sou · GMB3107 · 1999-01-01 00:00:00 — Övriga länsarbetsnämnder besvarade frågan nekande. Avslutningsvis ställdes följande frågor. 6ILKEN INST¤LLNING HAR L¤NSARBETSN¤MNDEN SAMMANFATTNINGSVIS TILL REGLERNA OM ANST¤LLNINGSFR¤MJANDE ¥TG¤RDER &YLLER REGLERNA N¥GOT SYFTE (AR REGLERNAS BLOTTA EXISTENS N¥GON BETYDELSE F¶R L¤NSARBETSN¤MNDENS ARBETE MED DESSA FR¥GOR &INNS DET N¥GON KONFLIKT MELLAN DE UPPGIFTER L¤NSARBETSN¤MNDEN HAR ENLIGT ARBETSMILJ¶LAGEN OCH LAGEN OM ALLM¤N F¶RS¤KRING SAMT DE UPPGIFTER N¤MNDEN HAR ENLIGT gg 4ILL¤MPNINGEN AV DE ANST¤LLNINGSFR¤MJANDE REGLERNA 71 FR¤MJANDELAGEN (UR SAMORDNAS ARBETET ENLIGT DE OLIKA REGELVERKEN "¶R REGLERNA ¤NDRAS P¥ N¥GOT S¤TT Ett mycket stort antal svar finns här redovisade. Sammanfattningsvis kan beträffande INST¤LLNINGEN TILL REGLERNA sägas Fem länsarbetsnämnder uppgav att främjandelagens regler var ett verksamt stöd i arbetet med utsatta grupper på arbetsmarknaden. Dessa nämnder gav bl.a. följande kommentarer. förekom överläggningar medan det för enkäten inte förekom alls eller förekom sällan, vilket kunde bero på att innehållet i lagen nu var väl känt. Ofta räckte det med att erinra om lagens existens för att undvika en tillämpning. Enligt en av nämnderna hade främjandelagen – efter den nya arbetsmiljölagens tillkomst – i det praktiska väglednings- och yrkesinriktade rehabiliteringsarbetet fått minskad betydelse, även om det formella stödet av främjandelagen inte kunde underskattas. En länsarbetsnämnd anförde att lagen mer än väl fyllde sin uppgift. En annan nämnd anförde att de anställningsfrämjande reglerna hade tillämpats i mycket ringa omfattning. Nämnden ansåg att de nuvarande reglerna, bl.a. på grund av bristande sanktionsmöjligheter, inte gav tillräckligt stöd i arbetet. Som förslag angavs att en framtida främjandelag skulle kunna bestå av en kombination av sanktions- och stimulansåtgärder. Vidare anfördes att både länsarbetsnämndens och arbetsförmedlingarnas organisation och arbetssätt sedan främjandelagens tillkomst ändrats på ett sådant sätt att främjandelagens föreskrifter i dess för enkäten föreliggande utformning var svåra att tillämpa. Det gällde t.ex. delegering av olika arbetsuppgifter och beslut, tillkomsten av och Arbetslivstjänster samt förändringar av reglerna för arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Enligt andra länsarbetsnämnder gällde bl.a. följande. Ett slopande av reglerna skulle försvåra arbetet med arbetsplacering. Även om bestämmelserna sällan lett till direkta åtgärder bedömdes de ha en preventiv effekt. Reglerna kunde vara bra att ha i bakgrunden, även om de inte användes enligt sin bokstav. Det var önskvärt att det fanns regler som markerade samhällets syn på att anställa handikappade. Lagförpliktelser skulle finnas men aldrig eller sällan behöva användas. En revidering av lagtexten skulle vara av värde. De mätbara effekterna av lagen ansågs begränsade. Lagen ansågs vara uddlös. Regelverket var administrativt svårhanterligt och den fiskala uppgiften stod i målkonflikt med andra uppgifter. Inslaget av tvång talade mot att lagen användes. sammanfattade svaren i denna del enligt följande. Av svaren framgår sammanfattningsvis att merparten av länsarbetsnämnderna har en positiv inställning till lagens regler om anställningsfrämjande åtgärder. Även om bestämmelserna inte alltid 72 4ILL¤MPNINGEN AV DE ANST¤LLNINGSFR¤MJANDE REGLERNA används enligt sin bokstav eller till direkta åtgärder bedöms de ha en preventiv effekt". Kritiken mot lagen, angav arbetsrättskommittén, gällde främst utformningen av lagen och då inslaget av tvång, som ansågs vara en arbetskrävande och tveksam metod. Insatsen stod knappast i proportion till vad som kunde åstadkommas. Av svaren framgick även, enligt kommittén, att många ansåg att inslaget av tvång kunde försämra kontakten med arbetsgivarsidan. Vidare angavs att lagen var otydligt formulerad och saknade sanktioner. Länsarbetsnämnderna uppgav beträffande s AMVERKAN MED F¶RS¤KRINGSKASSA OCH ARBETSGIVARE bl.a. följande. En nämnd ansåg att verksamheten i anpassningsgrupper medförde att många personalfrågor kunde lösas i medelstora och större företag. Lagen betraktades mer som en samverkanslag. Den nya lagstiftningen, arbetsmiljölagen och lagen om allmän försäkring, hade ersatt främjandelagen. och yrkesinspektionen hade till stora delar tagit över länsarbetsnämndens och arbetsförmedlingens tidigare roll att medverka i rehabilitering för redan anställda. Arbetsförmedlingen hade för enkäten fått större möjlighet att ägna sig åt äldre och handikappade arbetssökande. Främjandelagens målgrupp var vid svarstillfället enbart de arbetslösa. sammanfattade svaren enligt följande. "När det gäller frågan om eventuell konflikt mellan regelverken ser länsarbetsnämnderna inga större problem. I regel finns det ett etablerat samarbete med berörda myndigheter. En nämnd gör dock gällande att konflikt kan uppstå om inte respektive myndighet beaktar det ansvar som åvilar dem". Beträffande det närmare innehållet i länsarbetsnämndernas synpunkter på samverkansfrågan, se SOU 1994:141 s. 526 f. Länsarbetsnämnderna tillfrågades även om konstaterade sammanfattningsvis att några länsarbetsnämnder uppgett att de träffat överenskommelse med försäkringskassa, arbetsförmedlingen och ibland även yrkesinspektionen vad gällde ansvarsfördelningen myndigheterna Vad därefter beträffade F¶R¤NDRING AV REGLERNA sammanfattade arbetsrättskommittén nämndernas synpunkter enligt följande. "Även om merparten av länsarbetsnämnderna är positivt inställda till 7–14 §§ främjandelagen är det endast en nämnd som uppger att bestämmelserna bör kunna behållas utan ändringar. Övriga nämnder anser att bestämmelserna behöver ses över. Lagen bör t.ex. kunna utformas bättre och anpassas till annan lagstiftning så att reglerna kompletteras". 4ILL¤MPNINGEN AV DE ANST¤LLNINGSFR¤MJANDE REGLERNA 73 Till ställdes något annorlunda frågor. Styrelsen tillfrågades bl.a. om det hänt att en fråga H¤NSKJUTITS TILL STYRELSEN ENLIGT g FR¤MJANDELAGEN (tillämpades lagen överhuvudtaget?). Det uppgavs att endast ett ärende hade hänskjutits till styrelsen, men inte enligt 10 §. uppgav vidare bl.a. att KALLELSE TILL ¶VERL¤GGNINGAR ENLIGT g aldrig förekommit. Inte heller hade g OM ARBETSF¶RMEDLINGSTV¥NG tillämpats men styrelsen hade med ett antal företag diskuterat förbud mot att säga upp äldre arbetstagare. Däremot hade g OM ¶VERL¤GGNINGAR P¥ BRANSCHNIV¥) tillämpats. överenskommelser hade träffats med branschorganisationer om att aktivt verka för anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Ett antal konferenser följde dessa överenskommelser. !LLM¤NT ¥TAL F¶R BROTT MOT g ORIKTIG UPPGIFT hade inte förekommit. Inte heller hade talan om UTD¶MANDE AV VITE förts g kunde inte erinra sig att talan mot styrelsens beslut förts hos REGERINGEN ENLIGT g Styrelsen anförde att den tidigare i en skrivelse till regeringen påpekat behovet av översyn av lagens regler om anställningsfrämjande åtgärder i förhållande till andra regler, t.ex. i arbetsmiljölagen och lagen om allmän försäkring, samt att detta behov kvarstod. 6 överväganden och förslag har tre förslag lämnats beträffande lagstiftning mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. Det senast lämnade förslaget är det lagförslag som vi lämnade i vårt delbetänkande Förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder (SOU 1997:176). I samband med de två första lagförslagen har diskussioner förekommit rörande dels införande av olika aktiva åtgärder, dels avskaffande eller omarbetning av främjandelagen. Genom vårt lagförslag i delbetänkandet har vi föreslagit att arbetsgivaren skall vara skyldig att vidta vissa stöd- och anpassningsåtgärder för att undgå ansvar för diskriminering. I det följande lämnas en kort redogörelse för de tre lagförslagen beträffande diskriminering, inkluderat förslagen om aktiva åtgärder, och dessa förslags fortsatta behandling samt förekommande förslag beträffande främjandelagen. Därefter lämnas en kort redogörelse för ett förslag som i ett annat sammanhang förekommit beträffande de anställningsfrämjande reglerna i främjandelagen. 6.2Ett samhälle för alla (SOU 1992:52) handikapputredning lämnade sitt slutbetänkande Ett samhälle för alla (SOU 1992:52). Utredningen föreslog i slutbetänkandet sammanlagt 13 nya lagar eller lagändringar, däribland LAG OM ARBETSLIVETS TILLG¤NGLIGHET F¶R PERSONER MED FUNKTIONSHINDER En bärande tanke bakom utredningens förslag var att personer med funktionshinder skulle få bättre möjligheter att verka på den öppna arbetsmarknaden. Utredningen angav att lagen om arbetslivets tillgänglighet var en pluslag avsedd att förstärka och komplettera de rättigheter som enligt 76 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG SOU 1998:107 redan befintliga lagar (t.ex. arbetsmiljölagen och lagen om anställningsskydd) tillkom den enskilde med funktionshinder. Enligt förslaget (1 §) var ändamålet med lagen att göra personer med funktionshinder fullt delaktiga och jämställda i arbetslivet. I detta syfte innehöll förslaget dels regler om arbetsgivares skyldighet att vidta en rad aktiva åtgärder, dels förbud mot diskriminering av arbetssökande och arbetstagare med funktionshinder. Lagförslaget var utformat med jämställdhetslagen som förebild. Enligt förslaget (2–4 §§) skulle det föreligga skyldighet för en arbetsgivare att vidta aktiva åtgärder enligt följande. En arbetsgivare skulle undersöka behovet av och genomföra åtgärder som främjade anställnings- och arbetsmöjligheterna för personer med funktionshinder. En arbetsgivare skulle vidare se till att det fanns arbetshjälpmedel och annat stöd som behövdes för att en arbetstagare med funktionshinder skulle kunna utföra sitt arbete. Vidare skulle arbetsgivaren anpassa personalutvecklande åtgärder och arbetsledning till förutsättningar och behov hos arbetstagare med funktionshinder. En arbetsgivare skulle , beroende på arbetsplatsens storlek, ställa ett visst antal praktikplatser till förfogande för den krets som omfattades av utredningens förslag till lag om stöd och service för vissa funktionshindrade (för en arbetsgivare med minst 25 men högst 50 anställda skulle minst en särskild arbetsplats ställas till förfogande). De personer som anvisades dessa praktikplatser skulle inte anses som arbetstagare när de fullgjorde praktiken. Bestämmelserna i de föreslagna 5–11 §§ innehöll olika diskrimineringsförbud. Beträffande kravet på aktiva åtgärder, angavs i förslaget att om arbetsgivaren inte vidtog åtgärder som han eller hon var skyldig att vidta enligt 2–4 §§ skulle otillåtet missgynnande anses föreligga (11 §). Det föreslogs att en konsekvens av detta skulle vara att arbetsgivaren blev skadeståndsskyldig. I specialmotiveringen till 2 § uttalade utredningen att skyldigheten avsåg såväl generella som individuella insatser. Insatserna skulle ta sikte på såväl arbetssökande som arbetstagare. Med utgångspunkt från kravet om aktiva åtgärder borde varje arbetsgivare planera för olika typer av anställningsfrämjande åtgärder. Sådana planer borde integreras i de planer arbetsgivaren i övrigt hade att upprätta för sin arbetsmiljö- och rehabiliteringsverksamhet. I specialmotiveringen till 3 § anfördes att kravet att anpassa introduktion, utbildning och andra åtgärder för personalutveckling samt arbetsledning och instruktioner (första stycket 3), var en precisering av arbetsgivarens skyldigheter enligt arbetsmiljölagen (3 kap. 3 §) med särskild hänsyn till behoven hos arbetstagare med funktionshinder. Vad gäller kravet på 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 77 arbetshjälpmedel (första stycket 1) sades att detta krav avsåg åtgärder som gick utöver arbetsgivarens ansvar enligt arbetsmiljölagen. Under rubriken ansvarsfördelning och tillhandahållande anförde utredningen bl.a. följande. Arbetsmiljölagen har inte tolkats och tillämpats så att arbetsgivare generellt skall se till att all verksamhet blir tillgänglig för funktionshindrade med omfattande behov av stöd och anpassning. Att utveckla arbetsgivaransvaret enligt arbetsmiljölagen fullt ut vore orealistiskt och skulle ytterligare förstärka de risker för utestängning som aktualiserats genom sjuklönereformen och arbetsgivarens ansvar för arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder. Utredningen föreslog också att en särskild handikappombudsman Utredningen gjorde vidare en översyn av FR¤MJANDELAGEN. Såvitt avser lagens regler om anställningsfrämjande åtgärder, anförde utredningen bl.a. att denna del av lagen utgjorde en utgångspunkt för uppb yggnaden av de s.k. anpassningsgrupperna. Denna verksamhet hade enligt utredningen senare kommit att tas över arbetsgivarens egen anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Utredningen framhöll att främjandelagen innehåller vissa tvångsmedel, ytterst arbetsförmedlingstvånget, som aldrig kommit till användning och anförde vidare bl.a. följande. Det kan konstateras att främjandelagen inte har några effekter på anställningsmöjligheterna för människor med funktionshinder. Lagen har egentligen aldrig heller tagit sikte på utredningens personkrets. Från utredningens sida vill vi framhålla att vi anser att främjandelagen spelat ut sin roll vad avser anställningsfrämjande åtgärder för människor med funktionshinder. Den slutsats som handikapputredningen drog var att det framlagda förslaget till en lag om arbetslivets tillgänglighet för funktionshindrade direkt kunde ersätta de anställningsfrämjande delarna i främjandelagen. Enligt utredningen skulle varselreglerna kunna föras över till annan lagstiftning, lämpligen anställningsskyddslagen, och främjandelagen därmed upphävas. Vad beträffar remissinstansernas yttranden om handikapputredningens förslag om aktivt främjande av möjligheter till anställning och arbete 78 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG samt arbetsplatsanpassning m.m. (2–3 §§ i lagförslaget om arbetslivets tillgänglighet) kan bl.a. följande nämnas. framhöll att gränsen mellan den föreslagna lagen och arbetsmiljölagen måste förtydligas så att överlappning och dubbelarbete skulle undvikas. Enligt styrelsen borde första punkten om arbetshjälpmedel utgå eftersom skillnaden mellan det ansvar som arbetsgivaren har enligt arbetsmiljölagen och det ansvar därutöver som den nämnda bestämmelsen avsåg att reglera var mycket begränsad och skulle bli praktiskt taget innehållslös. !RBETSMILJ¶FONDEN anförde att med en pluslag till arbetsmiljölagen skulle det bli konsekvent att arbetsgivarens aktiva åtgärder och ansvar betonades och att insatserna integrerades i arbetsmiljö- och rehabiliteringsverksamheten. 3VENSKA !RBETSGIVARF¶RENINGEN 3!& betonade att ytterligare skyldigheter beträffande arbetshjälpmedel inte fick innebär ökade och produktionshämmande kostnader för företagen. &¶RETAGARNAS 2IKSORGANISATION invände mot förslaget med hänvisning till det merarbete och de merkostnader som skulle bli följden även för mindre företag om alla arbetsgivare förpliktigades att se till att det fanns arbetshjälpmedel, arbetsbiträde och särskild praktikplats för funktionshindrade personer. Syftet att underlätta för funktionshindrade skulle uppnås bäst genom flexibla och individuellt utformade lösningar på varje arbetsplats. 3VENSKA +OMMUNALARBETAREF¶RBUNDET 3+!& förutsatte att samråd skulle ske med den fackliga organisationen, t.ex. i fråga om de planer arbetsgivaren skulle ha för rehabilitering, arbetsmiljö, arbetshjälpmedel och praktikplatser. 3VERIGES !KADEMIKERS #ENTRALORGANISATION 3!#/ framhöll att arbetsmiljölagen innehåller regler för att främja arbetsmöjligheterna för personer med funktionshinder, men att lagen inte tillämpas i det syftet. För att så skall skulle ske skulle det krävas att yrkesinspektionen aktivt påpekade och följde upp frågor om arbetsanpassning och att Arbetarskyddsstyrelsen gav ut anvisningar på området (¶RSELSKADADES 2IKSF¶RBUND (2& ansåg att ansvars- och finansieringsprincipen borde gälla även för arbetslivet under förutsättning att kostnaderna för reformen bars av arbetsgivarkollektivet genom differentierade arbetsgivaravgifter och bildandet av en arbetsmarknadsfond. remissinstanserna underströk 14 medlemsförbund inom (ANDIKAPPF¶RBUNDENS #ENTRALKOMMITT© (#+ SAMT $E (ANDIKAPPADES 2IKSF¶RBUND $(2 vikten av att stadgandet i den aktuella bestämmelsen i lagförslaget om arbetslivets tillgänglighet måste vara kopplade till sanktioner vid underlåtenhet från arbetsgivarens sida. Vad gäller handikapputredningens förslag om obligatoriska praktikplatser (4 §), yttrade sig drygt 60 remissinstanser över förslaget. 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 79 Drygt hälften tillstyrkte i princip förslaget. remissinstanserna avvisade förslaget eller uttalade tveksamhet beträffande detta. !RBETSMARKNADSSTYRELSEN !-3) anförde bl.a. att styrelsen inte ansåg att kvotlagstiftning var den lösning som borde eftersträvas för att lösa arbetsfrågorna för handikappade, men att det kunde finnas skäl att pröva en modell som gav arbetsgivaren skyldighet att ställa upp med praktikplatser. Vad därefter beträffar utredningens förslag att den föreslagna lagen om arbetslivets tillgänglighet skulle ersätta FR¤MJANDELAGEN i de anställningsfrämjande delarna, kommenterades detta förslag inte närmare av remissinstanserna. Betänkandet föranledde bl.a. förslag till om inrättande av en handikappombudsman (prop. 1993/94:219). Förslaget godkändes av (bet. 1993/94:SoU27, rskr. 1993/94:397). I förarbetena till lagen (1994:749) om angav departementschefen bl.a. att en del remissinstanser ansett att utredningens förslag om ny lagstiftning på t.ex. arbetslivsområdet skulle kunna innebära en dubbelreglering och svårigheter att veta vilken lagstiftning som skulle tillämpas, eftersom flera lagar skulle komma att beröra varandra. Regeringen ansåg mot bakgrund bl.a. av det som nämnts att den inte var beredd att lägga fram ett förslag som innebar att gavs en processförande roll. 6.3Departementspromemorian (Ds 1996:56) presenterade en arbetsgrupp inom ett förslag till LAG OM F¶RBUD MOT DISKRIMINERING I ARBETSLIVET AV PERSONER MED FUNKTIONSHINDER (Ds Det angavs att bestämmelserna i förslaget utformats med lagen mot etnisk diskriminering som förebild. Arbetsgruppen föreslog, bl.a. med hänvisning till osäkerheten om vad som skulle gälla om konkurrens uppstod mellan flera diskrimineringslagstiftningar, att en utredning skulle tillsättas med uppgift att utreda en samlad lagstiftning mot diskriminering i arbetslivet. 80 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Arbetsgruppen lämnade även förslag på hur förfarandet hos borde förändras samt föreslog att frågan om eventuella förändringar av FR¤MJANDELAGEN skulle utredas i särskild Arbetsgruppen lade inte fram några förslag om skyldighet för arbetsgivaren att vidta sådana åtgärder som handikapputredningen föreslagit och därmed inte heller några förslag om att diskriminering skulle anses föreligga om en arbetsgivare inte vidtog sådana åtgärder. Anledningen var att arbetsgruppen ansåg att det var ett värde i sig att lagförslaget i stort sett var liktydigt med lagen om etnisk diskriminering. Gruppen behandlade dock i sin promemoria handikapputredningens olika förslag till aktiva åtgärder och argumenterade även i sak varför den ansåg att förslagen inte skulle läggas fram; se nedan. Skälen för arbetsgruppens bedömning Utredningens närmare motivering till den föreslagna generella bestämmelsen om arbetsgivarens skyldighet att främja anställnings- och arbetsmöjligheterna antyder att de föreslagna åtgärderna åtminstone delvis avser arbetsmiljö- och rehabiliteringsåtgärder. Fråga är hur den mer generella regeln skall uppfattas i relation till den mer preciserade bestämmelsen om arbetshjälpmedel, arbetsbiträde och annan arbetsanpassning. När det gäller ANST¤LLDA med funktionshinder får syftet med de bestämmelser utredningen föreslagit i betydande mån anses vara tillgodosett. Om de av föreslagna bestämmelserna skulle införas skulle det innebära till stora delar en dubbelreglering och skulle kunna skapa oklarhet om ansvarsförhållandena. Enligt 2 kap. 1 § första stycket arbetsmiljölagen skall arbetsförhållandena anpassas till människors olika förutsättningar i fysiskt och psykiskt avseende. Som framhållits har arbetsmiljölagen 1992, efter det att handikapputredningen lade sitt förslag, tillförts bestämmelser om att arbetsgivaren är skyldig att se till att det på arbetsställe i hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet (3 kap. 2 a § tredje stycket). Arbetsgivaren skall också anpassa arbetsförhållandena till arbetstagarens särskilda förutsättningar (3 kap. 3 §). Arbetarskyddsstyrelsen har meddelat föreskrifter och allmänna råd om arbetsanpassning och rehabilitering. De gäller en arbetsgivares verksamhet på området och arbetsgivares åtgärder för att anpassa arbetssituationen till den enskilde arbetstagarens förutsättningar för arbete. I arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter (ASF 1994:1) om arbetsanpassning och rehabilitering anges (§ 12) om åtgärder för att anpassa arbetssituationen: SOU 1998:107 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 81 !RBETSGIVARE SKALL ANPASSA DE ENSKILDA ARBETSTAGARNAS ARBETSSITUATION MED UTG¥NGSPUNKT FR¥N DERAS S¤RSKILDA F¶RUTS¤TTNINGAR F¶R ARBETSUPPGIFTERNA $¤RVID SKALL S¤RSKILT BEAKTAS OM DEN ENSKILDE ARBETSTAGAREN HAR N¥GON FUNKTIONSNEDS¤TTNING ELLER ANNAN BEGR¤NSNING AV ARBETSF¶RM¥GAN Arbetsgivaren skall således särskilt beakta om den enskilde arbetstagaren har funktionsnedsättning eller annan begränsning av arbetsförmågan. Arbetsgruppen förutsätter att det i föreskriften ligger ett krav på att erforderliga anpassningsåtgärder också vidtas och att anställda med funktionshinder får sådana hjälpmedel som de behöver för att kunna utföra sitt arbete och erforderligt stöd i övrigt. I Arbetarskyddsstyrelsens allmänna råd om tillämpningen av föreskrifterna om arbetsanpassning och rehabilitering anges bl.a. följande: TG¤RDER SOM KAN VIDTAS ¤R ANSKAFFANDE AV TEKNISKA HJ¤LPMEDEL OCH S¤RSKILDA ARBETSREDSKAP ELLER F¶R¤NDRINGAR I DEN FYSISKA ARBETSMILJ¶N &¶R¤NDRINGAR KAN OCKS¥ BEH¶VA G¶RASI ARBETSORGANISATIONEN ARBETSF¶RDELNINGEN ARBETSUPPGIFTERNA ARBETSTIDERNA ARBETSMETODERNA SAMT DE PSYKOLOGISKA OCH SOCIALA F¶RH¥LLANDENA !NDRA ¥TG¤RDER KAN VARA S¤RSKILDA INFORMATIONSINSATSER ARBETSTR¤NING ELLER ARBETSPR¶VNING "YTE AV BEFATTNING ELLER PERSONELLA ST¶DINSATSER KAN OCKS¥ BLI AKTUELLT När det handlar om anpassningsåtgärder för anställda bedömer arbetsgruppen därför att bestämmelserna i arbetsmiljölagen och är mer tydliga och långtgående och att de har en bättre spridning och förankring på landets arbetsplatser. En ytterligare reglering skulle enbart skapa osäkerhet, särskilt som målgrupperna inte är helt identiska. I fråga om ARBETSS¶KANDE syns den generella bestämmelse, som föreslagit, bli svår att tillämpa. Funktionshinder är av många olika slag. Vilka särskilda anpassningsåtgärder som kan behövas för att en person med funktionshinder skall kunna utföra en arbetsuppgift kan som regel bedömas först när det är klart vilken person det gäller, vilket funktionshindret är, dess effekter i relation till arbetsuppgifterna och vilka åtgärder som behövs i det enskilda fallet. Med en sådan bestämmelse som föreslagit skulle det vara mycket svårt att klart bedöma när en arbetsgivare kan anses ha uppfyllt kravet på åtgärder för att främja anställning av personer med funktionshinder. Det bör inte krävas av en arbetsgivare att han skall anpassa arbetsplatser för att göra dem tillgängliga för eventuella framtida anställda eller arbetssökande. Vad beträffar frågan om att avskaffa de anställningsfrämjande reglerna i främjandelagen, anförde arbetsgruppen bl.a. följande. Främjandelagens bestämmelser om skyldighet för arbetsgivare att överlägga med AMV om åtgärder för att förbättra arbetsförhållandena för redan anställda 82 4IDIGARE ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG