sou · GMB313 · 1999-01-01 00:00:00 — -Vidta åtgärder för att återställa och sanera miljön efter en allvarlig olyckshändelse. Vilka uppgifter som skall ingå i planerna anges i bilaga IV till direktivet. Den interna planen för räddningsinsatser och den information som verk- samhetsutövaren skall lämna som underlag för utarbetandet av de externa planerna för räddningsinsatser skall ingå i säkerhetsrapporten. Med stöd av den information som ges i säkerhetsrapporten kan enligt direktivet behörig myndighet besluta att någon extern plan för räddningsinsatser inte behöver Utarbetandet av den interna planen för räddningsinsatser skall ske i samråd med de anställda och vid utarbetandet av den externa planen för räddningsinsatser skall allmänheten ges tillfälle att lämna synpunkter. Både den interna och den externa planen för räddningsinsatser skall enligt direktivet granskas och prövas med jämna tidsintervall som inte bör över- stiga . Någon form av kontrollsystem måste således finnas för att följa upp planerna. Vidare anges i artikeln att nödvändiga åtgärder skall vidtas för att planerna sätts i kraft utan dröjsmål vid en allvarlig olyckshändelse eller tillbud om en sådan. Härmed torde närmast avses att det finns effektiva larmsystem. Enligt Seveso I skall information lämnas om interna åtgärdsplaner inklusive säkerhetsutrustning, alarmsystem och de resurser som finns tillgängliga inom företaget i händelse av en storolycka. Vidare skall bl.a. information lämnas till behöriga myndigheter för att de skall kunna förbereda externa åtgärdsplaner. Något krav på att externa åtgärdsplaner skall upprättas finns dock inte i Seveso I. Dominoeffekter (artikel 8) Artikel 8 gäller dominoeffekter till följd av samlokalisering av farliga verksamheter. Artikeln är uppdelad i två steg. Först skall de verksamheter som kan ge upphov till dominoeffekter identifieras av behörig myndighet med stöd av de uppgifter som lämnas i anmälningar och säkerhetsrapporter. Därefter skall de verksamhetsutövare vars verksamheter identifierats utbyta information med varandra och anpassa säkerhetsarrangemangen till situationen. De skall även informera allmänheten och förse räddnings- tjänsten med den information som behövs för att de externa planerna för räddningsinsatser skall kunna upprättas. Lokaliseringsfrågor (artikel 12) Frågor om lokalisering och markanvändning är en nyhet i Seveso II. Medlemsstaterna skall enligt artikel 12 se till att riktlinjerna för markan- vändning innefattar förebyggandet av allvarliga olyckor och begränsning av deras konsekvenser. Regler skall finnas för lokalisering av nya verk- samheter, genomförandet av modifikationer av befintliga verksamheter och villkoren för ny utveckling i närheten av befintliga anläggningar. skyddsavstånd skall därvid beaktas. Vidare skall ändamålsenliga samrådsförfaranden finnas. Informationsskyldigheten (artikel 13-15) Allmänhetens rätt till information om och möjlighet att yttra sig över säkerhetsarrangemangen vid de verksamheter som omfattas av den högre kravnivån har fått avsevärt större uppmärksamhet i det nya direktivet än vad som var fallet i Seveso I. Enligt artikel 13 skall medlemsstaterna se till att information om säkerhetsåtgärder och om lämpligt uppträdande vid en allvarlig olyckshändelse tillhandahålls personer som kan beröras av en sådan olycka vid en verksamhet som avses i artikel 9. I bilaga V till direk- tivet anges närmare vilka upplysningar som skall lämnas till allmänheten. Informationen skall ses över eller vid betydande förändringar av verksamheten och, vid behov, uppdateras eller förnyas. Informationen till allmänheten skall förnyas minst , d.v.s. med samma intervall som gäller för säkerhetsrapporten. Därutöver skall allmänheten få tillgång till säkerhetsrapporten samt möjlighet att yttra sig om -planeringen av sådana nya verksamheter som avses i artikel 9, -väsentliga förändringar av befintliga verksamheter som ställer krav på lokaliseringsprövning enligt artikel 12 i direktivet och -anordningar kring befintliga verksamheter. Artikel 13 innehåller även bestämmelser om information till angränsande medlemsstater. Information skall lämnas så att de kan tillämpa direktivets bestämmelser om beredskapsplanering och fysisk planering i artiklarna 11 och 12. Artikel 14 gäller samtliga verksamheter som omfattas av direktivet. Artikeln handlar dels om den information som verksamhetsutövarna skall lämna till behöriga myndigheter efter en olycka, dels om myndigheternas ansvar för att sanerings- och återställningsåtgärder vidtas samt att olyckan analyseras och att förebyggande åtgärder vidtas. Bestämmelser om information som medlemsstaterna skall lämna till kommissionen finns i artikel 15. Motsvarande bestämmelse i Seveso I finns i artikel 11. är den myndighet som förmedlar information till kommissionen. Driftförbud (artikel 17) Enligt artikel 17 skall driften eller idrifttagandet av en verksamhet, en anläggning eller ett lager, eller någon del av dessa, förbjudas om de åtgärder som vidtas av verksamhetsutövaren för att förebygga eller begränsa allvarliga olyckshändelser är uppenbart otillräckliga. Vidare skall det vara möjligt att förbjuda driften eller idrifttagandet av en verksamhet, en anläggning eller ett lager, eller någon del av dessa, om verksamhetsutövaren inte lämnat in anmälan, säkerhetsrapport eller information som föreskrivs i direktivet . Ett beslut om driftförbud skall enligt artikeln kunna överklagas av verksamhetsutövaren. Tillsyn (artikel 18) Artikel 18 handlar om tillsyn. Behöriga myndigheter skall upprätta ett system för tillsyn eller andra kontrollåtgärder som lämpar sig för den aktuella typen av verksamhet. Tillsynen skall ske oberoende av om de redovisningar som föreskrivs i direktivet lämnats in. Tillsynen skall omfatta en systematisk granskning av de tekniska system samt organisations- och driftsystem som tillämpas i verksamheten. För tillsynen skall det finnas ett tillsynsprogram för alla verksamheter. Tillsynsprogrammet bör fastställas på grundval av en systematisk bedöm- ning av riskerna för allvarliga olyckshändelser. Om så inte skett skall om verksamheten omfattas av artikel 9 åtminstone en årlig inspektion göras. Efter varje inspektion skall en rapport utarbetas av den behöriga myndig- heten och om det behövs skall den behöriga myndigheten inom rimlig tid följa upp inspektionerna i samarbete med verksamhetens ledning. Den behöriga myndigheten skall också för utövandet av tillsynen ha möj- lighet att begära in kompletterande information från verksamhetsutövaren om det behövs för att kunna bedöma risken för allvarliga olyckshändelser. Sekretess (artikel 20) Artikel 20 handlar om sekretess. Uppgifter som lämnats till behöriga myndigheter eller kommissionen får sekretessbeläggas enligt nationell lagstiftning om uppgifterna äventyrar -sekretess vid överläggning med de behöriga myndigheterna och kommissionen, -sekretess i samband med internationella relationer och nationellt försvar, -allmän säkerhet, -förundersökningssekretess eller en pågående rättegång, -affärs- och industrihemligheter inbegripet immaterialrätter, -uppgifter eller register som berör enskildas privatliv och -uppgifter som lämnats av tredje man om denne begär att de skall förbli hemliga. I vårt uppdrag ingår bl.a. att överväga vilka författningsändringar som är nödvändiga för en svensk ratifikation av Industriolyckskonventionen. Nämnda konvention är en del av ett folkrättsligt miljöskyddssystem med konventioner som utarbetats inom FN:s ekonomiska kommission för . Utöver nämnda konvention om gränsöverskridande effekter av industriolyckor finns konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar, konventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande sammanhang och konventionen om skydd och användning av gränsöverskridande vattendrag och internationella sjöar. Arbete pågår även med en konvention om information till allmänheten och allmänhetens inflytande, som väntas bli underskriven . Industriolyckskonventionen har särskilt stor betydelse för de central- och östeuropeiska länder där det nu pågår en modernisering och uppbyggnad av industrin. Bestämmelserna i konventionen gör det bl.a. möjligt att föra över kunskap och att åstadkomma ett utbyte av teknologisk information. Kapacitet skapas också inom administrationen för behandling av frågor om säkerhet och beredskap i samband med farlig industriell verksamhet. Allmänna bestämmelser (artikel 3) I Industriolyckskonventionens allmänna bestämmelser åtar sig parterna, d.v.s. konventionsstaterna, att vidta lämpliga åtgärder och samarbeta inom ramen för konventionen för att skydda människor och miljö mot olyckor i verksamheter med hantering av farliga ämnen. Parterna skall i möjligaste mån förebygga sådana olyckor, minska deras frekvens och svårighetsgrad, vidta beredskapsåtgärder och räddningsinsatser, inklusive återställande- åtgärder. Parterna skall vidare genom informationsutbyte, konsultationer och andra samarbetsåtgärder utan onödigt dröjsmål utveckla och tillämpa riktlinjer och strategier för att minska riskerna för och konsekvenserna av industriolyckor. Parterna åtar sig också att säkerställa att företagsledningar tvingas vidta alla åtgärder som krävs för att på ett säkert sätt kunna genomföra den farliga verksamheten och förebygga industriolyckor. Tillämpningsområde m.m. (artikel 1 och 2) Industriolyckskonventionen tillämpas vid förebyggande av olyckor och vid beredskap för och insatser vid industriolyckor som kan orsaka gräns- överskridande effekter. Med effekt menas i det här sammanhanget även verkningar av industriolyckor orsakade av naturkatastrofer. Den begräns- ning till gränsöverskridande effekter som finns i konventionen när det gäller kraven på förebyggande åtgärder och beredskapen vid farlig verksamhet kommer sannolikt att få liten betydelse i praktiken. Staterna kan nämligen inte rimligen tillämpa strängare lagstiftning och villkor för en verksamhet där en olycka kan medföra effekter i ett grannland än vad som skall gälla för andra verksamheter med effekter endast inom det egna landet. Reglerna om förebyggande åtgärder och beredskapen vid farlig verksamhet bör således vara enhetliga. Med effekt menas i konventionen alla direkta eller indirekta, omedelbara eller fördröjda skadliga följder av en industriolycka för bland annat -människor, växter och djur, -marken, vattnet, luften och naturen, -växelverkan mellan de nämnda faktorerna och -materiella tillgångar och kulturarv, inklusive historiska monument. Konventionen skall även tillämpas på internationellt samarbete om ömse- sidigt bistånd vid industriolyckor samt forskning och utveckling. Den skall vidare skapa förutsättningar för informations- och teknikutbyte inom området industriolyckor. Industriolyckskonventionen skall inte tillämpas på a.kärntekniska olyckor eller nödlägen med radioaktiva ämnen, b.olyckor vid militära anläggningar, c.dammolyckor med undantag av effekterna av industriolyckor till följd av sådana olyckor, d.olyckor i samband med landbaserad transport med undantag av 1.räddningsinsatser vid sådana olyckor, 2.transport på platsen för den farliga verksamheten, e.utsläpp till följd av olycka av genetiskt modifierade organismer, f.olyckor till följd av verksamheter i marin miljö, inbegripet utforskning av och utvinning från havsbotten, g.utsläpp till sjöss av olja eller andra skadliga ämnen. Med industriolycka avses enligt konventionens definitioner en händelse till följd av okontrollerad utveckling i varje form av verksamhet som omfattar Sådan verksamhet kan vara tillverkning, användning, lagring, hantering, omhändertagande eller transport i den utsträckning sådana faller inom ramen för konventionens tillämpningsområde. Med farlig verksamhet avses varje verksamhet där ett eller flera farliga ämnen förekommer eller kan förekomma i mängder motsvarande eller överstigande de tröskelvärden som anges i bilaga I till konventionen. Ö vriga begrepp som definieras är gränsöverskridande effekter, företagsledning och part, upphovspart, utsatt part, berörd part och allmänheten. Identifiering, konsultationer och rådgivning (artikel 4) Upphovsparten (den part under vilkens jurisdiktion en industriolycka inträffar eller kan befaras inträffa) har en skyldighet att vidta åtgärder för att identifiera farliga verksamheter och säkerställa att berörda parter underrättas om varje sådan verksamhet. Diskussioner kan inledas mellan berörda parter om identifiering av de farliga verksamheter som rimligen kan orsaka gränsöverskridande effekter. I bilaga I till konventionen anges, som ovan nämnts, när en verksamhet är av den art att den klassificeras som farlig verksamhet och därmed omfattas av bestämmelserna om underrättelse och diskussioner. Vid oenighet kan frågan hänskjutas till en för råd. Bestämmelser om en sådan kommission och förfarandet mellan berörda parter finns i bilagorna II och III till konventionen. Om UN/om miljökonsekvens- beskrivningar - den s.k. - tillämpas på verksamheten och den beskrivning som görs innefattar en utvärdering av de gräns- överskridande effekterna av industriolyckor, skall det slutliga beslutet som fattas enligt nämnda konvention anses uppfylla även relevanta krav enligt Industriolyckskonventionen. Enligt Hot- och riskutredningen anses inte Industriolyckskonventionens bestämmelser om förebyggande åtgärder och beredskap vara tillämplig på några verksamheter i . De verksamheter, som till följd av vad som anges i bilaga I till konventionen skulle vara underkastade bestämmelserna, är inte lokaliserade på ett sådant sätt i förhållande till andra staters territorium att en olycka vid dem får gränsöverskridande effekter. Förhållandena kan emellertid förändras och en grannstat kan göra en annan bedömning och i så fall skall reglerna om identifiering tillämpas. Frivillig utvidgning (artikel 5) Enligt artikel 5 kan berörda parter inleda diskussioner om att en verksamhet som inte omfattas av bilaga I till konventionen skall behandlas som en farlig verksamhet. Parterna kan i dessa fall komma överens om att använda en rådgivningsmekanism eller hänskjuta frågan till en under- för att få ett råd. Efter överenskommelse mellan parterna kan konventionen eller någon del av den i det aktuella fallet komma att tillämpas på verksamheten som om den var en farlig verksamhet i konventionens mening. Förebyggande åtgärder (artikel 6) Enligt artikel 6 skall parterna vidta lämpliga åtgärder för att förebygga industriolyckor, inbegripet åtgärder för att minska risken för industri- olyckor. Exempel på sådana åtgärder beskrivs i bilaga IV till konventionen. Upphovsparten skall ålägga företagsledningen att visa hur den farliga verksamheten kan genomföras på ett säkert sätt. Det kan ske genom att företagsledningen tillhandahåller information om processen. I bilaga V anges vad som bör beaktas i den analys och utvärdering av den farliga verksamheten som bör utföras. Beslut om lokalisering (artikel 7) Enligt artikel 7 skall upphovsparten sträva efter att anta riktlinjer för lokalisering av nya farliga verksamheter och för reglering av betydelsefulla ändringar som avser redan existerande farliga verksamheter. Syftet är att minimera risken för befolkningen och samtliga berörda parters miljö. De utsatta parterna skall eftersträva antagandet av riktlinjer för en ända- målsenlig samhällsutveckling så att riskerna minimeras i områden som skulle kunna utsättas för gränsöverskridande effekter av en industriolycka som orsakas av farlig verksamhet. Parterna bör vid utarbetandet av rikt- linjerna beakta bl.a. resultaten av riskanalysen och utvärderingen enligt bilaga V i konventionen. Räddningstjänstberedskap (artikel 8) Enligt artikel 8 i konventionen skall parterna vidta lämpliga åtgärder för att vidmakthålla ändamålsenlig beredskap och säkerställa att beredskaps- åtgärder vidtas för att genomföra insatser inom sitt verksam- hetsområde. Vid utarbetandet av planerna skall hänsyn tas till de slutsatser som analysen och utvärderingen av den farliga verksamheten lett till. Upphovsparten skall vid utarbetande av planer förse övriga parter med de uppgifter den förfogar över. Parterna skall se till att planerna stämmer överens med varandra och - där det är lämpligt - utarbeta gemensamma planer utanför verksamheterna. Planerna bör revideras regelbundet. De beredskapsplaner som avses beskrivs utförligt i bilaga VII. Information till och deltagande av allmänheten (artikel 9) Enligt konventionens artikel 9 skall parterna säkerställa att information ges till allmänheten i de områden som kan påverkas av en industriolycka vid en farlig verksamhet. Detta skall ske genom kanaler som parterna finner lämpliga. Detaljerade krav på informationen finns i bilaga VIII. Den berörda allmänheten skall när så är möjligt av upphovsparten ges tillfälle att delta i den prövning av verksamheten som kan vara aktuell. Upphovsparten skall säkerställa att den utsatta partens allmänhet ges samma möjligheter. Fysiska eller juridiska personer som påverkas eller kan komma att påverkas skadligt av de gränsöverskridande effekterna av en industriolycka skall ges möjlighet att använda lämpliga administrativa och rättsliga förfaranden motsvarande dem som finns för personer i det egna landet. Alarmeringssystem för industriolyckor (artikel 10) Parterna skall enligt artikel 10 se till att det finns samordnade och effektiva alarmeringssystem för industriolyckor på lämpliga nivåer. Upphovsparten skall säkerställa att de utsatta parterna underrättas på lämpliga nivåer genom alarmeringssystemen. Närmare bestämmelser om alarmering finns i bilaga IX till konventionen. Berörda parter skall vidare säkerställa att insatser genomförs och i lämplig utsträckning med hänsyn till omständigheterna enligt de planer som upprättats. Insatser (artikel 11) Parterna skall enligt artikel 11 i konventionen säkerställa att ändamålsenliga räddningsinsatser vidtas vid en industriolycka eller vid hot om en sådan. De mest effektiva metoderna att begränsa effekterna skall därvid användas. Vid en olycka som medför eller kan komma att medföra gränsöverskridande effekter skall parterna säkerställa att behovet av åtgärder när så är lämpligt bedöms gemensamt av företrädare för de båda länderna. De berörda parterna skall vidare enligt konventionen sträva efter att samordna sina insatser. Ö msesidigt bistånd (artikel 12) Om en part behöver bistånd i händelse av en industriolycka, får den enligt artikel 12 i konventionen begära sådant bistånd av andra parter. Den part till vilken en begäran om bistånd riktar sig skall fatta ett beslut och informera den begärande parten om den har möjlighet att ge det begärda biståndet samt ange omfattningen av och villkoren för biståndet. Om parterna inte kommer överens om annat, skall biståndet ges i enlighet med bestämmelser som finns i bilaga X till konventionen. Av nämnda bilaga följer att den begärande parten är ansvarig för den övergripande ledningen, kontrollen, samordningen och övervakningen av biståndet. Bistånd skall tillhandahållas på den begärande partens bekostnad. Den begärande parten skall på allt sätt anstränga sig för att ge den bistående parten samt personer som handlar på dennes vägnar de privilegier, den immunitet eller de resurser som behövs för ett snabbt genomförande av biståndsuppgifterna. Den begärande parten skall inte behöva ge sina egna medborgare eller hos sig fast bosatta utländska personer de privilegier och den immunitet som avses. Den begärande parten skall underlätta för anmäld biståndspersonal samt utrustning och egendom, som skall användas i biståndssyfte, att komma in till, vistas i och lämna dess territorium. Av bilagan följer vidare att den begärande parten när det gäller handlingar som utgör en direkt följd av det givna biståndet skall hålla den bistånds- givande parten eller de personer som handlar på dess vägnar skadeslösa samt kompensera dem för dödsfall eller skada på utrustning eller annan egendom som används för biståndet. Den begärande parten skall ansvara för handläggningen av yrkanden från tredje part mot den biträdande parten eller de personer som handlar på dennas vägnar. Varje part får enligt bilagans bestämmelser begära bistånd för läkarvård eller tillfällig flyttning inom en parts territorium av personer som råkat ut för en olycka. Kostnaderna för biståndet skall enligt huvudregeln i konventionen betalas av den begärande parten. Men parterna är naturligtvis fria att komma överens om att kostnaderna skall fördelas på annat sätt. I bilagan påpekas att den biträdande parten när som helst får avstå från att helt eller delvis få ersättning för kostnader. Forskning och utveckling (artikel 14) I artikel 14 finns allmänna bestämmelser om samarbetet i fråga om forskning och utveckling. Å tagandena och formerna för detta samarbete får bestämmas av parterna på sedvanligt sätt inom ramen för konventionen. Utbyte av information och teknologi (artikel 15) Artikel 15 och bilaga XI innehåller bestämmelser om informationsutbyte. De krav som ställs kommer att uppfyllas inom ramen för konventionens löpande samarbete. Samma sak gäller utbytet av teknologi. Behöriga myndigheter - kontaktställen (artikel 17) Varje part skall enligt artikel 17 utse eller upprätta en eller flera behöriga myndigheter för denna konventions ändamål. Vidare skall varje part utse eller upprätta ett kontaktställe för mottagande av larm om industriolyckor och ett kontaktställe med uppgift att ge besked i frågor om ömsesidigt bistånd. Det bör helst vara ett och samma kontaktställe. Varje part skall se till att kontaktstället eller kontaktställena och alarmeringssystemet för industriolyckor alltid är tillgängliga. Det bör ingå i skyldigheten att se till att även de myndigheter som har till uppgift att avge och ta emot framställningar om bistånd är tillgängliga. Sekretess (artikel 22) Enligt artikel 22 inverkar inte konventionens bestämmelser på parternas rättigheter och skyldigheter att skydda information om personuppgifter, industriell och kommersiell sekretess, däri inbegripet intellektuell ägande- rätt, samt frågor av betydelse för den nationella säkerheten. Den part som erhåller sådan skyddad information skall ta hänsyn till den erhållna informationens hemliga natur samt de villkor på vilka den lämnas. Informationen skall endast användas för de syften för vilka den tillhandahållits. 8Sambandet mellan Seveso II och Industriolyckskonventionen Både Seveso II och Industriolyckskonventionen syftar till att förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande industrin och att begränsa skadorna om sådana olyckor skulle inträffa. Direktivets och konventionens tillämpningsområden sammanfaller därför i hög grad med varandra. Att Industriolyckskonventionen endast är tillämplig på gräns- överskridande effekter kommer vi härvid att bortse ifrån. Det finns nämligen, som ovan nämnts, inte skäl att tillämpa lägre krav på säkerhet inom det egna landet än i förhållande till angränsande länder. Seveso II har ett vidare tillämpningsområde än Industriolyckskonventionen eftersom direktivets tröskelvärden avseende förekomsten av farliga ämnen är lägre än motsvarande tröskelvärden i Industiolyckskonventionen. Tröskelvärdena i Industriolyckskonventionen motsvarar i huvudsak de tröskelvärden som gäller för den högre kravnivån enligt Seveso II. Listorna över farliga ämnen med tillhörande tröskelvärden i direktivet och konventionen är dock inte helt jämförbara med varandra. För vissa ämnen (metanol, syre och brom) och för många ämnen som klassificeras som miljöfarliga i direktivet och konventionen är konventionens tröskelvärden lägre. Inom EU pågår ett arbete med harmonisering av tröskelvärden m.m. i direktivet och konventionen. Det finns därför skäl att anta att de nuvarande skillnaderna kommer att försvinna . och konventionen skiljer sig också åt i vissa avseenden. Dessa skillnader är dock av begränsad betydelse.