sou · GMB366d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Elever med omfattande problematik kan behöva utredas inom t ex barn- och ungdomshabiliteringen. För dessa är det viktigt med ett utbyggt samarbete mellan kommun och landsting eftersom åtgärderna som en utredning bör leda till i hög grad har specialpe- dagogisk karaktär. Landstingens barn- och ungdomshabilitering har i flera landsting tagit på sig ansvar för visst stöd i specialpedago- giska frågor till skolan för elever med autism och autismliknande tillstånd. Detta beror på att man har upplevt att det saknats sådant stöd. För elever med medicinska eller psykiska funktionshinder saknas i många fall helt stöd i specialpedagogiska frågor. behov är så vitt skilda är det inte realistiskt att tänka sig särskilda konsulenter för dessa båda målgrupper. Det handlar snarare om hur kompetensen kring olika typer av problematik används. Många av behoven hos dessa elever har likheter med behov för andra grupper. Den samlade kunskapen om elevernas problematik och behov bör användas. En brist är att det finns en oklarhet om vems ansvaret är för att samordna de kompetenser som krävs för att en elev med medicinskt eller psykiskt betingade funktionshinder ges en optimal skolsituation. För elever som berörs av sjukhusundervisningen svarar i vissa fall sjukhuslärarna för visst konsultativt stöd till elevens hemskola (se vidare avsnitt nedan). För sådana elever i , särskolan, specialskolan och sameskolan som på grund av sjukdom eller liknande skäl inte kan delta i vanligt skolarbete skallsärskild undervis- ning anordnas på sjukhus eller motsvarande, i elevens hem eller på lämplig plats. Särskild undervisning skall anordnas av skolhuvud- mannen. Denne får överlåta åt sjukvårdshuvudmannen eller någon annan att anordna sådan undervisning.167 Även för gymnasiesko - skall särskild undervisning anord- nas för sådana elever som på grund av sjukdom eller av liknande skäl inte kan delta i undervisningen. fördelar medel från SIS-anslaget till sjukhusundervisningen. Sjukhusens lägeskommuner är arbetsgivare för sjukhuslärarna, som i huvudsak arbetar på sjukhuset. SIH:s bidrag står för merpar- ten av kostnaderna. Lägeskommunerna svarar dock för vissa kostnader, bl a för fortbildning. Bidrag för undervisning av elever i den obligatoriska skolan läm- nas till ·sådan undervisning på sjukhus som organiseras med fasta tjänster på somatiska och psykiatriska avdelningar, ·sådana behandlingshem som är knutna till barnpsykiatriska kliniker och finns i förteckning samt ·ett litet antal regionala samverkansklasser som organiseras med ett delat ansvar mellan barn- och ungdomspsykiatriska klini- ker och f n tolv värdkommuner. De elever som berörs av sjukhusundervisningen tillhör sin hemskola även som hon/han vistas på sjukhus. Sjukhuslärarnas uppdrag omfattar att undervisa barn och ungdomar de vistas på sjukhus. Kontakten med hemskolan är dock viktig, så att eleven kan återgå till sin vanliga undervisningssituation utan onö- diga svårigheter. Flertalet sjukhuslärare har specialpedagogisk kompetens. Totalt fördelade för sjukhusundervisning . I en utvärdering som presenterade om sjukhus- undervisningen konstateras att den står på en hög nivå. Den skapar trygghet för elever, har en terapeutisk funktion, fungerar som brygga till hemskolan samt minskar behovet av stödinsatser vid återkomst till hemskolan. Av utvärderingen framgår dock att lärare i hemskolorna önskar att sjukhusundervisningen skulle profilera sig bättre. Omvänt framgår att hemskolans lärare skulle kunna samverka bättre med sjukhusundervisningen. 16710 kap 3 § skollagen 1688 kap 2 § gymnasieförordningen 1698 kap 2 § gymnasiesärskoleförordningen 170Sjukhusundervisning i - en utvärdering;1995 Utvärderingen uppmärksammar att vårdtiderna har minskat vid de somatiska klinikerna samt att antalet vårdplatser har reducerats drastiskt vid såväl barn- och ungdomspsykiatriska kliniker som behandlingshem. Med anledning av detta föreslogs att skulle pröva omfattningen av utgående statsbidrag för sjukhusundervis- ningen. Kommittén har mottagit flera uppvaktningar avseende sjukhuslärar- nas framtida roll och huvudmannaskapet för sjukhusundervis- ningen. I en skrivelse171 till kommittén och har företrädare för det nya i och berörda kommuner utvecklat sina tankar i denna fråga. Man pekar bl a på att sjukhusskolornas roll inom den somatiska vården har kommit att förändras, bl a till följd av att vårdtiderna har kortats även för barn med svåra sjukdomar samt att till följd av detta allt fler barn vårdas i hemmen. Genom denna förändring har beho- vet av sjukhusundervisning minskat. Vidare beskriver man att sjukhuslärarens arbetsuppgifter suc- cessivt har förändrats och mer kommit att även innefatta pedago- gisk utredning av handikappade barn, deltagande i utarbetandet av pedagogiska program för att stödja barn med handikapp, vara förmedlande länk mellan utredande verksamhet inom vården och hemskolan. De har också funktionen av konsulter för de lärare som ska ta hand om barn med sjukdom, handikapp, psykiska problem eller andra tillstånd när de lämnar sjukhusen. Som ett exempel på detta nämns barn med koncentrationssvårigheter. I skrivelsen hävdas att det är angeläget att huvudmannaskapet för sjukhusskolan löses. Man föreslår vidare en treårig försöksverk- samhet med statligt huvudmannaskap för sjukhusskolan vid . 8.5Habilitering för barn och ungdomar m m I det ovanstående har redogjorts för landstingens åtaganden vad gäller stöd i specialpedagogiska frågor till skolan/kommunen. Landstingens huvudsakliga ansvar i förhållande till barn och ung- domar med funktionshinder gäller dock andra områden. 171 Angående sjukhusskolornas framtid och huvudmannaskap; , , skolor och skolor 1997- 09-12 Enligt 3 a § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) skall t ex lands- tinget erbjuda dem som är bosatta inom 1.habilitering och rehabilitering, 2.hjälpmedel för funktionshindrade, och 3.tolktjänst för vardagstolkning för barndomsdöva, dövblinda, vuxendöva och hörselskadade. Med habilitering avses172 att, vid nedsättning eller förlust av någon funktion efter medfödd eller tidigt förvärvad skada/sjukdom, genom planerade och från flera kompetensområden sammansatta åtgärder allsidigt främja utveckling av bästa möjliga funktionsförmåga samt psykiskt och fysiskt välbefinnande hos den enskilde. Habiliteringen är ett stöd för den enskilde och hans/hennes familj, något som skiljer den från t ex SIH:s konsulentinsatser som har som huvuduppgift att ge stöd till kommun och skola. Habilitering omfattar insatser från olika kompetensområden, såväl av medicinsk, social, psykologisk som pedagogisk art. Varken av lagstiftningen eller dess förarbeten framgår någon be- gränsning av målgruppen för barn- och ungdomshabilitering. Inom alla landsting riktar sig denna dock främst till barn och ungdomar med rörelsehinder respektive utvecklingsstörning, med och utan ytterligare funktionshinder. I olika hög grad verkar man även mot barn och ungdomar med andra funktionsnedsättningar. Enligt kommitténs enkät gör t ex 24 av 26 av sjukvårdshuvudmännens barn- och ungdomshabiliteringar insatser för barn och ungdomar med autism samt Aspergers eller Tourettes syndrom, 21 för barn och ungdomar med ADHD eller DAMP. De senare skrivs dock ofta ut från habiliteringen när diagnosen är ställd. Habilitering erbjuds dessutom inom andra delar av landstingens organisation än den traditionella. Habiliteringen inom den pedago- giska hörselvården är jämförelsevis väl utbyggd medan habilite- ringen för synskadade i de flesta fall är mindre väl utbyggd. Flertalet av landstingens barn- och ungdomshabiliteringar har inte barn och ungdomar med synskada som målgrupp annat än om de har ytterli- gare funktionshinder. har inte alla syncentraler den breda kompetens som krävs för att erbjuda habilitering. Att habiliteringen för synskadade inte är utbyggd i önskvärd utsträckning kan vara en förklaring till att verksamheten vid resurscenter har tydliga inslag av habiliterande karaktär. Omvänt, kan detta ha 172 Hälso- och sjukvårdslagen, Med kommentarer, fått landstingen att avstå från att tillräckligt bygga ut habiliteringen för synskadade. Habiliteringsinsatserna avtar med tilltagande ålder. Merparten av resurserna satsas på barn i förskoleåldern. Enligt kommitténs enkät till landstingen tar de av personalens tid vid den pedagogiska hörselvården trots att de bara utgör av de registrerade barnen och ungdomarna. På motsvarande sätt tar förskolebarnen av personalens tid vid barn- och ungdomshabiliteringen trots att de bara utgör av de registrerade. Satsningen på förskolebarn är en medveten prioritering och mo- tiveras av betydelsen av tidiga insatser. Behoven är ofta inte lika stora hos ungdomar. Dessutom har ungdomarna andra behov än de yngre barnen. Kommittén har dock redan i sitt delbetänkande (SOU 1996:167) om gymnasieutbildning för vissa elever med funktionshinder uppmärksammat behovet av habilitering med särskild inriktning på behoven hos de äldre eleverna. Endast hos fem av de 26 sjukvårdshuvudmännen finns särskilt anpassade ungdomsteam inom barn- och ungdomshabiliteringen, i fyra har vuxenhabiliteringen särskilda ungdomsgrupper. Till detta kommer att särskilda ungdomsteam är under uppbyggnad hos två sjukvårdshuvudmän. Frågan är under utredning i två. Barn- och ungdomshabiliteringen ger stöd till skolan för enskilda elever med funktionshinder även för andra frågor än som rör speci- alpedagogik och som avhandlats ovan. Fortlöpande kunskap om elevens hela livssituation är grundläggande för att en god pedago- gisk situation skall kunna skapas. ges denna information till skolan på föräldrarnas uppdrag av habiliteringsteamet. Här finns en viktig gränsyta mot skolhälsovården, som kan fungera som en lokal förmedlare av denna information, naturligtvis under förutsättning att elev och vårdnadshavare samtycker. Av svaren på kommitténs enkät till sjukvårdshuvudmännen kan dessutom utläsas att flertalet barn- och ungdomshabiliteringar svarar för handledning till skolan avseende hjälpmedel och fysisk miljö, att de handleder skolpersonal som svarar för viss träning samt att de medverkar i fortbildning. Ett stort antal uppger dessutom att de svarar för rådgivning till skolan avseende specialpedagogik, något som avhandlats redan i avsnitt 8.3.2. I en öppen fråga redovi- sar flera barn- och ungdomshabiliteringar att de deltar vid elev- vårdskonferenser. Personal som i första hand är engagerade i barn- och ungdoms- habiliteringens insatser i skolan är sjukgymnaster, arbetsterapeuter, psykologer, kuratorer, logopeder och i viss mån läkare och sjuk- sköterskor. Personal med pedagogisk kompetens är mer ovanliga i kontakten med skolan (se vidare avsnitt 8.3.2). Utöver habilitering svarar landstingen för utredning av barn och ungdomar med olika funktionshinder, både inom den somatiska och psykiatriska vården. svarar landstingen även för personliga hjälp- medel till funktionshindrade i , gymnasieskolan, särsko- lan och specialskolan. Frågan om hjälpmedelsansvaret i förhållande till fristående skolor samt i förhållande till de förskoleklasser som tillkommer som frivillig skolform är inte löst. Däremot har initiativ tagits för att ansvaret skall klargöras. När landstingen fick ansvaret 1984 omfattades rörelsehindrade, synskadade, talskadade (gravt språkstörda), förståndshandikap- pade samt döva/hörselskadade av hjälpmedelsansvaret. Fortfa- rande har barn och ungdomar med t ex DAMP, autism, läs- och skrivsvårigheter/dyslexi och afasi svårigheter att få hjälpmedel, t ex i form av dator som hjälpmedel i skolan. Hjälpmedelsfrågorna ingår inte i kommitténs uppdrag. Vissa hjälpmedelsfrågor är dock svåra att skilja från läromedelsfrågorna som tas upp i kapitel 10. I det följande redovisar kommittén ett förslag till en ny organisation för det statliga stödet i specialpedagogiska frågor, i en nationellt sammanhållen organisation med en förstärkt regional förankring. Organisationen föreslås omfatta regionala center för stöd i special- pedagogiska frågor respektive riksresurscenter. Inledningsvis redogörs först för övergripande bedömningar av hur ansvarsfördel- ningen för stödet till elever med funktionshinder bör se ut mellan huvudmännen. Avslutningsvis kommenteras även habiliteringen för barn och ungdom samt behovet av specialpedagogiskt stöd för vuxenstude- rande. För att ge elever med funktionshinder förutsättningar för en likvärdig utbildning, byggd på delaktighet och gemenskap, krävs många olika och samverkande insatser, både inom skolans ram och mellan skola och andra aktörer. Utgångspunkt för kommitténs övergripande bedömningar är de slutsatser kommittén dragit redan tidigare i betänkandet, bl a att –stödet till elever med funktionshinder skall utgå från elevernas behov, –kommunerna har det odelade ansvaret för utbildningen av barn och ungdom samt –all personal i skolan behöver mer kunskap om elever med funk- tionshinder och de konsekvenser funktionshindren ger. Det är vidare kommitténs bedömning att det inom dagens samlade organisation för stöd till kommunerna i specialpedagogiska frågor finns en både bred och specialiserad kompetens i specialpedago- giska frågor. Den bör dock samordnas bättre för att nå önskat resultat. Ansvarsfördelningen för stödet i specialpedagogiska frågor Kommittén understryker det kommunala ansvaret. Statens insatser skall ses endast som ett komplement, där spetskompetens erbjuds kommunerna i de fall dessa inte utan stöd kan förväntas bygga upp och vidareutveckla personalens kunnande. I vardagen har arbetslaget ansvaret för det pedagogiska arbetet. Redan där krävs därför en generell kompetens om elever med funktionshinder och de konsekvenser dessa för med sig. I arbetsla- gen kan olika lärare utveckla olika kompetens och komplettera varandra. För en elev med omfattande funktionshinder kan krävas särskilt riktad kompetensutveckling för hela arbetslaget. Trots en bred allmän kompetens kan arbetslaget ha behov av stöd för att klara att erbjuda en god utbildningssituation för elever med funktionshinder. Detta stöd bör i första hand ges av specialpedago- gen på skolan och/eller en specialpedagogisk stödfunktion i kom- munen. Hur kommunerna väljer att organisera sin specialpedago- giska kompetens skiljer sig åt. Hur det bäst utformas beror bl a på kommunens storlek och på hur kommunens skolorganisation är utformad i övrigt. Skolans/kommunens specialpedagog bör ha en generell special- pedagogisk kompetens. Också för vanligt förekommande funktions- hinder är det självklart att det skall finnas kunskap redan i arbetsla- get samt att specialpedagogerna på skolan eller i den specialpeda- gogiska stödfunktionen bör stå för spetskompetens. Det gäller t ex för elever med läs- och skrivsvårigheter/dyslexi, koncentrationssvå- righeter m m. Kommittén menar att det är rimligt att det finns särskild special- pedagogisk kompetens i kommunen även för vissa elevgrupper som inte är lika vanliga. Detta exempelvis för elever med hörsel- skada, stamning, grav språkstörning m fl. Det bör kunna lösas genom att på ett strategiskt sätt låta kommunens specialpedagoger bygga upp olika specialistkompetenser och/eller genom att samverka med andra kommuner. Även för elever med mycket ovanliga funktionshinder – det bru- kar i sammanhanget nämnas att en genomsnittskommun får en elev med grav synskada med 15 till mellanrum – bör kommunen vid behov kunna bygga upp viss egen kompetens. I de allra flesta fall vet man långt i förväg att eleven kommer att gå i kommunens skola. Det gör det möjligt att satsa särskilt på kompetensutveckling för någon specialpedagog i kommunen, som sedan i bästa fall kan följa eleven genom skolan. Special- roll är då att ge konsultativt stöd till de olika arbetslag som arbetar med eleven under olika perioder. Specialpedagogen bör svara för en kontinuitet för elev och vårdnadshavare och för arbetslagen. Den kommunala specialpedagogen behöver i sin tur stöd och fortbildning för att kunna fullgöra sina uppgifter. Detta bör erbjudas av den regionalt förankrade statliga organisation för stöd i special- pedagogiska frågor som kommittén föreslår i det följande. Vid denna skall det finnas särskild spetskompetens. Staten skall också via sina riksresurscenter erbjuda individuellt riktade insatser för vissa elever med mycket komplicerade funk- tionshinder. Slutligen menar kommittén att den föreslagna kommunala sam- ordningsfunktionen är en övergripande kontaktlänk mellan den statliga stödorganisationen och kommunens olika verksamheter. För elever med funktionshinder krävs insatser av även annat slag än rent pedagogiska. De samverkande insatserna omfattar tvär- fackliga insatser av såväl medicinsk, psykologisk, social som peda- gogisk karaktär. Samverkan krävs därför såväl mellan pedagoger och elevvårdspersonal som mellan skola och barn- och ungdomshabilitering, pedagogiska hörselvård eller barn- och ung- domspsykiatri. 8.6.2Statens stöd i specialpedagogiska frågor ·föreslår att statens insatser för stöd till skolhuvudmännen i speci- alpedagogiska frågor för elever med funktionshinder samordnas organisatoriskt och drivs i myndighetsform, ·föreslår att statens stöd i specialpedagogiska frågor leds och samordnas av en styrelse med företrädare för såväl stat, kom- muner som landsting, ·föreslår att stödet i specialpedagogiska frågor organiseras i fem geografiska regioner med uppdrag att –svara för övergripande rådgivning –samordna, arrangera och medverka i kompetensutveckling –samordna insatser inom regionen –initiera, medverka i och driva utvecklingsinsatser samt för- medla resultat av forskning och utvecklingsarbete –svara för viss samordning och kompetensutveckling av sjuk huslärarna –samverkan med andra aktörer, ·föreslår att , , , och görs till centralorter i de respektive regionerna, ·föreslår att också vissa riksresurser organiseras direkt under styrelsen, nämligen –ett riksresurscenter för döva och hörselskadade med utveck- lingsstörning –ett riksresurscenter för dövblindfödda –ett riksresurscenter för gravt språkstörda –ett riksresurscenter för synskadade, ·föreslår en översyn av sjukhusundervisningen. Kommittén föreslår att den samordning av stödet till kommunerna i specialpedagogiska frågor som pågått successivt ända sedan nu genomförs. Detta genom att statens medel för stöd till skolhuvudmännen i specialpedagogiska frågor samlas i en organisation och drivs i myndighetsform. Förslaget berör samt de verksam- heter som omfattas av statliga bidrag, nämligen landstingens hör- selvårdskonsulenter, kunskapscentren för döva och hörselskadade, rörelsehindrade m fl, resurscentren vid dagens riksrekryterande specialskolor och Tomtebodaskolans resurscenter samt datapeda- gogerna vid REDAH-centren. I viss mån är även sjukhuslärarna berörda av kommitténs förslag. Genom samordningen skapas en kraftfullare organisation. På detta sätt ökas möjligheterna att erbjuda ett stöd av hög kvalitet till kommunerna. Möjligheterna att möta behoven hos elever med flerfunktionshinder förbättras avsevärt. Genom samordningen kan man också förbättra utvecklingsinsatserna och skapa en organisa- tion för lärande i specialpedagogiska frågor. Den närmare organisatoriska utformningen av verksamheten kan svårligen bindas redan i utredningsfasen. Kommittén föreslår dock att basen i verksamheten organiseras i regionala center för special- pedagogiska frågor. Dessa bör ledas och samordnas av en central styrelse till vilken knyts ett mindre kansli. Direkt under styrelsen bör också höra vissa riksresurser samt samordning av vissa strategiska frågor som internationellt samarbete, forskning- och utveckling (FoU), m m. Den föreslagna organisationen kan beskrivas som en triangel med bred bas (se figur 8.1). Kommittén föreslår att det övergripande uppdraget bör vara att ge stöd till skolhuvudmännen i specialpedagogiska frågor för elever med funktionshinder. Stödet bör på ett flexibelt sätt kunna prioriteras utifrån fortlöpande analyser av skolhuvudmännens behov av stöd. Utgångspunkten bör vara behoven hos de olika elev- grupperna. Målsättningen för insatserna skall vara att öka kommunernas förmåga att själva svara för stödet till enskilda elever. Arbetet bör inriktas mot att erbjuda spetskompetens genom övergripande insatser, regional samordning, informationsspridning, etablerandet av kontaktnät, utvecklingsinsatser m m. Detta kommer att kräva ett förändrat arbetssätt och en intern kompetensutveckling. Kontakter och samarbete med forskningen inom såväl det speci- alpedagogiska området som andra discipliner kommer att vara centrala, liksom ett omfattande internationellt samarbete och erfa- renhetsutbyte. Central ledning/ samordning Samverkan med andra aktörer Figur 8.1 statliga stödet i specialpeda- gogiska frågor För att kunna arbeta aktivt med utvecklingsinsatser och kunna knyta olika kompetenser till verksamheten bör endast en del av resurserna bindas i fasta tjänster. Stödet bör riktas mot såväl grundskola, gymnasieskola, särskola, de förskoleklasser som inrättats , den statliga samesko- lan som fristående skolor. Den föreslagna teckenspråkiga grund- skolan (nuvarande regionala specialskolor) omfattas givetvis också. Regional organisation för specialpedagogiska frågor Genom att organisera stödet i specialpedagogiska frågor i fem geografiska regioner tillgodoses behovet av närhet till kommunerna. blir organisationen slagkraftig. De regionala centren för specialpedagogiska frågor bör i första hand byggas upp med de medel som går till SIH:s konsu- lentorganisation, landstingens hörselvårdskonsulenter, kunskaps- centren för bl a döva och hörselskadade respektive rörelsehindrade samt datakonsulenterna vid REDAH-centren. Det bör också finnas möjlighet att omfördela medel från den rikstäckande verksamheten till de regionala centren. Kommittén har övervägt olika alternativ för hur regionerna bör utformas och funnit att det finns starka skäl för att ansluta sig till en befintlig regional indelning. Kommittén föreslår därför att den fram- tida organisationen för stöd i specialpedagogiska frågor samordnas med de fem hörselregionerna. Dessa är tillräckligt stora för att bli slagkraftiga, samla kompetens samt för att kunna genomföra det interna utvecklingsarbete som krävs i den nya organisationen. bör de möjliggöra en överblick över regionen. Ett vägande skäl för att välja de fem hörselregionerna, som sammanfaller med de regionala specialskolornas upptagningsom- råden, är att även andra delar av dagens stöd i specialpedagogiska frågor är organiserat i enlighet med denna regionindelning. Inom varje region bör det enligt kommitténs uppfattning finnas frihet att organisera resurserna utifrån de olika regionala förutsätt- ningarna. Exempelvis kräver de särskilda förutsättningarna i norra regionen speciella lösningar. En ökad samordning av personalen i varje region är dock önskvärd. Detta för att uppnå den slagkraft och dynamik som uppstår i en mer samlad organisation. Dagens situa- tion, där vissa arbetsenheter utgörs av tre personer, bör så långt möjligt undvikas. Kommittén föreslår att , , , och görs till centralorter i sina respektive regioner. Vid valet av centralorter har det haft särskilt betydelse att samtliga dessa orter har specialpedagogisk utbildning. De har dessutom en central roll i hälso- och sjukvårdsregionerna. Sammantaget stärker detta förut- sättningarna för forskning och utveckling inom det specialpedago- giska området. De regionala centrens uppdrag Som nämnts inledningsvis är målsättningen att insatserna skall öka kommunernas förmåga att själva svara för stödet till enskilda elever. Uppdraget för de regionala centren kan delas upp i följande delupp- drag. · Svara för övergripande rådgivning Det bör vara centrens uppgift att svara för övergripande rådgivning i specialpedagogiska frågor för elever med ovanliga och/eller med från pedagogiska utgångspunkter komplicerade funktionshinder.