sou · GMB313 · 1999-01-01 00:00:00 — -till tillsynsmyndigheten inge anmälan med viss angiven information om verksamheten. -upprätta säkerhetspolicy för verksamheten. -när som helst kunna visa att förebyggande och skadebegränsande åtgärder vidtagits. De verksamhetsutövare som omfattas av den högre kravnivån i lagen skall utöver nämnda skyldigheter även inge en säkerhetsrapport till behörig myndighet. Säkerhetsrapporten är en omfattande redovisning av drifts- och säkerhetsarrangemangen vid en verksamhet. Vid nyanläggning och förändring av en verksamhet som omfattas av den högre kravnivån skall säkerhetsrapporten inges till miljöprövnings- myndigheten för en samordnad miljö- och säkerhetsprövning. I övriga fall skall säkerhetsrapporten inges till tillsynsmyndigheten. Genom att samordna miljö- och säkerhetsprövningen kommer allmänheten att få den möjlighet till insyn och deltagande som krävs enligt Seveso II och Industriolyckskonventionen. Säkerhetsfrågor kommer även att regleras i annan lagstiftning, såsom arbetsmiljölagstiftningen och lagen om brandfarliga och explosiva varor. I Seveso II anges verksamhetsutövarnas skyldigheter i huvudsak i artikel 5- 7, 9 och 10 samt del av artikel 13. Konventionens bestämmelser om verksamhetsutövarnas skyldigheter finns i huvudsak i artikel 3 tredje punkten, artikel 4 första punkten och artikel 6. Ä ven artikel 9 i konven- tionen om information till och deltagande av allmänheten har en koppling till verksamhetsutövarnas skyldigheter. Verksamhetsutövarnas skyldigheter i direktivet och konventionen omfattar i huvudsak tre moment. 1.Att vidta åtgärder för att förebygga allvarliga olyckshändelser och begränsa följderna av dem. 2.Att inge redovisningar angående verksamheten och säkerhets- arrangemangen till behöriga myndigheter. 3.Att informera allmänheten om verksamheten. Med verksamhetsutövarnas skyldigheter kommer vi också in på säkerhets- frågornas koppling till miljöskyddslagstiftningen och bestämmelserna om miljökonsekvensbeskrivningar. Som ovan angetts anser vi att säkerhets- frågor alltid bör beaktas i miljökonsekvensbeskrivningar och vid tillståndsprövningen enligt miljöskyddslagstiftningen. I de fall verksam- hetsutövaren omfattas av kravet på säkerhetsrapport, d.v.s. den högre kravnivån enligt Seveso II och Industriolyckskonventionen, skall en fördjupad säkerhetsprövning ske. Hur kopplingen till miljöskydds- lagstiftningen närmare skall ske återkommer vi till nedan. I artikel 5 i Seveso II anges att verksamhetsutövarna skall vidta alla åtgärder som krävs för att förebygga allvarliga olyckshändelser och för att begränsa följderna av dessa. Vidare skall verksamhetsutövarna för behöriga myndigheter kunna styrka att alla nödvändiga åtgärder vidtagits. I konventionen motsvaras artikel 5 i direktivet närmast av artikel 3 tredje punkten. Där anges att företagsledningen skall iaktta alla åtgärder som krävs för att på ett säkert sätt kunna genomföra den farliga verksamheten och förebygga industriolyckor. Dessa bestämmelser om verksamhetsutövarnas allmänna skyldigheter är av grundläggande betydelse och anger vad verksamhetsutövarna rent faktisk har att göra. En bestämmelse härom bör därför tas in i Seveso-lagen. I bestämmelsen bör även anges att utöver vad som föreskrivs i Seveso-lagen om verksamheter som kan ge upphov till allvarliga kemikalieolyckor tillämpas också bestämmelserna i annan lag, såsom arbetsmiljölagen (1977:1160) såvitt gäller arbetstagarnas säkerhet och lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. I artiklarna 6, 7 och 9 anges verksamhetsutövarnas särskilda skyldigheter enligt Seveso II. Som tidigare nämnts är de verksamheter som omfattas av direktivet indelade i två kravnivåer beroende på vilka farliga ämnen som förekommer i verksamheten och i vilka mängder. Artikel 6 om anmälan gäller samtliga verksamhetsutövare som omfattas av direktivet medan artikel 9 endast gäller de verksamhetsutövare som omfattas av den högre kravnivån. Artikel 7 om säkerhetspolicy gäller formellt endast de verksamhetsutövare som omfattas av den lägre krav- nivån, men eftersom en säkerhetspolicy även skall ingå i säkerhetsrapporten enligt artikel 9 är bestämmelserna även tillämpliga på verksamheter som omfattas av den högre kravnivån. I konventionen finns närmare bestämmelser om verksamhetsutövarnas skyldigheter i artikel 6 och därtill knutna bilagor. De krav som där ställs omfattas, som ovan nämnts, i huvudsak av den högre kravnivån enligt Seveso II. Vi kommer därför att utgå från bestämmelserna i direktivet. De skillnader som föreligger avser detaljer, vilka kan regleras i myndighets- föreskrifter. Det bör dock påpekas att även när det gäller myndighets- föreskrifter bör en gemensam reglering av direktivets och konventionens bestämmelser eftersträvas. Reglerna om anmälan i Seveso II är relativt kortfattade och avser samtliga verksamhetsutövare som omfattas av direktivet. En bestämmelse som anger när en anmälan skall inges samt vad den skall innehålla bör tas in i Seveso- lagen. Att anmälan enligt direktivet skall inges innan byggnadsarbetena eller driften påbörjas innebär inte att verksamhets- utövaren har någon valmöjlighet. Om byggnadsarbeten skall ske innan verksamheten tas i drift skall också anmälan göras innan byggnadsarbetena påbörjas. Om däremot verksamheten skall ske i befintliga lokaler skall anmälan göras innan verksamheten tas i drift. Vidare bör det av lagtexten framgå att verksamhetsutövaren skall informera tillsynsmyndigheten om förändringar i verksamheten görs som påverkar innehållet i anmälan. I ett sådant fall behöver dock information inte lämnas i förväg. Det räcker med att den lämnas så snart det kan ske i anslutning till förändringen. De särskilda övergångsbestämmelser som enligt direktivet gäller för befintliga verksamheter bör tas in i särskilda ikraftträdandebestämmelser till lagen. Om en befintlig verksamhet sedan lagen trätt i kraft ändras på sådant sätt att verksamhetsutövaren är skyldig att informera tillsynsmyndigheten skall inte ikraftträdandebestämmelserna tillämpas utan anmälan inges . I Seveso-lagen bör vidare anges att samtliga verksamhetsutövare är skyldiga att utarbeta en säkerhetspolicy för att förebygga allvarliga olyckshändelser och att tillämpa den. Kraven på säkerhetspolicyns innehåll bör anpassas efter verksamhetens art och omfattning. Den bör dock alltid ge uttryck för ett verkligt säkerhetstänkande. En beskrivning av företagets säkerhetsorganisation kan vara till god hjälp för den myndighet som tar emot säkerhetspolicyn. De närmare bestämmelserna om säkerhetspolicyns innehåll bör meddelas i förordning eller myndighetsföreskrifter. Behörig myndighet att ta emot anmälan för de verksamheter som omfattas av den lägre kravnivån anser vi bör vara eller kommunen beroende på vem av dem som enligt miljöskyddslagstiftningen har att utöva tillsynen av verksamheten i fråga. Regler härom bör ges i förordning. När det gäller innehållet i säkerhetsrapporten bör en övergripande bestämmelse om vilka delmoment som den skall omfatta tas in i Seveso- lagen. De krav som ställs på verksamhetsutövarnas redovisningsskyldighet enligt Industriolyckskonventionen kommer därmed också att uppfyllas. Närmare preciseringar av innehållet i säkerhetsrapporten med hänsyn till de särskilda krav som ställs i bilagorna till direktivet och konventionen kan ske genom förordning och myndighetsföreskrifter. Enligt vårt förslag om integrerad miljö- och säkerhetsprövning skall en fördjupad prövning av säkerhetsarrangemangen ske vid de verksamheter som omfattas av kravet på säkerhetsrapport. Detta skall ske vid nyan- läggning och vid förändringar i verksamheten, vilket sammanfaller med när miljöprövning skall ske enligt miljöskyddslagstiftningen. Denna koppling till miljöprövningsreglerna bör framgå av Seveso-lagen. De särskilda övergångsbestämmelser som enligt direktivet gäller för befintliga verksamheter bör i likhet med vad som angetts beträffande anmälan tas in i särskilda ikraftträdandebestämmelser. Enligt direktivet gäller olika tidsfrister för när säkerhetsrapporten skall inges beroende på om verksamheten omfattas av Seveso I eller inte. Med hänsyn till att de svenska reglerna i anledning av inte helt överensstämmer med direktivet och inte heller inbördes är helt enhetliga anser vi av rättviseskäl och praktiska skäl att det endast bör tillämpas en tidsfrist oavsett om verksamheterna omfattas av Seveso I eller inte. Tidsfristen för att inge säkerhetsrapport gäller dock endast under förutsättning att verksamheten inte ändras som anges i ikraftträdandebestämmelserna. Med en integrerad miljö- och säkerhetsprövning tillgodoses kravet på granskning av säkerhetsrapporten enligt artikel 9 i Seveso II samt kraven i artikel 3 om identifiering av farliga verksamheter och i artikel 6 om förebyggande åtgärder i Industriolyckskonventionen. Prövningen av säkerhetsarrangemangen kommer, med undantag för frågor som rör arbetstagarnas hälsa och säkerhet enligt arbetsmiljölagstiftningen, att göras av den instans som har att tillståndspröva verksamheten enligt miljöskyddslagstiftningen. Vid prövningen skall miljöskyddslagstiftningens regler om ansökan även omfatta säkerhetsrapporten som skall anses utgöra en del av själva ansökan. Vad som i miljöskyddslagstiftningen stadgas om komplettering m.m. av ansökan är således tillämpligt även på säkerhetsrapporten. Om en verksamhet omfattas av kravet på säkerhetsrapport enligt Seveso- lagen men inte av förprövningsreglerna i miljöskyddslagstiftningen skall säkerhetsprövningen ske i . Detta bör framgå av Seveso-lagen och den därtill knutna förordningen. Den närmare regleringen bör ske i förordningen. Lagen bör endast innehålla ett bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om att säkerhetsprövningen i vissa fall skall ske i . Hur själva prövningen skall gå till återkommer vi i avsnitt 11.13 nedan, där vi närmare beskriver den av oss föreslagna integreringen av miljö- och säkerhetsfrågorna. Beträffande rörledningar som omfattas av lagen och förordningen om vissa rörledningar utanför verksamheter som omfattas av Seveso-lagen skall säkerhetsprövningen, som ovan angetts, ske vid koncessionsprövningen enligt först nämnda lag. Genom den samordning med miljöprövningen som vi föreslår kommer allmänheten med redan befintliga och väl inarbetade regler i miljö- skyddslagstiftningen att tillförsäkras den möjlighet att yttra sig som fordras enligt artikel 13 i Seveso II och artikel 9 i Industiolyckskonventionen. Detta gäller även i förhållande till angränsande stater genom att den i avsnitt 9.3 beskrivna nordiska miljöskyddskonventionen tillämpas vid tillståndsprövning enligt miljöskyddslagstiftningen. Förutom vid nyanläggning och förändringar i verksamheten skall säkerhetsrapporten förnyas minst eller på initiativ av verksamhetsutövaren eller den behöriga myndigheten om nya fakta gör detta berättigat eller för att kunna beakta den tekniska utveck- lingen som har samband med säkerheten. En sådan säkerhetsrapport bör kunna hanteras av den operativa tillsynsmyndigheten. skall därvid granska den insända rapporten och avgöra om den ryms inom det befintliga tillståndet eller inte. Om myndigheten finner att förändringarna är så pass stora att nytt tillstånd fordras skall den meddela verksamhetsutövaren detta samt förelägga denne att ansöka om nytt tillstånd hos miljöprövningsmyndigheten. Ett föreläggande kan förenas med vite eller förbud mot verksamheten allt efter vad tillsynsmyndigheten i det enskilda fallet finner befogat. En bestämmelse härom bör införas i Seveso-lagen. Förbud bör dock endast meddelas om förändringarna i verksamheten bedöms avsevärt öka risken för allvarliga olyckshändelser eller följderna därav. Vite bör dock regelmässigt sättas ut i sådana förelägganden. Den säkerhetsprövning som miljöprövningsmyndigheten skall utföra kommer, som ovan nämnts, inte att avse arbetstagarnas säkerhet och hälsa enligt arbetsmiljölagstiftningen. En särskild prövning måste därför ske inom ramen för arbetsmiljölagstiftningen. Eftersom inga utomstående berörs av denna prövning kan den formellt göras relativt enkel. Föreskrifter härom kan ges i myndighetsföreskrifter med stöd av 18 § arbetsmiljöförordningen i enlighet med nuvarande Seveso- föreskrifter i AFS 1989:6. Det kommer således inte att finnas någon formell koppling mellan arbetsmiljölagstiftningen och den av oss föreslagna Seveso-lagen. Vi anser dock att det är lämpligt att Arbetarskyddsstyrelsen använder samma begrepp och definitioner som vi gjort i vårt förslag till Seveso-lag. Ä ven i övrigt bör Arbetarskyddsstyrelsen kunna hänvisa till lagen. På så sätt kan tolkningsproblem undvikas. Prövningen bör samordnas med miljöprövningen i enlighet med vad som ovan beskrivits i avsnitt 10.1. Detta sker genom att den för arbetsmiljön ansvariga myndigheten bereds tillfälle att yttra sig i mål och ärenden med integrerad miljö- och säkerhetsprövning. bör själv avgöra när sådant yttrande behöver inhämtas. I de fall en fördjupad säkerhetsprövning enligt Seveso-lagen skall ske bör dock som regel den för arbetsmiljön ansvariga myndigheten beredas tillfälle att yttra sig. Samma sak bör för övrigt även gälla och andra berörda specialmyndigheter. Förslag: Interna planer för räddningsinsatser och underlag för externa planer för räddningsinsatser skall ingå i säkerhetsrapporten och därmed också i den integrerade miljö- och säkerhetsprövningen. Den interna planen för räddningsinsatser utarbetas av verksamhetsutövaren i samråd med kommunen och de anställda. Den externa planen för räddningsinsatser utarbetas av kommunen. Den berörda allmänheten skall därvid beredas tillfälle att yttra sig över planen. Vi föreslår att bestämmelser om de externa planerna för räddningsinsatser införs i räddningstjänstförordningen medan bestämmelserna i övrigt införs i Seveso-lagen. De särskilda kraven på räddningstjänstplanering i artikel 11 i Seveso II gäller endast för de verksamheter som omfattas av den högre kravnivån. Motsvarande krav på räddningstjänstplanering finns i artikel 8 i Industri- olyckskonventionen. Krav på alarmeringssystem kommer vi att ta upp i avsnitt 11.14. Kraven i direktivet riktar sig både till verksamhetsutövarna, som skall upprätta interna planer för räddningsinsatser, och den kommunala räddningstjänsten som skall upprätta externa planer för räddningsinsatser. Utarbetandet av den interna planen för räddningsinsatser skall ske i samråd med de anställda och vid utarbetandet av den externa planen för räddningsinsatser skall allmänheten ges tillfälle att lämna synpunkter. Enligt Hot- och riskutredningen borde båda planerna utarbetas av kommunen men bekostas av verksamhetsutövaren. En sådan lösning ansåg man bäst överensstämma med räddningstjänstlagens systematik. Beredskapen inom verksamheten skulle därmed bli underordnad kommunens räddningstjänst och vid insats i ledningshänseende underställd räddningsledaren inom den kommunala räddningstjänsten. En sådan lösning skulle emellertid bli mycket svår att anpassa till en integrerad miljö- och säkerhetsprövning. Enligt artikel 9 i Seveso II skall de interna planerna samt underlag för de externa planerna för räddnings- insatser ingå i säkerhetsrapporten som ingår i underlaget för den integrerade miljö- och säkerhetsprövningen. Detta talar för att verksamhetsutövaren bör ha ansvaret för utarbetandet av den interna planen för räddningsinsatser. Om inte skulle den situationen kunna uppstå att verksamhetsutövaren saknar möjlighet att få tillstånd till en verksamhet på grund av att miljöprövningsmyndigheten inte godtar den interna planen för räddningsinsatser och kommunen motsätter sig att ändra planen. Skall säkerhetsprövningen integreras med miljöprövningen måste också verksamhetsutövaren ha rättslig möjlighet att fullt ut uppfylla de krav som miljöprövningsmyndigheten ställer. Att låta kommunen även svara för den interna planen för räddningsinsatser är således inte möjligt om den skall ingå i det underlag som skall prövas vid den integrerade miljö- och säkerhetsprövningen. Kommunen bör dock aktivt delta i arbetet med den interna planen för räddningsinsatser. Det bör därför i Seveso-lagen anges att planen skall utarbetas i samråd med kommunen och de anställda. Det är i detta sammanhang viktigt att ha klart för sig att den plan som ingår i prövningsunderlaget endast utgör en ram för planeringen. Detaljerade insatsplaner för verksamheten måste kunna ändras kontinuerligt. Att beredskapen inom en verksamhet är underordnad kommunens räddningstjänst och vid en insats i ledningshänseende är underställd räddningsledaren inom den kommunala räddningstjänsten följer av räddningstjänstlagen. Den närmare regleringen av uppgifterna och ansvarsfördelningen kan regleras genom avtal enligt 13 § räddnings- tjänstlagen. Därmed behöver det inte uppstå några problem vare sig av processuell natur eller i fråga om räddningsledaransvaret i händelse av olycka. Den fortlöpande kontrollen av de interna planerna för räddningsinsatser anser vi bör hanteras som en tillsynsfråga. Enligt direktivet skall kontrollen ske minst . Förfarandet är således inte harmoniserat med redovisningen av säkerhetsrapporterna som skall ske minst . Med hänsyn härtill och då det är fråga om utpräglade räddningstjänstfrågor där den kommunala räddningstjänsten besitter en god kompetens anser vi att den fortlöpande kontrollen av de interna planerna för räddningstjänsten bör läggas på den kommunala nämnd som har ansvaret räddningstjänstfrågor. Det kan ifrågasättas, om underlaget för de externa planerna för rädd- ningsinsatser skall bedömas vid miljö- och säkerhetsprövningen med hänsyn till att frågan enbart gäller den kommunala räddningstjänsten. Det finns dock fördelar med att låta frågan om säkerhetsrapporten är tillräcklig som underlag för utarbetandet av externa planer för räddningsinsatser ingå i miljö- och säkerhetsprövningen. Därmed kan behovet av kommunala räddningsinsatser vägas mot verksamhetsutövarens andra åtgärder för att förebygga olyckor och effekter av olyckor samt krav på interna planer för räddningsinsatser. Vi anser därför att underlaget för den externa planen för räddningsinsatser skall ingå som ett moment i den samordnade miljö- och säkerhetsprövningen. De externa planerna för räddningsinsatser skall upprättas av den kommunala räddningstjänsten på grundval av det underlag som verksam- hetsutövaren redovisar i säkerhetsrapporten. Den fortlöpande kontrollen av de externa planerna för räddningsinsatser bör skötas av som enligt räddningstjänstlagen har att utöva tillsyn över den kommunala räddningstjänsten. Enligt Seveso II skall det vara möjligt för behörig myndighet att på grundval av vad som redovisas i säkerhetsrapporten besluta att någon extern plan för räddningsinsatser inte behöver upprättas. Detta torde endast komma i fråga i undantagsfall och utredningen för att fatta ett sådant beslut kan antas bli omfattande. Någon motsvarande bestämmelse finns inte heller i Industriolyckskonventionen. Vi anser därför att det i bestämmelserna om externa planer för räddningsinsatser i stället bör anges att planerna skall ha den omfattning som säkerheten för omgivningen kräver. Därmed skapas förutsättningar att på ett smidigare sätt avpassa planernas innehåll efter förutsättningarna i det enskilda fallet. Planerna för räddningsinsatser rör i huvudsak räddningstjänstfrågor. Detta gäller särskilt de externa planerna för räddningsinsatser som inte direkt berörs av prövningen av säkerhetsarrangemangen. De övergripande reglerna om externa planer för räddningsinsatser bör därför med stöd av 61 § räddningstjänstlagen föras in i räddningstjänstförordningen. Detalj- föreskrifterna om planernas närmare innehåll kan meddelas i myndighets- föreskrifter. Den nya bestämmelsen kan därvid tas in i 69 § rädd- ningstjänstförordningen och ersätta den nuvarande bestämmelsen som bygger på Seveso I och som med den nya reglering vi föreslår i anledning av och blir överflödig. Reglerna för de interna planerna för räddningsinsatser bör genom sin koppling till säkerhetsrapporten och därmed också till miljö- och säker- hetsprövningen ges i den nya Seveso-lagen. För att säkerställa kommunens inflytande bör det i lagen anges att den interna planen för räddningsinsatser skall utarbetas i samråd med kommunen och de anställda. De närmare bestämmelserna om planens innehåll bör meddelas genom myndighetsföreskrifter. Bedömning: Nuvarande lagstiftning är tillräcklig för att uppfylla både Seveso II:s och Industriolyckskonventionens krav. Frågor om lokalisering och markanvändning finns i artikel 12 i Seveso II och i artikel 7 i Industriolyckskonventionen. I har vi en omfattande reglering av frågor som rör fysisk planering och markanvändning. innehåller bestämmelser om planläggning av mark och vatten samt om byggande. I 2 kap. PBL finns bestämmelser om allmänna intressen som skall beaktas vid planläggning och vid lokalisering av bebyggelse. Enligt 2 kap. 1 § PBL skall mark- och vattenområden användas för det eller de ändamål för vilka områdena är mest lämpade med hänsyn till beskaffenhet och läge samt föreliggande Bebyggelse skall enligt 2 kap. 3 § PBL lokaliseras till mark som är lämpad för ändamålet med hänsyn till bl.a. de boendes och övrigas hälsa. Inom områden med sammanhängande bebyggelse skall bebyggelsemiljön utformas med hänsyn till behovet av skydd mot uppkomst och spridning av brand samt mot trafikolyckor och andra olyckshändelser (2 kap. 4 § 1. Vid planläggning och i ärenden om bygglov och förhandsbesked skall naturresurslagen tillämpas. Naturresurslagen reglerar frågor om konkurrerande anspråk på mark och vatten. Företräde skall enligt 2 kap. 1 § NRL ges sådan användning som medför en från allmän synpunkt god hushållning. Mark- och vattenområden som är särskilt lämpliga för anläggningar för industriell produktion, energiproduktion, energidistribution, kommunikationer, vattenförsörjning eller avfallshantering skall enligt 2 kap. 8 § NRL så långt möjligt skyddas mot åtgärder som påtagligt kan försvåra tillkomsten eller utnyttjandet av sådana anläggningar. Ä r områdena av riksintresse är skyddet ännu starkare. I 5 kap. NRL finns bestämmelser om miljökonsekvensbeskrivningar som bl.a. gäller vid ansökan om tillstånd till miljöfarlig verksamhet enligt miljöskyddslagen () och vid planläggning av områden med betydande miljöpåverkan enligt 5 kap. 18 § PBL. Syftet med miljö- konsekvensbeskrivningarna är att möjliggöra en samlad bedömning av en planerad anläggnings, verksamhets eller åtgärds inverkan på miljön, hälsan och hushållningen med naturresurser. Begreppet hälsa inkluderar även säkerhetsaspekter. En miljökonsekvensbeskrivning bör därför även innehålla en riskanalys. För att ytterligare betona detta anser vi att en ändring av 5 kap. 3 § NRL bör göras så att det direkt av lagtexten kan utläsas att även säkerhetsaspekterna skall ingå i en miljökonsekvensbeskrivning. Härtill återkommer vi i avsnitt 11.13 om den integrerade miljö- och säkerhetsprövningen. och naturresurslagen gör det således möjligt för myndigheterna att ställa långtgående krav i fråga om lokalisering och markanvändning. Kommunerna har genom sitt planmonopol stora möjligheter att styra markanvändningen och därmed också ett stort ansvar för samhällsplaneringen. I kapitel 3 ovan har vi redogjort för vikten av att kommunerna har en långsiktig och genomtänkt bebyggelseplanering i anslutning till farliga verksamheter. Genom detaljplaner kan nödvändig omgivningshänsyn tas vid placeringen av bl.a. miljöfarliga verksamheter. Detta kan ske genom själva lokaliseringen av verksamheten och genom begränsning av markanvändningen i närheten av verksamheten, till exempel genom att inte tillåta bostadsbebyggelse inom en viss radie räknat från verksamheten i fråga. För att bereda allmänheten möjlighet till insyn i planförfarandet finns särskilda regler om samråd innan översiktsplan, detaljplan eller områdesbestämmelser antas. Ä ven miljöskyddslagens bestämmelser är väsentliga för frågan om lokalisering av miljöfarlig verksamhet.