sou · GMB3132d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Fartyget skulle läggas inom militärt skyddsområde, vilket skulle medföra att det var lätt att av- gränsa området och skydda för insyn. Personal- förstärkning från andra länder skulle bli nödvändig för att lösa uppgifterna med omhändertagande och identifiering. Personalen skulle utsättas för stora påfrestningar, varför åtgärderna måste planeras noga och kompletteras med debriefing och psykologiskt stöd. P R O C E S S E N Seminarium den 16–om frågor rörande individuella och samhälleliga konsekvenser av Estoniahaveriet Som ett led i analysgruppens uppdrag att granska följderna efter Estoniahaveriet arrangerades ett semina- rium i . Syftet med seminariet var att belysa dels vilka etiska frågeställningar som upp- kom med anledning av haveriet, dels hur de anhöriga och överlevandes livssituation påverkats. Utöver detta skulle seminariet även belysa hur samhället i stort påverkas av en händelse med Estoniahaveriets dimension samt hur kris- beredskapen skall kunna stärkas . Till seminariet inbjöds ett antal experter som höll inledningsanföranden som övergick i allmänna samtal och diskussioner. Nedan följer ett kortfattat sammandrag av samtliga talares anföranden. I seminariet deltog, förutom analysgruppen, även referensgruppens organisationer med sammanlagt 14 representanter. I källförteckningen återfinns en deltagarförteckning. , författare, inledde med en betraktelse om processer som föregår etiska och politiska beslut. Un- der seminariet belystes även frågor om sorg i ett livstids- perspektiv, ett anförande som hölls av , le- damot i analysgruppen, professor i psykiatri samt hovpre- dikant. Bo Brander, präst och föreståndare vid i , var inbjuden för att tala om ceremoniers betydelse. I anförandet belyste Bo Brander behovet av s.k. passageriter. Vid studier av religiösa fenomen har fram- kommit att alla kulturer markerar livets växlingar och för- ändringar med riter och ceremonier. Riten transformerar fysiska händelser till social verklighet och har lika stor be- tydelse för den människa som är subjekt, som för det kringliggande samhället. I samband med döden har begravningsriten ingått i en introducering av sorgearbetet, som har varit menad att få ta tid. Väsentligen bygger såväl den kyrkliga som den borgerliga begravningen på samma grundprinci- per: En vördnad och tacksamhet inför det liv som är slut, P R O C E S S E N ett uttryckande av empati och ett mer eller mindre tydligt transcendent överlämnande. En preferens för ritens ut- förande finns för hembygdens kyrka och kyrkogård. Riten är aldrig tillämpbar på människomassor. Även om erfarenheten är kollektiv är ceremonins tillägnelse och tillämpning alltid individuell och personlig. Begravningen som passagerit innehåller fyra moment: Överlämnandet och kvarhållandet. Den döde överläm- nas till , i begravningsriten markeras detta med orden vila i frid, och kvarhålles hos de kvarlevande genom framför allt minnet och namnet. Ett foto på hedersplats i bostaden, namnet på gravstenen. Människovärdet och förgängligheten. Den starka känslan av livets svindlande korthet är en betydande dimension i dödens rit. Den balanseras i riten av sin egen motsats. Ett sätt att uttrycka människolivets värde är att hantera den döde med den pietet som man är mäktig. Ett annat är ceremonielet med de tre skovlarna jord, som sätter in människan i ett stort ekologiskt sammanhang. Varje rit öppnar mot något större i tillvaron än det som sinnena kan registrera. I den kristna traditionen är tron på liv efter döden mycket stark och tydlig. Riten som övergång och inget att stanna i. De nya och mycket smärtsamma erfarenheterna skall inkorporeras i en dimension där den döde är död och de levande är le- vande. I begravningsriten markeras detta av aktens avslut- ning och själva jordfästningen. Ett sista tack och farväl och ett lysande av frid över den döde. Platsen där den döde vilar skall bli en plats inte för katastrof, utan för frid, förso- ning och ro. Har passageriten fungerat, har den bidragit till att den smärtsamma dödens effekter inte blir ett förlamande sår, utan berikande minnen och ömma erfarenheter som ger djup åt livet. Att lyssna till anhöriga , psykiater och klinikchef vid , deltog vid seminariet för att berätta om sjukhu- sets arbete med anhöriga och överlevande. hus har det genomförts ett antal enkätundersökningar, framför allt riktade mot anhöriga. Efter genomförda fem enkätundersökningar togs även överlevande med. De re- sultat som redovisas under anförandet behandlar dock en- bart de första fem enkäterna. I undersökningen har sammanlagt 863 personer med- verkat. Dessa är anhöriga till 420 av de 501 svenska om- komna, dvs. av de svenska omkomna finns re- presenterade i undersökningen. av de svarande räknas som förstagradsanhöriga, vilket innebär att man är maka, make, sambo, barn, förälder eller syskon. Den största gruppen i enkäten är de som har förlorat föräldrar. Den stora delen svarande sörjer en omkommen, men det finns en icke försumbar del som sörjer flera. Här lämnas endast en övergripande redogörelse för några av de enkät- svar som bearbetats. Frågor som belyses i enkäten är hur omhändertagan- det av de anhöriga fungerat. Vid varje svarstillfälle är det fler som befinner sig på den negativa sidan i detta fall. I enkäten ställs frågor om hur de anhöriga mådde före kata- strofen och hur de mår efter. Tendensen är att hälsotill- ståndet förbättras, men oerhört långsamt. är det fortfarande många som exempelvis vill ha någon typ av hjälp, krissamtal eller möten med andra anhöriga. Av enkätsvaren framgår även att en stor del av de anhö- riga skulle önska att regeringen frågat dem om deras åsik- ter i bärgningsfrågan. Frågan om man önskar bärgning el- ler inte tas upp första gången i enkäten som sänds ut efter olyckan. Då är negativa till bärg- ning och positiva, har ingen åsikt. Resultatet av enkäten som sänds ut i anslutning till ett- årsdagen visar att är negativa och positiva till bärgning. I enkäten som sänds ut efter olyckan är förhållandet nästan jämnt mellan de båda grupperna, med en viss övervikt för de som vill bärga. Då svaren vid tvåårsdagen delas upp efter frågan om bärgning av hela fartyget, i relation till omhänder- tagande av enbart omkomna blir resultatet att vill att de omkomna skall omhändertas, mot som säger nej och vill bärga hela båten medan säger nej. P R O C E S S E N En klar majoritet av de svarande är emot betongöver- täckningen av Estonia, säger direkt nej. Frågan är också en av de som väcker mest kommenta- rer. Kris- och katastrofpsykologisk organisation Anförandet hölls av , psykolog och ledare för i Bergen och handlade om katastrofers inverkan på samhället och individen. I anfö- randet belystes även behovet av psykosociala insatser vid större händelser och katastrofer. Beträffande katastrofers inverkan på samhället Katastrofer har starkast inverkan på samhället när händel- sen drabbar områden eller institutioner som alla är bero- ende av eller när den drabbar viktiga symboler eller symbolpersoner (särskilt om händelsen är avsiktlig). Det- samma gäller om händelsen medför att ett stort antal män- niskor dör eller när den drabbar barn. Om händelsen är av den karaktär att alla kan identifiera sig med den eller om massmedier ger starka skildringar av den påverkar även detta starkt. Om händelsen utmanar centrala uppfatt- ningar om våra liv förstärks effekten. Konsekvenserna för samhället av en sådan katastrof blir: kollektiv sorg och trauma, samhällsmedborgarna ut- vecklar fantasier, uppfattningarna om världen förändras, sårbarheten ökar, samhällets förväntan på nya katastrofer ökar, nationens självtillit sviktar, myter genereras, kultu- rella normer förändras och samhällets beredskapssystem påverkas. Katastrofers inverkan på individen Upplevelsen av en traumatisk händelse kan då traumat in- tegreras i individens livserfarenhet bidra till personligt växande. Växandet kan bidra till att stärka modet hos indi- viden, liksom styrkan. Det kan också leda till att individen sätter större pris på sina närmaste och innebära en för- djupning av relationerna till andra. Ökad empati och om- sorg för andra, liksom ökad tacksamhet för livet och posi- tiva förändringar av livsprioriteringar är andra positiva ef- fekter. För att integrera traumat och omvandla det till livser- farenhet krävs att individen söker finna mening i det me- ningslösa och utvecklar nya livsmål. Då det gäller frågan om att integrera sorg är det viktigt att det sociala nätverket är berett att ge praktisk hjälp men även att stödja och trösta, bland annat genom att lyssna till och förstå indivi- den. Problem kan uppstå om personer i nätverket nalkas den drabbade med felaktiga föreställningar om sorg, med tomma tröstfraser, med påstående om att jag vet hur du har det, opassande råd eller hurtfrisk uppmuntran. Att reducera det som har hänt eller isolera den sörjande bidrar också till negativa effekter. För att det psykosociala stödet skall fungera krävs timing och flexibilitet. Detta kan uppnås om omfattande förbere- delser gjorts i form av planering av resurser, mobilisering och insatser. Häri ingår träning och mental förberedelse av den personal som skall medverka. Ett viktigt led i arbetet med att bemöta individer som drabbats av större katastrofer är att kriscenter upprättas. Efter den akuta fasen skall uppföljning ske och eventuellt långtidsterapi erbjudas. under- stryker vikten av att detaljerad information om katastrofen förmedlas löpande, till såväl de drabbade som till stöd- personerna. , präst och företrädare för , som var en förening bestående av anhö- riga, företrädare för kyrkan samt representanter från fack- föreningar. Föreningen var aktiv i frågan om bärgning av oljeplattformen1. Reme förlorade sin bror vid olyckan. talade om parallellerna mellan Estoniahaveriet och och be- skrev dem som slående då det gäller frågan om eftersök- ande av de omkomna. I båda fallen frågade sig hela folket: Vad skall vi göra? Skall vi acceptera att de döda fått sin grav P R O C E S S E N i havet eller skall vi söka efter dem, för att få genomföra en begravning på land? I båda fallen var alla först eniga om bärgning och eftersökande och regeringen i både och gick långt genom att lova att allt skall göras. Åsikterna bland de anhöriga var delade och i båda fallen genomfördes inte någon undersökning för att skaffa sig kunskap om deras mening. I båda fallen fattade regering- arna beslut om att inte låta eftersöka omkomna, något som i fallet med förändrades efter anhörigas kamp. Beträffande de anhörigas åsikter genomförde tre undersök- ningar av anhörigas åsikter rörande frågan om bärgning eller inte bärgning. Den första genomfördes 15 månader efter olyckan, den andra efter och den tredje efter. Mätningarna visade att ju gick, desto fler av de anhöriga önskade ett eftersökande av de saknade. efter katastrofen genomfördes bärgning av plattformen och endast 6 av 36 saknade åter- fanns. Enligt har ingen av de anhö- riga, trots detta, beklagat bärgningen. Remes bror åter- fanns inte, men familjen har fått ro därför att allt nu gjorts som kunde ha gjorts. För Kielland-fonden fanns två anledningar till att man drev bärgningsfrågan, den ena var att man ville finna de ombordvarande och den andra att olycksorsaken skulle kunna utredas fullständigt. Praxis rörande eftersökning av omkomna menar att det i tillämpats olika praxis då det handlar om eftersökning av omkomna och säkrande av bevis, beroende på vilka som förolyckats. För flygolyckor gäller ovillkorligen att flygplanet och de om- komna tas omhand. Då det gäller oljearbetare har Kiel- land-fallet inneburit att eftersökning genomförs, men det var inte självklart före den olyckan. Då det gäller fiskare har det varit självklart att eftersöka överlevande, men inte omkomna. Reme menar att fiskare nu börjat ställa krav på att olyckor till sjöss med fartyg skall hanteras på samma sätt som flygolyckor. Normativ etisk värdering av behandling av döda saknas är mycket kritisk till Etiska rådets uppdrag och ställningstaganden i fallet med Estonia. Hans huvudsakliga invändningar mot deras arbete är: Redogörelsen grundas inte på någon normativ etisk värdering av behandling av döda Redogörelsen tar inte hänsyn till empirisk erfarenhet rörande anhörigas önskemål och behov i likartade fall Han menar att det är ägnat att förvåna att denna korta, knappt sex sidor långa rapport, ligger till grund för den beslut av . Erfarenheter från bör leda till att regeringens beslut omprövas avslutar med att framföra sin för- hoppning om att Estonia bärgas och att därmed det tidi- gare regeringsbeslutet upphävs. Det är enligt hans upp- fattning den enda rimliga lösningen efter de erfarenheter som kan dras av . Ett ändrat beslut skulle få stor betydelse, särskilt som precedens- faktor, om flera människor i våra länder skulle drabbas av liknande katastrofer. , professor vid universitet i , var inbju- dan för att tala om havet som gravplats. Han inledde med att göra en beskrivning av att tillvägagångssätten vid flyg- olyckor till sjöss och olyckor med fartyg skiljer sig åt. Ur ett historiskt perspektiv kan sägas att omkomna på båtar lämnade kvar i havet, framför allt på grund av att det inte fanns tekniska möjligheter att omhänderta dem. Anhöri- gas ångest och ovisshet efter båtolyckor bemöttes genom att de naturligt erbjöds möjlighet att träffa de överlevande och få svar på många frågor. Professor konstate- rar att några sådana sammanträffanden inte organiserats i fallet med Estonia. P R O C E S S E N för också ett resonemang kring frågan om hur vi uppfattar döden till havs, vad blir borta på sjön? Hur ser vi på förhållandet kropp och själ. I sammanhanget nämner han att SOS är en förkortning för Save our souls. Han påpekar också att vår tradition är att man har en plikt att söka efter sina anhöriga för att begrava dem på land. Ett annat perspektiv som belyses i anförandet är om det finns någon skillnad mellan hur anhöriga till besätt- ningsmedlemmar ser på havet som grav, i jämförelse med anhöriga till resenärer. Med utgångspunkt i ett resone- mang om att anhöriga till sjömän skulle ha större accep- tans för havet som grav, än anhöriga till passagerare, näm- ner att utvecklingen pekar på att sjöfolk ställer större krav på att samhället skall ställa ekonomis- ka resurser till förfogande för att förbättra sjösäkerheten och kraven ökar också för att omkomna skall bärgas från havet. När det gäller omständigheterna kring Estonia näm- ner Weisæth att det som är svårast att förstå, mot bak- grund av det som två statsministrar sade, är att inte rädd- ningsarbetet direkt övergick i ett omhändertagande av omkomna. P R O C E S S E N För det fortsatta arbetet hade analysgruppen behov av att särskilt pröva två frågor: Omhändertagande och bärg- ning respektive övertäckning. Mot bakgrund av detta in- bjöd analysgruppen till ett expertmöte , vid vil- ket inbjudna experter besvarade frågor, som förberetts av en frågepanel. Närvarande var förutom analysgruppens ledamöter och dess sekretariat anhörigföreningarnas re- ferensgrupp. Inom flera områden söktes fördjupad kun- skap: Försvårar massmediernas bevakning arbetet med en bärg- ning av Estonia eller ett omhändertagande av de om- komna? Analysgruppen har delgivits synpunkten att massmediernas förmodade närgångna be- vakning skulle påverka de anhöriga negativt och riva upp de sår som börjat läka. uttrycker i sin rapport oro över att medias bevakning vid en bärgning skulle bli utomordentligt integritetskränkande för både de döda och de efterlevande. , informationsansvarig vid polisen i , har erfarenheter från ett flyghaveri, där ett stort pressuppbåd samlades i samband med räddningsarbetet. Aarsaether beskriver medierna som en viktig informa- tionsförmedlare och länk till omvärlden och de gavs därför förutsättningar att arbeta på ett sätt som gjorde att varken offrens värdighet eller deras familjer kränktes. Hennes fö- redragning inleddes med en dokumentärfilm, som be- skrev arbetet efter olyckan och den komplexitet som om- gav det. Det framgick tydligt att ett bra informationsar- bete, både riktat till anhöriga och till massmedierna, förut- sätter att det integreras i det övriga arbetet. P R O C E S S E N Har övertäckningsarbetena, som inletts vid Estonia på- verkat fartygets tillstånd och möjligheterna att ta sig in i fartyget ? Dessa frågor ställdes till , projekt- ledare vid samt och , uppdragsledare och geotekniker vid som arbetade med övertäckningen. Övertäckningsarbetet avbröts när bottenförstärkning- sarbetena fortfarande pågick. Sand har lagts ut på havsbot- ten, liksom textilremsor och stensträngar som ska hålla sanden på plats. Ett jordskred på havsbotten vid Estonia har inträffat, men detta har inte påverkat fartyget eller för- svårat tillgängligheten. Dessa uppgifter är baserade på den information som finns tillgänglig från tiden när arbetet utfördes. Vilka möjligheter finns det att identifiera de om- komna. Rättsläkare, poliser och rättsodontologer från de svenska, norska och finska ID-kommissionerna svarade på frågor hur kroppar kan antas vara förändrade i vatten, och vilken organisation krävs för ett sådant omhändertagande. Att med säkerhet uttala sig om kropparnas påverkan i vatten, var inte möjligt. Förhållanden kan förändras beroende på vattnets syrehalt och den aktuella bottenfaunan på platsen. De erfarenhetsmässiga antagan- den som gjordes av rättsläkarna beträffande kropparnas tillstånd var dock relativt samstämmiga. Det är inte osan- nolikt att kropparna kan vara relativt välbevarade, efter- som vattnet håller en jämn och låg temperatur vid Estonia. Möjligheten att identifiera de omkomna förefaller i stort vara desamma som 1994. I kompletterades jämförelsematerialet efter den beslut att inte bärga, men materialet är inte fullständigt. Rätts- läkarna antog att merparten av de omkomna kan identifie- ras men man utesluter inte att det i vissa fall kan vara ett relativt komplicerat arbete. På frågan om det finns kapacitet och kompetens inom att identifiera de omkomna – det krävs förutom rättsläkare och rättsodontologer, kriminaltekniker, ob- duktionstekniker med flera – gavs beskedet att med god tid och noggrann planering skulle vara möjligt. Den psy- kiska belastningen för den inblandade personalen skulle sannolikt inte vara så stor att den skulle äventyra deras hälsa, under förutsättning att man kan reglera tillflödet av kroppar. De experter som deltog i denna del av mötet var Ro- land , och från den svenska . och från den finska och från den norska. som är polis uppgav att kriminaltekniker- na i flera fall kan avlasta dykarna genom att de hjälper till vid hanteringen av kropparna. Den typen av organisation hade han erfarenhet av från ett tidigare bärgningsuppdrag, då en helikopter störtat över havet och bärgats av dykare medan kriminaltekniker avlöst i hanteringen av krop- parna. Ett omhändertagande av omkomna genom dykning be- lystes av från säkerhets- och arbetsmiljö- relaterade utgångspunkter. Cawson var arbetsledare vid dykföretaget när dykningarna vid Estonia ge- nomfördes 1994. Hans slutsats var att det är tekniskt möj- ligt att återvända till Estonia och arbeta där. Uppdraget är tekniskt sett krävande och innehåller moment av säkerhetsrisker, men dykföretaget sätter gränserna för dykarnas säkerhet och dessa gränser kan inte tänjas av en- skilda dykare. Han menade att det möjligen finns en hand- full företag som har kompetens och utrustning att genom- föra uppdraget. Innan tekniska lösningar diskuteras måste provdyk- ningar göras för att ta reda på förhållandena inuti Estonia menade . Cawson uteslöt inte att det kunde bli svårt att motivera dykare att genomföra uppdraget med att omhänderta döda, eftersom detta är en ovanlig arbetsupp- gift för dykare. Dykarna måste vara motiverade för upp- draget och förberedda så att deras psykiska hälsa inte sätts på spel. En svensk expert, , var också inbjuden för P R O C E S S E N att svara på frågor. sade sig känna till ett antal aktiva dykare som är villiga att omhänderta omkomna ur Estonia. Båda experterna var dock överens om att man måste rekognosceringsdyka innan man kan fatta beslut om omhändertagande. Syftet med det är att undersöka om det är möjligt att arbeta vid Estonia nu och att i så fall tekniskt lösa uppgiften och mentalt preparera dykarna som ska ar- beta där. Dessa undersökningar kan genomföras med . Avslutningsvis beräknade att man skulle behöva ett par månaders förberedelsetid inför ett eventu- ellt uppdrag. P R O C E S S E N Isyfte att ånyo granska och uppdatera det underlag som låg till grund för regeringens beslut att inte om- händerta omkomna eller bärga anordnades ett expertmöte . Analysgruppen ville även undersöka vilka möjligheterna är 1998 att lyfta fartyget. Till mötet inbjöds bärgningsinspektören , civilingenjören och skeppsbyggaren samt teknologie doktorn och skeppsbyggaren . Förste kustbevakningsinspektören var tillgänglig per telefon under delar av mö- tet. Bärgning och vrakröjning av Estonia , som utfört bärgnings- och vrakröjnings- uppdrag redovisade teknik som kan användas för att lyfta Estonia. Ett lyft av Estonia framstod som mycket komplicerat. Speciella kranfartyg, s.k. cheerleg-kranar, eller fartyg av typen semisubmersiable måste enligt användas för att utföra lyftet. Ett fartyg av typen semisubmersiable, med större lyftkraft än kranar, är att föredra eftersom det inte är lika väderkänsligt. Väljer man kranfartyg, krävs minst fyra stycken. Ett lyft skulle kräva att Estonia först rätas upp. Lyftet skulle föregås av att ett stort antal kraftiga vajrar, i diameter, placeras under fartyget. Skrovet skulle före ett lyft behöva förstärkas på vissa utsatta ställen. På grund av djupet måste mättnadsdykare arbeta på botten med att placera vajrar på rätt plats. Dykarnas situa- tion skulle kompliceras av att de befinner sig drygt 80 me- ter under servicefartyget, att de har kablar mellan sig och dykarklockan som de måste arbeta med tjocka och tunga vajrar. Detta arbete bedömde experterna som komplicerat och riskfyllt. Mättnadsdykare har heller ingen vana att arbeta med bärgning eller vrakröjning. När vajrarna är på plats kan fartyget lyftas och därefter föras in mot grundare vatten. Arbetet måste utföras i lugnt P R O C E S S E N Fartyget måste allt eftersom det förs in sättas ned på botten så att vajrarna kan kortas och fartyget lyftas högre upp. Behovet av lyftkraft kan minskas om ballonger med luft placeras inne i fartyget på de övre däcken. Luft- tillförseln måste dock anpassas så att inte stabilitet och kontrollerbarhet i processen äventyras. Ett lyft av ett fartyg stort som Estonia har aldrig ut- förts. Det skulle därför bli komplicerat och mycket kost- nadskrävande. Ett fåtal företag skulle kunna åta sig ett uppdrag som detta. För dessa och hela dykeriindustrin skulle ett lyft av Estonia betyda väsentlig teknikutveckling. Kostnaden för att hyra ett semisubmersiable fartyg är drygt £ 130 000 per dag. Ett omhändertagande av omkomna skulle kunna ske i etapper. Det kan börja innan arbetet med vändningen in- leds och sedan fortsätta när fartyget vänts i sitt rätta läge. Så många som möjligt av de omkomnas kroppar bör om- händertas när fartyget ligger på grundare vatten men medan det fortfarande ligger under vattenytan. Detta bland annat för att kropparna är enklare att hantera i vat- ten. Skrovet kan undersökas på styrbords sida om Estonia rätas upp. Troligen kan även mättnadsdykare gå in i farty- get som det ligger och undersöka skrovet från insi- dan. berättade om sina erfarenhe- ter från dykarbeten som genomförts av . Beträffande psykiska reaktioner från dykarna menade han att svårigheterna kan minskas om dykarna känner motiva- tion för arbetet. Mängden omkomna spelar givetvis roll men när dykarna väl är inställda på att omhänderta ett visst antal kroppar blir det inte nämnvärt svårare om antalet ökar. För analysgruppen framstår en vrakröjningsoperation av Estonia som mycket komplicerad men inte omöjlig att genomföra. Operationen skulle bli mycket dyr.