare som behöver hjälp. De kvinnliga tjänstemännen sköter i regel hem och barn utöver sitt yrkesarbete och betraktar det som naturligt. De har en före- ställning och förväntan om att kvinnor ska klara hemsysslorna mer eller mindre med vänster hand. Kvinnor med funktionshin- der har samma föreställning om kvinnorollen, och det gör det tro- ligen lättare att få många att acceptera mindre stöd och hjälp än de egentligen behöver. Kvinnor i allmänhet väljer ofta att yrkes- arbeta mindre och få minskad inkomst för att ha tid och kraft till sitt obetalda arbete. Kvinnor med funktionshinder gör ofta samma val för att orka med både hemarbetet och sitt funktionshinder. Så- dana val uppmuntras av kvinnliga handläggare, bland annat därför att de själva skulle göra så i samma situation. Män uppmanas mycket sällan att göra sådana val. Det är mycket vanligare att män yrkesarbetar heltid även om de har både funktionshinder och småbarn. De får lättare än kvinnor den hjälp de behöver hemma, privat eller från samhället. Människors sätt att kommunicera är delvis könsbundet. Kvin- nor som vänder sig till en myndighet för att få hjälp borde därför ha nytta av att de flesta offentligaställda är kvinnor och alltså talar samma språk. Men resultatet av mötena, det vill säga den hjälp kvinnor får, tyder inte på att det är så. Det specifika i kvin- nors kommunikation är relaterandet och igenkännandet. Funk- tionshinder är en del av livet som är främmande och skrämmande för de flesta och det behövs inlevelse och empati för att känna igen och se det som är lika i ens egen och den andras livssitua- tion. När den inlevelseförmågan inte finns hos den anställda upp- står ingen ömsesidighet. Då saknas förutsättningarna för kvinnlig kommunikation och föreställningarna om och förvänt- ningarna på vad en kvinna ska klara väger tyngre än empatin. För att kunna förbättra bemötandet och minska diskrimine- ringen av kvinnor med funktionshinder behövs det mer kunskap om hur kvinnors och mäns attityder skiljer sig åt. De offentligan- ställda behöver bli medvetna om sin syn på könsrollerna, så att deras insatser inte förstärker dem och missgynnar kvinnor. Men även om det har sin betydelse om de offentliganställda är kvinnor eller män så formas bemötandet i ännu högre grad av politiska beslut, som handläggare, tjänstemän och sjukvårdspersonal i regel inte kan påverka. Regler och resurser skapar förutsättningar för ett gott eller dåligt bemötande. Nedskärningar i välfärden har lett till att de offentliganställda har fått sämre resurser att hjälpa, även när deras inlevelse och empati säger dem att en människa behöver den hjälp hon ansöker om. Män är oftast i majoritet bland besluts- fattarna, och deras syn på könsroller har därför stor betydelse för de anställdas bemötande av kvinnor och män. Varför får kvinnor mindre hjälp än män? Vid internationella jämförelser har på de flesta områden den högsta jämställdheten av alla länder. Ändå finns det fortfa- rande stora skillnader mellan kvinnors och mäns livsvillkor, och funktionshinder gör inte saken bättre. Kvinnor med funktionshin- der har på många sätt sämre livsvillkor än män med funktions- hinder, och i jämförelse med män utan funktionshinder är det ett mycket stort avstånd till funktionshindrade kvinnors livssituation. Det gäller exempelvis ekonomi, hälsa, förankring på arbetsmark- naden, politiskt inflytande och tillgång till välfärden. I många bemärkelser kan man alltså säga att kvinnor bemöts sämre än män. Det handlar säkert inte om någon medveten, aktiv diskriminering annat än i undantagsfall. Det har i stället med könsroller att göra, och en djupt rotad syn på kvinnligt och man- ligt hos både beslutsfattare, personal och de kvinnor och män som behöver hjälp. Sammanfattat kan man säga att dessa efterhängsna könsroller innebär: Att kvinnor tar huvudansvaret i hemmet. Att kvinnor därför tjänar mindre på sitt yrkesarbete. Att kvinnor begär mindre än män av den hjälp som finns. Ifråga om sjukvård, behandling, diagnostisering och rehabilitering beror könsskillnaderna också på att kvinnor inte alltid har samma sjukdomsbild som män. Kvinnors symtom stämmer inte med sjukvårdens kunskap som ofta utgår från mäns symtom. Män får alltså mer samhällsstöd än kvinnor på många områ- den, men det behövs forskning för att fördjupa kunskapen om varför det är så och vad som kan göras åt det. Tillförlitlig statistik är en av grunderna till kunskapen. Därför är det viktigt att även kommunernas och landstingens statistik har könsperspektiv. Det räcker inte att få veta hur många män och kvinnor som fått sina ansökningar beviljade, avslagen måste också granskas för att den statistiska bakgrundskunskapen ska bli meningsfull. Handlägg- ningen måste också studeras. Vad sker före besluten? Hur går de informella kontakterna till? Vad händer exempelvis om en kvinna respektive en man ringer till kommunen för att få hjälp och en tjänsteman säger det är nog ingen idé att du ansöker om hjälp, för du kommer troligen inte att få någon? Ger kvinnor upp oftare än män? Med de könsskillnader i livsvillkor som råder blir vissa lagar diskriminerande mot kvinnor i sin tillämpning. Är det då lagarnas formulering eller tillämpning som ska ändras? Vi måste ifrågasätta de traditionella uppfattningarna om vad som är kvinn- ligt och manligt, som vi måste beakta att dessa traditio- nella uppfattningar faktiskt innebär att kvinnors och mäns liv ser olika ut. Medvetenheten om att livsvillkoren är olika för kvinnor och män måste finnas i hela kedjan av handläggning i frågor som har med funktionshinder att göra. Könsperspektivet måste finnas med i de system för kvalitetssäkring som varje kommun ska ut- veckla för sitt arbete för äldre och personer med funktionshinder. Omedvetenhet och traditionell syn på könsroller i en verksamhet påverkar ofta andra verksamheters insatser. Om exempelvis ett läkarutlåtande till bygger på en könsdiskrimi- nerande attityd hjälper det inte särskilt mycket om handläggarna på är mer medvetna om hur kvinnor underord- nas i samhället. beslut grundas på läkarutlåtandet, och riskerar att bli könsdiskriminerande. På måste kunskapen om hur diskrimineringen upp- står leda till att regler konstrueras och tillämpas så att de bidrar till större jämställdhet i stället för att befästa underordningen av kvinnor. Jämställda lagar ger diskriminering i ett samhälle som inte är jämställt, på samma sätt som jämlika lagar skapar och förstärker sociala skillnader i ett samhälle som inte är jämlikt. Lagar och regler i socialförsäkringen är med få undantag de- samma för kvinnor och män. Men så snart tillämpningen bygger på bedömningar, och det gör den i många regler som är viktiga för personer med funktionshinder, så uppstår en könsdiskrimine- ring. Alltfler människor med funktionshinder förväntar sig att få hjälp från samhället att själva styra sitt liv. De vill ha stöd för att kunna leva ett rikt liv, och för att få pröva gränsen för sin förmåga på olika områden. Människor med omfattande funktionshinder behöver ta emot mycket praktisk hjälp och kan därför ha utomstå- ende personer hos sig många timmar . Det ger relation- er som är nya erfarenheter för båda parter. Det gäller främst i samarbetet mellan personliga assistenter och assistansmottagare, där det och stundligen uppstår situationer som ger frågor om bemötande. Det behövs kunskap om dessa relationer och om hur den personliga och intima hjälpen ska ges utan att mottaga- rens integritet blir kränkt. Det behövs studier om hur kvinnor re- spektive män upplever att ta emot hjälp. Hur fungerar exempelvis samarbetet mellan två kvinnor som arbetar tillsammans i den enas hem, när den ena är i beroendeställning? Föräldrar som har funktionshinder behöver olika slags hjälp. De flesta behöver praktiskt stöd för att sköta sitt föräldraskap, men tar själva ansvaret för hur det ska skötas. De har ofta svårt att få den hjälp de behöver som föräldrar, till exempel hemtjänst, as- , anpassning och hjälpmedel. Stödet till föräldrar behöver utvecklas. Stödformerna behöver diskuteras, liksom innehållet. En viktig fråga är exempelvis hur assistenten ska förhålla sig för att inte göra intrång i föräldra-barn-relationen även om hon utför de flesta praktiska sysslorna med barnen. I varje kommun finns det ett fåtal personer, ofta kvinnor, som behöver stöd i sitt föräldraskap därför att de har en utvecklingsstörning. De kan behöva stöd för att kunna organisera sin vardag och för att se och förstå barnets behov. Det är stor brist på kunskap om hur stödet till föräldrar med utvecklingsstörning ska utformas. Att ha könsperspektiv på handikappfrågor innebär mycket mer än att ta reda på hur välfärdsinsatserna fördelas mellan kvinnor och män. Könsperspektivet kan också öppna ögonen för att kvin- nor och män gör olika prioriteringar. arbetar ett flertal handi- stärka kvinnornas ställning i organisationen. Det leder till att vissa frågor får större tyngd än tidigare, exem- pelvis de som handlar om hemarbetet och om att vara konsument på lika villkor. Kvinnor tar också upp frågor som handlar om fa- miljen, om ansvaret för barnen och om hur stödet hemma ska or- ganiseras för att fungera på bästa sätt. De kvinnliga medlemmarna lägger vikt vid frågor som har med personlighetsutveckling och identitet att göra, exempelvis hur barn och ungdomar med funk- tionshinder ska få stöd att skaffa sig en god självbild. Allmän- mänskliga frågor som har med människosyn och relationer att göra får allt större plats i handikapporganisationernas arbete när kvinnornas ställning stärks. Det bidrar också till att göra kvinnor med funktionshinder synliga i samhället. Diskrimineringen måste visas upp. Men det behöver också göras tydligt att omfattande funktionshinder inte behöver vara något hinder för ett innehållsrikt kvinnoliv, nära re- lationer och ett meningsfullt yrkesarbete. Ett funktionshinder kan vara en drivkraft till gränsöverskridanden, en hjälp att överge tra- ditionella roller när det gäller både klass och kön, vilket visat. (Helmius 1998.) Olika bilder av verkligheten be- höver visas upp för att människor i allmänhet ska få en riktig bild av funktionshindrade kvinnors liv, men också för att unga kvinnor med funktionshinder ska få förebilder. Möjligheter till ett bra liv i . , and Gender. Autonomy as an Indication of Adulthood. , skilja agnarna från vetet. Om arbetsre- habilitering av långvarigt sjuka kvinnor och män . De funktionshindrades situation på arbetsmarknaden . SCB, och Rådet för arbetslivsforsk- ning 1997. , syndrome: Epidemiological, Cognitive, Language and Neurobiological Aspects. , och , . kvinnor med handikapp. En hjälpbehovs- och hjälpmedelsstudie: Skiljer sig kvinnor och män åt vad avser behov av och tillgång till hjälp och hjälpmedel samt möjlighet att påverka hjälpinsatser. , , 1996. En socialförsäkring för kvinnor och män - en kartläggning ur ett genderperspektiv. Färdtjänst och riksfärdtjänst 1997 . , och reform till verklighet. Beviljad assistansersättning i . Rapport till regeringen hösten 95 . , M E Teacher Attitudes towards Children with Disabili- ties: An Ecological Analysis, i Yuker, E H (redaktör) Attitudes towards Persons with Disabilities. Om samhällets stöd och lev- nadsförhållanden för personer med funktionshinder . Helmius, och handikapp - jungfrulig forsknings- mark. En kommenterad bibliografi. Helmius, och handikapp. En generationsstudie bland kvinnor med medfödda rörelsehinder . Hetzler, i verkligheten. De handikappade och . Bokbox förlag 1994. Intervjuer med 12 funktionshindrade kvinnor om deras vardag avseende hjälpbehov och hjälpmedel . En studier av mödrar som förtecknats som förståndshandikappade . Nordiska hälso- vårdshögskolan i . , över nybesök på barnpsykiatrisk mottagning och på arbetsmarknaden. Nuläge och utveckling . Olkkonen hjälpmedel, avgifter, organisa- tion & policy. Tankar om relationer och sexualitet i rapporten , redaktör . Rapport till regeringen . , M Ung med funktionshinder. Liber Utbildning 1996. , första hand kvinna . SOU 1996:56 Hälften vore nog – om kvinnor och män på 90- SOU 1996:113 del 2 En allmän och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabilitering. SOU 1996:133 Jämställd vård. Olika vård på lika villkor . SOU 1998:16 När åsikter blir handling. En kunskapsöversikt om bemötande av personer med funktionshinder . Standardregler för att tillförsäkra människor med funktionsned- sättning delaktighet och jämlikhet . FN, Utrikesdeparte- mentet och 1995. , S Reforming the Provision of Mental Health Treatment i Man-Made Medicine. Women´s Health Public Policy and Reform, redaktör . Szebehely, förändringar och kvinnors vardag i , redaktör . Sörheim, kvinner - uvanlige utford- ringer. En studie av kvinner med funksjonshemning. Uni- versitetet i . Utvecklingen av handikappersättning och vårdbidrag . Rapport till regeringen. Rfv anser 1998:7. Vård och omsorg om äldre personer och personer med funktions- hinder 1997, 1998. , och , i kris.