sou · GMB3132d1 · 1999-01-01 00:00:00 — P R O C E S S E N med anhöriga och överlevande Hearings – öppna möten I enlighet med direktiven bildades en referensgrupp med företrädare för de anhörigas och överlevandes organisa- tioner. Samarbetet med referensgruppen har givit analys- gruppen inblick i de anhörigas och överlevandes erfaren- heter av stödet och bemötandet från myndigheter och kommunföreträdare m.fl. En viktig del i analysgruppens arbete har varit att söka upphäva bilden av fartygsolyckans anonyma offer och fördjupa kontakterna med och kunska- perna om de drabbades livssituation. Mot bakgrund av ovanstående har analysgruppen arrangerat s.k. hearings, dvs. öppna möten, runt om i . Orter som besökts är sådana som drabbades särskilt hårt av ; , , , , , och Vil- . skedde en uppföljning av dessa möten ge- nom en videkonferens, riktad till samma orter. Mötena har planerats och genomförts i samarbete med referensgruppen och de lokala anhörig- och överlevande- föreningarna. Till mötena har inbjudits anhöriga och överlevande vars adresser återfinns i SPF:s register. Dess- utom annonserades sammankomsterna i lokalpressen före mötet för att nå även dem som av olika anledningar valt att avstå från SPF:s regelbundna informa- tionsutskick. Från analysgruppen deltog minst en ledamot samt en medarbetare från analysgruppens sekretariat. Mötena do- kumenterades i form av minnesanteckningar. I enlighet med analysgruppens informationsstrategi och regeringens direktiv, att arbetet skall präglas av öp- penhet och insyn informerades lokalpressen om hear- ingen i förväg och försågs med pressmaterial, som efter redaktionell bearbetning användes i artiklar som föregick P R O C E S S E N Detta bidrog till att öka intresset och sprida kän- nedom om sammankomsterna. Av omsorg om anhöriga och överlevande ombads journalister och fotografer att respektera en önskan från arrangörerna att inte närvara under hearingen. På samtliga orter respekterades detta fullt ut. På resan genom mötte analysgruppen om- kring 300 berörda människor. Under dessa möten, fördes samtal om fyra centrala frågor: Stöd – Vilket stöd har givits från samhället? Vad har det personliga nätverket betytt? Bemötande – Hur har bemötandet från myndigheter, kommunföreträdare, kyrkan och organisationer m.fl. va- rit? Påverkan – Har det funnits möjlighet att påverka beslut och åtgärder? Information – Har informationen varit tillräcklig? När analysgruppen summerar intrycken från dessa möten framstår de som avgörande för analysgruppens möjlighet att fördjupa sin förståelse för de drabbade män- niskornas livssituation och de långsiktiga konsekvenserna som Estoniakatastrofen fått för många människor. Sam- talen har förts fritt och stämningen på mötena har varit tillåtande. Emellanåt har hård kritik riktats mot beslutsfat- tare och det offentliga . Men framför allt har mö- tena präglats av en stor vilja från de drabbade att dela med sig av smärtsamma och mycket personliga erfarenheter. Analysgruppen tackar varmt alla dem som deltagit i dessa möten. Röster från hearing i Mötet i arrangerades tillsammans med SEA2 och hölls i Folkets Hus . Närvarande var ett 20-tal anhöriga. En misstro mot regeringens sätt att hantera Estonia- frågan präglar många av de anhörigas upplevelser. Förhal- ning och försening är omdömen som nämns när det gäller bärgningsfrågan och haveriutredningen. Besvikelsen över bemötandet i kontakterna med kommunikationsdeparte- mentet är stor och flera nämner det svikna löftet inför regeringsbeslutet , då de anhöriga lovades att få beskedet före pressen, vilket inte infriades. Flera av deltagarna var med när representanter för reger- ingen och kom till – ett möte som slutade i sorg och besvikelse efter beskrivning av problem vid en eventuell bärgning i termer som stank och köttkvarn. Det stöd som kommunerna givit i form av etableran- det av krisgrupper och statens ekonomiska stöd till anhörigföreningen har uppskattats. Detsamma gäller po- lisen som i den akuta fasen hjälpte till med att lämna infor- mation. I övrigt var de anhöriga hänvisade till den infor- mation som förmedlades via TV, radio och tidningar. Många av deltagarna kände sig tvungna att skriva på uppgörelsen med försäkringsbolaget trots att detta kom att medföra att de förhindrades att driva andra pro- cesser till exempel avseende orsaks- och ansvarsfrågan. Någon har nämnt att tidpunkten för utsändningen av är olämplig. De kommer och mid- sommar, just när ensamheten är som störst och river där- för upp sår. Andra menar att enkäterna var ett tecken på att någon brydde sig om, men att de inte ledde till någon kon- takt. Röster från hearing i Mötet i arrangerades tillsammans med FAE3 och hölls i församlingshemmet i . Till mötet hade drygt 40 anhöriga och överlevande kommit. Mötet inleddes med att , präst i , läste upp en artikel som han själv skrivit och som publicerats i och . Artikeln är som helhet en uppmaning till bärg- ning och omhändertagande av omkomna för att försoning skall kunna uppnås. Det tycks som om bristen på relevant information följt Estoniafrågan från allra första början. Några deltagare fick först bud om att deras anhöriga levde, därefter att de var omkomna. Någon ringde till polisens telefonmottagning och blev bara hänvisad vidare till nya telefonnummer. Många sökte information genom att se på TV och lyssna på radio. P R O C E S S E N Några anhöriga påminner om statsministrarnas löften om att allt skulle göras för att de omkomna skulle tas upp. En av deltagarna säger att ärkebiskopen gjorde fel som gick ut och talade om att båten skulle ligga kvar. Det känns som om kyrkan inte är till för dem som vill bärga båten och de omkomna. Kyrkans roll blev oklar, det kändes som om kyrkan blev regeringens förlängda arm. Någon påstår att kyrkan utgör det största motståndet mot bärgning. En deltagare ifrågasätter nyttan med och menar att man svarar på frågor men får inte delta i några beslut. Röster från hearing i Mötet hölls på Foresta, . Flera perso- ner uppger att varit det bästa stödet för dem. Många uppskattar enkäterna, men någon upplever dem som be- svärande; ett gammalt par som förlorat sin dotter undrar enligt sonen om de måste fylla i dem. Några klagar över att tafatthet präglade omhändertagandet i . I terminalen saknades stolar, man fick ta en nummerlapp för att få stödsamtal och information; många reagerade över rederiets reklamskylt Trevlig resa till . En annan invänder att det fungerade ganska väl. Informationen var dålig initialt och flera vittnar om att god information behövs för att ge stöd. Regeringens beslut känns inte som ett demokratiskt beslut. Någon säger att det känns fel att ta till övertäckning när man sparar i samhället för övrigt. Många av de närvarande uttrycker bitterhet över att inte ha fått begrava sin anhörig. Jag blev berövad rätten att ta hand om min fru, men fick istället ta hand om min svärmor. Någon säger en bok har ett sista kapitel. Flera ger exempel på hur man förvägrats möjligheter att påverka beslut. Varför fick ingen anhörig vara med i frågar man. Röster från hearing i Mötet hölls i . Stödet i sta- den fungerade bra. Sjukhuset och kyrkan fanns till hands. Någon säger att de som hamnar utanför allt stöd är de som bor utanför de platser där många anhöriga bor. En person som miste sin bror berättar att föräldrarna fick stöd men att ingen tänkte på syskonen. Flera berättar om stöd från präster och någon omvittnar att medmänsklig kontakt är det man behöver initialt. Flera talar om betydelsen av det långsiktiga stöd som har givits. Informationen till de anhöriga fungerade inte förrän SPF kom in i bilden säger någon. Den sökte man fakta, ville veta vad som hänt och fick frågan vill du tala med en präst? Medierna har vräkt ut information och såren får aldrig läka. En man berättar om oron för inbrott i de omkomna föräldrarnas villa, när deras namn blev kända genom me- dierna. En person berättar att båda föräldrarna omkom, men i dödsattesten står att modern blivit änka. Vid förfrågan hos myndigheterna blev svaret att pappren låg i den ord- ningen. Ett godtyckligt förfarande som under andra om- ständigheter kan få juridiska konsekvenser enligt sages- mannen. Någon klagar över att omsorgen om dykarnas hälsa skall hindra att kropparna omhändertas. Några tar upp frågan om hur och stäl- ler sig till bärgning. Flera personer uttrycker att de är för ett omhändertagande av de omkomna. Röster från hearing i Mötet i arrangerades tillsammans med SEA och hölls i Sjöåkragården i . Omkring 35 anhöriga och överlevande deltog. Flera av deltagarna är medlemmar i och de uttalar sig positivt om stödet därifrån. Krisarbetet va- rade omkring en månad och avslutades med för de omkomna. En kvinna som förlorat sin dotter, svärson och barnbarn fick hjälp genom sjukhu- sets telefonmottagning, dit hon ringde . En anhörig från erbjöds ingen hjälp alls på sin hemort. En ung man, som reste med bibelskolan och överlevde katastrofen berättar om ångest och rädsla efter olyckan. Med professionell hjälp klarade han av att leva och fungera. P R O C E S S E N Kvinnan som förlorat tre av sina närmaste är emot att de omkomna tas upp , andra accepterar inte Estonia som en gravplats. Samstämmighet råder vad gäller över- täckning – ingen av deltagarna är för en sådan lösning. Med på mötet är , som deltog i expe- ditionen till Estonia tillsammans med . som är rädd- ningsdykare förlorade sin far och berättar att identifier- bara kroppar kunde ses vid dykningarna på . Jag upplevde en känsla av frid nere vid Estonia. Det var mörkt, tyst och kallt. Mitt intryck är att det vore så lätt att ta upp dem. säger också att han känner sig ignorerad som människa vid kontakter med myndighets- personer. En av deltagarna är kritisk till att tog mer hänsyn till dykare och identifieringspersonals psykiska hälsa än till de anhörigas vilja att få hem sina döda. En annan upplever att tillsättandet av var som att omyndigförklara alla anhöriga. Flera av deltagarna är upprörda över massmediernas agerande. Man nämner att journalister varit okänsliga, ställt dumma frågor, att fotografer tagit bilder i smyg och gräver i enskildas sorg – varför grävde man inte efter sanningen om Estonia? Gemensamt för deltagarna är att de känner att de inte haft någon möjlighet att påverka beslut. En kvinna säger att hon skrivit till och andra beslutsfattare men inte fått några svar. Jag skickade med ett foto på min dotter också för att visa att det var levande människor som omkom, människor som varit och är älskade. Röster från hearing i Mötet hölls i Folkets hus och arrangerades i samarbete med för Esto- niaoffren i län. Kommunen i har ställt upp med informationsträffar och stöttat ekonomiskt. Kyr- kan och polisen likaså. En minneshögtid hölls i domkyr- kan efter katastrofen. kommun initierade ett möte efter olyckan och genom Allmänna advokatbyrån fick man hjälp framöver. Det gällde allt från lokaler att mötas i, till bo- uppteckning och utskick. En anhörigförening bildades. erbjöd psykologhjälp via anhörigföreningen. Kyrkan ordnade ett enkelt träkors redan någon vecka efter olyckan. Där placerades en minnesvård på ettårs- dagen av olyckan. Kommunen och kyrkogårdsförvalt- ningen gav ekonomiskt stöd till denna. Polisernas insats både i direkt samband med olyckan och när de senare återkom för att samla in jämförelse- material uppskattades av flera. ändrade karaktär från att till en början ha handlat om hälsofrågor till att även ta upp bärgningsfrågor. Dessa frågor bör hållas isär. Några frågor berörde självmordstankar och man frågar sig vad gjorde för att hjälpa dem som svarade jakande på en sådan fråga. i beslutade på ett tidigt stadium att inte ta ställning i frågan om bärgning. Trots att regeringen fattat beslut i frågan känns det ändå som om inget är bestämt eftersom frågan aktualiseras oupphörligt. Flera på mötet motsätter sig en bärgning. Det är de som vill bärga som hörs mest. Synen på media omnämns som både positiv och nega- tiv. Det finns bra och dåliga journalister. Röster från hearing i Mötet hölls i församlingshemmet i Vil- och arrangerades i samarbete med i . Svikna löften nämns och en oro att även analysgruppen bara ska lyssna och inte ta hänsyn till vad de anhöriga vill är uppen- bar. Man ger exempel på svikna löften. Löftet om bärg- ning, liksom löftet om att få information om regeringens beslut före massmedierna som inte infriades. Många an- höriga känner obehag inför tanken på en övertäckning av vraket. Några oroas även över tanken på att de omkomnas tillhörigheter kan komma att saluföras och tar Titanic som exempel på detta. Flera vädjar att man bör försöka att omhänderta så många omkomna som möjligt och menar att om det visar sig inte gå så har man i alla fall försökt. Det vore som högsta vinsten att få hem kroppen. Ett par som tidigare P R O C E S S E N varit emot bärgning beskriver att man inte motsätter sig det. De antar att man annars inte kommer att få ro i sitt eget liv. Någon uttrycker besvikelse över och menar att det tillsattes för att regeringen skulle få det svar de ville ha. Flera uttrycker besvikelse över att som anhörig ha blivit överkörd och omyndigförklarad och fråntagen rätten att fatta egna beslut. Flera vittnar om att det är värre att förlora ett barn, vilket var fallet för de flesta drabbade i och ger exempel: Jag kan leva med att min man dör men inte att mitt barn dör. Uppmuntran med uttryck som att livet går vidare har varit upprörande att höra. Ett par oroar sig för hur syskonen till omkomna barn haft det under sorge- arbetet. Flera av de anhöriga genomförde en mycket uppskat- tad resa till efter olyckan. Stödet och informatio- nen från det kriscentrum som upprättades i församlings- hemmet i fick stor uppskattning. Alla drab- bade kommuner ställde emellertid inte upp på samma sätt som . Någon säger jag skäms över min kom- mun. Massmedierna uppträdde mycket okänsligt. Inne i för- samlingshemmet lyckades man dock värja sig mot journa- listernas frågor. Till analysgruppens hearings ute i landet kom även överlevande. Några av dessa tog tillfället i akt att försöka beskriva sina upplevelser under och efter fartygskatastrofen men analysgruppen beslöt efter att ha genomfört samtliga hearings att särskild uppmärksamhet skulle ägnas åt de överlevande. Analysgruppen bedömde att överlevande varit en försummad grupp. Att deras erfa- renheter av denna exceptionella händelse inte tagits till- vara. Deras behov av stöd har inte heller varit tillräckligt uppmärksammat. Som ett exempel kan nämnas att när regeringen beslutar att uppdra åt Styrelsen för psykolo- giskt försvar, SPF, att vara statens organ för kontakter så omfattar uppdraget enbart anhöriga efter Estonia- Först utvidgar SPF själva uppdraget till att omfatta även överlevande. Analysgruppen inbjöd därför de överlevande till ett möte som planerades i samråd med representanter för stödföreningen och hölls på analysgruppens se- kretariat i . Vid mötet deltog 14 av de 54 svenska överlevande. Analysgruppens bild av att överlevande känner ett utan- förskap bekräftas när mötet inleds med att en av de överle- vande tackar för inbjudan och säger att det är ovanligt att överlevande uppmärksammas på detta sätt. Han nämner SPF och säger att tilläggsuppdraget innebar att de överle- vande synliggjordes . Redan vid presentationen framgår att de överlevande alla har nära relationer till personer som omkommit. Flera är både överlevande och nära anhöriga till omkomna. En av deltagarna beskriver de överlevandes situation som oerhört svår på grund av att olyckan för dem dels innebar en upplevelse långt bortanför de normala referensramarna och dels att många av dem för- lorade anhöriga och vänner. Flera instämmer och säger att det fanns ingen i det personliga nätverket man kunde tala med efter olyckan, ingen som kunde förstå det som man hade varit med om. Alla döda, det var som ett slagfält. Det blev oerhört viktigt att hitta forum för möten med andra överlevande. Några av deltagarna gjorde efter hemkomsten försök att få samla överlevande från hela till gemensamma samtal. De vände sig till för att få hjälp men möttes av oförstå- ende. Det är inte bra för er att träffas och sitta och älta. Efter starka påtryckningar och till slut hotelser om att de skulle vända sig till pressen med sina synpunkter på sjuk- husets agerande, kom möten till slut till stånd. Flera av deltagarna berömmer sjukhusen i dit de fördes efter olyckan och jämför bemötandet de fick där, med hur de bemöttes när de kom hem till . Någon nämner att han inte ens fick en filt i ambulansflyget hem och att han fick sitta och vänta medan det diskuterades vilket sjukhus som skulle ta emot P R O C E S S E N honom och om hur transporter skulle betalas. Väl framme vid sjukhuset hindrades man att träffa sina anhöriga. Un- dersökningen skulle först genomföras och läkaren var upptagen med annat. En annan deltagare berättar att flera överlevande fick hämta ut kläder och skor på ett varuhus i . En genomgående synpunkt som framförs är att ingen i det svenska samhället har efterlyst de överlevandes berät- telser om vad som hände under olycksnatten. De anser själva att de har ovärderliga upplevelser och erfarenheter som skulle kunna komma till användning i flera samman- hang. Vi vet så mycket om hur människor beter sig under stark stress, säger någon, är det inte värdefullt att ta del av? Flera av dem bär med sig känslan av att ha blivit gran- skad som ett psykologiskt objekt, snarare än som en män- niska med kunskap att förmedla. Några nämner att de fick enkäter från många olika håll, med hundratals frågor att besvara, utan att någon tog kontakt. Detta förstärkte käns- lan av dem som objekt. En annan deltagare nämner ett positivt exempel på hur hans upplevelser kommit till nytta för andra. Han reste med gruppen från pingstkyrkans bibelskola i och fick ett bra stöd när han kom hem. Bland annat fick han i uppgift att träffa anhöriga till de som omkommit och berätta för dem om de sista timmarna ombord. Det kän- des meningsfullt och kontakten med flera av de anhöriga har fortsatt efter det. De förhör som hölls av poliser i och var brottsförhör med syfte att klarlägga om orsak fanns att misstänka terrorbrott och attentat. I samband med detta framförs synpunkten att det vore värdefullt att få ta del av varandras förhörsprotokoll, för att därmed kunna jämföra bilder och sammanfoga det pussel som var och en försöker lägga av händelserna natten mot . Några av de överlevande har på eget initiativ gjort en så- dan jämförelse. Den internationella haveriutredningen kommer upp och några av deltagarna säger sig inte lita på innehållet. Som ett exempel nämner man att tidsuppgifter i rappor- ten inte stämmer med de egna upplevelserna av händelse- förlopp. På frågan om hur de överlevande mår och lever görs flera starkt personliga inlägg. Det tycks som om många av deltagarna upplever att det blivit allt svårare att leva med upplevelserna efter Estonia. Många av dem kny- ter denna känsla till det faktum att Estonia fortfarande lig- ger kvar på botten av . Någon säger att hennes liv är i spillror. Många bär på frågor: Varför lät man värdefull tid gå till spillo genom att låta helikoptrarna köra till land och lämna överlevande, istället för att föra dem till båtarna som låg vid förlisningsplatsen? Vem stoppade räddningsarbetet? Vem hade rätt att besluta om att de omkomna inte skulle omhändertas? Hur skall vi få veta vad som verkligen hände? Flera av de överlevandes frågor skulle sannolikt kunna besvaras om man bara tog sig tid med dem. En annan fråga som ställs är hur det kom sig att hela debatten om vad som skulle hända med Estonia och de döda kom att handla mer om sakfrågor och politik än om emotioner. Sedan analysgruppens arbete inleddes, , har många anhöriga och överlevande hört av sig för att fram- föra sina synpunkter i framför allt frågan om bärgning av Estonia och omhändertagande av offren ombord. Syn- punkter har även framförts rörande den påbörjade och därefter avbrutna övertäckningen av fartyget. Många synpunkter har framförts genom brev till analysgruppen men även genom, , långa tele- fonsamtal. Några av de anhöriga och överlevande har hört av sig upprepade tillfällen, för att utveckla sina synpunkter ytterligare men även för att löpande förhöra sig om hur arbetet i analysgruppen fortskridit. I samband med analysgruppens hearings på sju orter i uppmanades deltagarna att skriftligen höra av sig för att delge gruppen sina erfarenheter av kontakterna med offentliga organ, kyrkan, krisgrupper med flera. Sär- skilt intresse skulle i sammanhanget ges de personliga in- trycken av bemötandet, informationsförmedlingen, möj- ligheten att påverka centrala beslut och det krisstöd som erbjudits från det offentligas sida såväl som från de indivi- P R O C E S S E N Uppmaningen hörsammades av ett stort antal berörda. Den bild som har förmedlats genom dessa kontakter är att livet för ett stort antal anhöriga och överlevande fortfa- rande påverkas starkt av frågor rörande Estonia. En majo- ritet av de hundratals människor som hört av sig har fram- fört synpunkter om att Estoniaoffren måste hämtas hem från botten av . Det har framgått genom samta- len och breven att många har svårt att förlika sig med det beslut som regeringen fattade . Ord som omyndigförklarande används för att uttrycka käns- lan av att regeringen ställt berörda vid sidan om beslut som fattats. Beslut som inneburit att den egna möjligheten att få fullgöra det som anses som en rättighet och skyldig- het, att föranstalta om begravning och genomföra sedvan- liga ceremonier, fråntagits dem. Både vrede och sorg över detta har kommit fram i kontakterna. Analysgruppen har också mött anhöriga som ger en annan bild av sin livssituation. Människor som anger att man har gått vidare i livet och integrerat sorgen efter dem de förlorat. Många av dessa har accepterat beslutet om att låta Estonia vila på olycksplatsen och säger att de önskar att det så ska förbli. Flera har uttryckt en rädsla för vad som skulle hända om beslutet från rivs upp. Rädsla för den ovisshet man tvingas leva med som kommer av att inte veta om just deras anhö- riga finns kvar ombord och kan omhändertas. Så gott som alla av de anhöriga och överlevande som analysgruppen mött har varit emot en övertäckning. Kritik mot myndigheters agerande och löften som inte infriats En återkommande synpunkt som framförs är att Estonia- frågan varit illa skött från svenska myndigheters håll. Många beskriver hur två statsministrar i tidigt skede ut- tryckte att Estonia skulle bärgas och de omkomna omhän- dertas. För de flesta av de anhöriga som hört av sig med sådana synpunkter har dessa uttalanden uppfattats som löften. När ett beslut sedan fattades om att inte genomföra en bärgning uppfattades det som ett löftesbrott. Flera av de anhöriga som mött representanter för re- gering och myndigheter uttrycker också att man har blivit illa bemötta och framför allt att ingen tagit hänsyn till de- ras önskemål och åsikter. Etiska rådets arbete har också berörts i många kontak- ter. Genomgående synpunkter som framförts är att rådet tog deras plats, att regeringen lyssnade till några experttyckares synpunkter på för dem stora och avgörande frågor, istället för att vända sig till anhöriga och överle- vande. Flera anhöriga säger också att de har intryck av att hade bestämt sig för en uppfattning, innan arbetet inleddes. När det gäller frågan om hur anhöriga och överle- vande fått informationsbehovet tillfredsställt säger de flesta av dem som hört av sig att informationen genomgå- ende varit bristfällig. Under hela beredningsprocessen i regeringen efterlystes information om vad som pågick – men inga svar gavs. Den information som förmedlades kom huvudsakligen via massmedierna och det upplevs av de berörda som otillräckligt. Beröm till krisgruppsarbete, polisinsatser och Det beröm som framförs i brev och telefonsamtal berör framför allt insatser som gjordes av de lokala polis- myndigheterna i initialskedet.