sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Med detta menas den psykiska stress som uppstår till följd av att omgivningen reagerar på ett för offret negativt sätt efter brottet. Omgivningens brist på förståelse kan förstärka eller förvärra brottsof- frets krisreaktioner. Det kan vara lika illa att bagatellisera eller nonchalera det inträffade som att förstora upp händelsen. För offret är ofta rädslan att bli utsatt på nytt det som tar längst tid att bearbeta. Det är därför viktigt att inte ytterliga skrämma upp den drabbade. Genom tröst och praktiska föranstaltningar bör man försöka se till att den drabbade känner sig trygg och möjligt återgår till sina normala rutiner. Det är också väsentligt att inte rikta förebråelser mot den drabbade även om denne på något sätt har varit oförsiktig vid händelsen. 3De senaste tio årens lagstiftning och andra åtgärder på brottsofferområdet I utredningens uppdrag ingår att lämna en redogörelse för de åtgärder som har vidtagits på brottsofferområdet. Redo- görelsen skall lämnas med utgångspunkt i den översikt som finns i direktiven (bilaga 1). Utredningen har valt att i betänkandet redovisa och analysera de olika åtgärderna i anslutning till respektive avsnitt. För en mer samlad redogörelse för utvecklingen hänvisas till den utförliga beskrivningen i direktiven med de tillägg som följer nedan beträffande lagstiftning som tillkommit sedan direktiven gavs. Utredningen om vissa folkbokföringsfrågor har i betänkandet Några folkbokföringsfrågor (SOU 1996:68) lagt fram förslag till förbättringar av skyddet inom folkbokföringen för förföljda personer. Utredningen har föreslagit vissa ändringar i förutsättningarna för kvarskrivning och fingerade personuppgifter. Dessutom har utredningen tagit upp några frågor som rör sekretess och sekretessmarkering. När det gäller valet av skyddsåtgärd vid personförföljelse föreslår utredningen att det bör ske med utgångspunkt i att den minst ingripande åtgärden först skall vidtas. Sekretessmarkering i folkbokföringsregistren är därför den första skyddsåtgärd som bör tillgripas när man kan befara att folkbokförings- uppgifter används för personförföljelse. Även skyddsåtgärder utanför folkbokföringen som t.ex. besöksförbud kan i många fall ge tillräckligt skydd. Först om sekretessmarkering eller besöksförbud inte är en tillräcklig åtgärd skall man enligt betänkandet tillgripa kvarskrivning och i sista hand fingerade personuppgifter. har beslutat om författningsändringar som grundar sig på utredningens förslag. Ändringarna trädde i huvudsak i kraft (prop. 1997/98:9, bet. 1997/98:SkU5). De senaste tio årens lagstiftning och andra åtgärder ... Propositionen (prop. 1997/98:55) bygger bl.a. på Kvinnovåldskommis- sionens betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60). I propositionen behandlas åtgärder för att motverka bl.a. våld mot kvinnor och bland förslagen kan nämnas följande. Det föreslås att ett nytt brott som tar sikte på upprepade straffbara kränkningar mot nära anhöriga kvinnor samt barn och andra närstående personer (grov kvinnofridskränkning resp. grov fridskränkning) skall införas i . Vidare föreslås en utvidgning av våldtäktsbrottet. I lagen (1982:316) om förbud mot omskärelse av kvinnor ersätts begreppet omskärelse med könsstympning och straffskalan skärps. Vidare föreslås en ny paragraf i socialtjänstlagen (1980:620) om att socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation. Kvinnojourerna får genom förslag budgetproposition ett ökat stöd om . Medel skall även avsättas till vissa övriga frivilligorganisationer för projekt och utvecklingsinsatser. Socialstyrel- sen har fått i uppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor som rör bl.a. våld mot kvinnor och att utarbeta allmänna råd som närmare utvecklar hur bör arbeta med dessa frågor. I propositionen anges vidare att det skall genomföras en större satsning på att öka kunskaperna hos olika yrkesgrupper som handlägger eller på annat sätt kommer i kontakt med ärenden som rör våld mot kvinnor. Regeringen lämnade s.k. myndighetsgemensamma uppdrag till berörda myndigheter på central och regional nivå. Syftet med uppdraget är bl.a. att förtydliga de krav som regeringen ställer på myndigheterna i deras arbete med frågor om våld mot kvinnor. Vissa myndigheter får särskilda uppdrag bl.a. som skall göra en förstudie om de praktiska och tekniska förutsättningarna för en försöksverksamhet med elektronisk övervakning av män som brutit mot besöksförbud. Propositionen Ändringar i kriminalvårdslagtiftningen, m.m. I propositionen Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen, m.m. (1997/98:95) föreslås beträffande kriminalvårdens underrättelseskyldig- het till målsäganden enligt 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt bl.a. följande. Underrättelseskyldigheten bör enligt förslaget liksom avse den som har drabbats av brott mot liv, hälsa, frihet eller frid. De senaste tio årens lagstiftning och andra åtgärder ... rättelseskyldigheten bör vidare utvidgas till att avse alla fall där en intagen kan vistas utanför anstalten utan bevakning. Enligt propositionen bör underrättelseskyldigheten förses med vissa restriktiva undantag. Undantag från underrättelseskyldigheten föreslås gälla när en vistelse utanför anstalten på grund av bevakning eller andra förhållanden har en sådan utformning att en underrättelse framstår om uppenbart obehövlig. Det andra undantaget tar sikte på när en under- rättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Det kan t.ex. gälla i fall där målsäganden tillhör ett rivaliserande MC-gäng eller om det annars finns en konkret hotbild från målsäganden eller någon i dennes omgivning. Propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet I propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet (prop. 1997/98:96) föreslås bl.a. att sluten ungdomsvård skall införas som en ny frihetsbe- rövande påföljd. I författningsförslaget till lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård föreslås en bestämmelse om underrättelse till målsägande. Bestämmelsens innehåll är i huvudsak detsamma som den föreslagna ändringen av kriminalvårdens underrättelseskyldighet enligt 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. 4 Rättsväsendet och brottsoffren I detta kapitel kommer utredningen att behandla frågor som i stort sett är gemensamma för rättsväsendets aktörer polis, åklagare, advokater och domare, nämligen information till brottsoffren och andra kontakter med dem som har utsatts för brott samt utbildning i brottsofferfrågor. Frågor som är mera direkt hänförliga till ett visst ansvarsområde behandlas särskilt under respektive avsnitt. Utredningen använder i detta kapitel brottsofferbe- grepp dvs. Definitionen finns i 20 kap. 8 § fjärde stycket och lyder Målsägande är den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. Flera av de åtgärder som vidtagits för att stärka brottsoffrens ställning är knutna till begreppet målsägande, t.ex. rätten till målsägandebiträde och stödperson samt rätten till information enligt förundersökningskungörelsen (1947:948). Vem som i ett visst fall är att anse som målsägande har betydelse i flera avseenden än vad som har anmärkts ovan. Den enskilda åtalsrätten, rätten att ange vissa brott till åtal, liksom möjligheten att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet gäller i allmänhet endast för den som är att anse som målsägande i förhållande till det begångna brottet. Målsäganden är i formellt hänseende att anse som part i rättegången endast när han eller hon för talan, dvs. framställer ett yrkande om ansvar eller skadestånd. Målsäganderätten är en rättighet av personlig natur. Man kan inte överlåta rätten till enskilt åtal. Målsäganderätten kan inte heller övergå genom arv eller testamente. Det har dock ansetts nödvändigt att i vissa fall tillerkänna även andra personer samma rätt som målsäganden att ange brott eller föra ansvarstalan. I 20 kap. 13 § första stycket stadgas Har någon genom brott blivit dödad, äge hans efterlevande make, bröstarvinge, fader, moder eller syskon samma rätt att som målsägande att angiva brottet eller tala därå. I paragrafens andra stycke föreskrivs Avlider eljest den, mot vilken 88 Rättsväsendet och brottsoffren brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada, äge närstående, som sagts, samma rätt att angiva brottet eller tala därå, som tillkom den avlidne, om det icke av omständigheterna framgår, att denne ej velat angiva eller åtala brottet. Vid tillämpningen av första stycket måste man hålla i minnet att vissa av de uppräknade närstående kan vara att anse som målsägande i egentlig mening enligt 20 kap. 8 § fjärde stycket . Detta gäller t.ex. underhållsberättigade barn till den avlidne. Genom första stycket vidgas kretsen till närstående som inte är underhållsberättigade. Dessa personer får en partiell målsäganderätt och de bör lämpligen inte betecknas som målsägande i ett mål, om de inte för ansvars- eller skadeståndstalan. Så länge de inte uppträder som part kan de höras som vittnen. Andra stycket kan uppfattas som ett undantag från förbudet mot succession av målsäganderätten. Av bestämmelsen framgår att om en målsägande avlidit på något annat sätt än att han har blivit dödad genom brott, har de uppräknade närstående samma rätt att ange brottet och föra skadeståndstalan på grund av brottet som tillkom den avlidne. De jämställs således i vissa hänseenden med målsägande och får en partiell målsägandeställning. Denna talerätt för närstående är dock inte ovillkorlig. Framgår det av omständigheterna att målsäganden inte ville ange eller åtala brottet får de efterlevande inte någon partiell målsägan- derätt. Rätten skall självmant pröva den frågan. Det är endast de efterlevande personligen som kan bli taleberättigade. Ett dödsbo kan således inte få partiell målsäganderätt (jfr NJA 1954 s. 319). 4.1.2Polisens och åklagarens informationsskyldighet Polisens och åklagarens informationsskyldighet mot målsäganden regleras i 13 a13 c §§ och 14 § förundersökningskungörelsen. Enligt 13 a § första stycket skall målsäganden om möjligt underrättas om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet och om möjligheterna att få brottsskadeer- sättning. Målsäganden bör också på ett lämpligt sätt upplysas om de regler som gäller för handläggningen av sådana anspråk. I paragrafens andra stycke föreskrivs att målsäganden skall underrättas om de regler som gäller för förordnande av målsägandebiträde och meddelande om besöksförbud, om brottet är sådant att dessa åtgärder kan komma i fråga. Enligt tredje stycket i samma paragraf skall målsäganden i lämplig utsträckning informeras om reglerna om stödperson, om möjligheterna att få allmän rättshjälp och rådgivning enligt rättshjälpslagen samt om vilka myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. I 13 b § finns en bestämmelse om att målsäganden skall tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om beslut att förundersökning inte skall inledas eller läggas ned, beslut om att åtal inte skall väckas, tidpunkten för huvudförhandling i målet samt dom i målet. I 13 c § föreskrivs att målsäganden skall underrättas om en gripen, anhållen eller häktad person avviker, om det är påkallat. Enligt 14 § andra stycket skall en målsägande som har angett brottet, anmält ett enskilt anspråk i anledning av brottet eller begärt att bli underrättad upplysas om att förundersökning inte skall inledas eller läggas ned eller att åtal inte skall väckas. Om någon som har övertagit målsägandens anspråk har anmält ett enskilt anspråk, skall också han eller hon underrättas. Underrättelse behöver dock enligt tredje stycket inte ske vid beslut att inte inleda eller lägga ned förundersökning, om utredningen inte har lett så långt att någon har varit skäligen misstänkt för brottet. Har måls- äganden begärt att bli underrättad skall underrättelse dock alltid ske. Lagen (1988:688) om besöksförbud infördes som ett led i strävandena att skydda främst de kvinnor som utsätts för förföljelse och trakasserier av män som de har sammanlevt med. Genom lagen ges också andra utsatta personer motsvarande skydd. Förbud får meddelas för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person (besöks- förbud), om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den mot vilken förbudet avses gälla, kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera den som förbudet avses skydda. Vid den bedömningen skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet avses gälla har begått brott mot den andra personens liv, hälsa, frihet eller frid. I vissa situationer kan även andra typer av brott komma in vid riskbedömningen. Undantagsvis bör även brott riktade mot en tredje person kunna vara en sådan särskild omständighet som bör beaktas. Besöksförbud får inte meddelas om syftet med förbudet tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd. Kontakter som med hänsyn till särskilda omständigheter är uppenbart befogade omfattas inte av förbudet. Besöksförbud kan utvidgas till att avse förbud att uppehålla sig i närheten av en annan persons bostad eller arbetsplats eller annat ställe där den personen brukar vistas, ett s.k. utvidgat besöksförbud. Ett besöksförbud skall förses med de begränsningar och undantag 90 Rättsväsendet och brottsoffren som är påkallade med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Ett besöksförbud skall vidare meddelas , dock längst ett Om inte annat bestäms gäller besöksförbudet . Det får förlängas med högst i taget. Inget hindrar att beslutet förlängs och det finns inte någon absolut längsta tid för besöksförbud. Ett beslut om besöksförbud skall delges den mot vilken förbudet avses gälla. Åklagaren prövar frågor om besöksförbud på begäran av den som förbudet avses skydda eller när det annars finns anledning till det. Det finns inget formkrav för en sådan begäran utan det är tillräckligt med en muntlig framställning. Frågor om besöksförbud skall handläggas skyndsamt. Prövningen av frågor om besöksförbud ankommer på åklagaren i den ort där förbudet helt eller huvudsakligen avses bli tillämpat eller där den mot vilken förbudet avses gälla har sitt hemvist eller mera varaktigt uppehåller sig. Är den mot vilken förbudet avses att gälla misstänkt för brott som har betydelse för frågan om besöksförbud, får frågan prövas även av åklagare som är behörig att väcka åtal för brottet. Åklagaren får anlita biträde av polismyndighet för utredning av frågor om besöksför- bud. Ett beslut genom vilket åklagaren avgör ett ärende om besöksförbud skall vara skriftligt och ange den som förbudet avses skydda och den som förbudet avses gälla, förbudets innebörd och omfattning, de skäl som har bestämt utgången, åberopade lagrum, påföljden vid överträdelse av förbudet samt upplysning om möjligheten att få beslutet prövat av rätten och att begära omprövning. Det är inte nödvändigt att adress, telefonnummer och liknande uppgifter om den person beslutet avser att skydda framgår av beslutet. Om den som har ålagts besöksförbud eller den som förbudet avses skydda begär det, skall åklagarens beslut om besöksförbud prövas av tingsrätten. Åklagaren är skyldig att på begäran av den som förbudet avses skydda föra den personens talan vid rätten, om inte särskilda skäl talar mot det. Om det inte är obehövligt skall rätten begära yttrande av åklagaren. Om någon har begärt rättens prövning av ett beslut i fråga om besöksförbud och är den mot vilken förbudet avses gälla misstänkt för brott som har betydelse för prövning av frågan om förbudet, får beslutet prövas i mål om allmänt åtal rörande brottet. Om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl till det, får åklagaren häva eller ändra ett beslut i fråga om besöksförbud som har meddelats av åklagaren eller rätten. Är beslutet föremål för rättens prövning får åklagaren inte ompröva det. Den som bryter mot ett besöksförbud döms för överträdelse av besöksförbud till böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. I lagens ursprungliga lydelse var straffskalan böter eller fängelse i högsta . Genom en lagändring höjdes straffmaximum till fängelse i högst . uttalade (bet. 1989/90:JuU5 s. 16 f.) att visserligen bör straffet för över- trädelse av besöksförbudet i normalfallet bli böter men att det under bestämmelsen faller även mycket allvarliga överträdelser vars straffvär- de ligger över fängelse . Det kunde vara fråga om t.ex. ofta förekommande överträdelser med starka inslag av passivt hot som pågått . Något annat som talade för en höjning av straffmaximum var att en sådan höjning skulle göra det möjligt att avbryta en serie allvarliga överträdelser genom att häkta den som överträder förbudet. togs den särskilda åtalsbegränsningen bort och överträdelse av besöksförbud lades under allmänt åtal. 4.1.4Åklagarens skyldighet att föra talan om enskilt anspråk Till stöd för målsäganden finns i 22 kap. 2 § en bestämmelse om skyldighet för åklagaren att föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet, vilket innebär en skade- ståndstalan. Om ett enskilt anspråk grundas på ett brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren enligt bestämmelsens första stycke skyldig att på målsägandens begäran i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandens talan. Skyldigheten gäller under förutsättning att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att målsägandens anspråk inte är uppenbart obefogat. Om målsäganden vill att det enskilda anspråket skall tas upp i samband med åtalet, skall han eller hon anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgifter om de omständigheter som ligger till grund för anspråket. Om undersökningsledaren eller åklagaren vid utredningen om ett brott finner att ett enskilt anspråk kan grundas på brottet skall denne enligt paragrafens andra stycke, om det kan ske, före åtalet underrätta målsäganden om detta. Enligt tredje stycket skall samma bestämmelser tillämpas om det enskilda anspråket har övertagits av någon annan. För att stärka målsägandens ställning under det rättsliga förfarandet till- kom lagen (1988:609) om målsägandebiträde. 92 Rättsväsendet och brottsoffren ningsområde har utvidgats , . Det är domstolens uppgift att besluta i fråga om målsägandebiträde. Målsägandebiträde skall förordnas i vissa mål enligt när förundersökning har inletts. Gäller målet brott enligt 6 kap. Om sexualbrott skall målsägandebiträde förordnas, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Vidare skall målsägandebiträde förordnas vid brott enligt 3 kap. Om brott mot liv och hälsa eller 4 kap. Om brott mot frihet och frid, på vilket fängelse kan följa, eller vid brott enligt 8 kap. 5 eller 6 § (rånbrott) eller försök, förberedelse eller stämpling till sådana brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde. Målsägandebiträde skall också förordnas vid annat brott enligt , på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Målsägandebiträde får även förordnas i högre rätt, om åklagaren eller den tilltalade har överklagat domen i ansvarsdelen. Sedan åklagaren har beslutat att allmänt åtal inte skall väckas eller att sådant åtal skall läggas ned, får målsägandebiträde inte förordnas. Målsägandebiträdet skall ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden. Om åklagaren inte hjälper målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet, skall målsägandebiträdet bistå målsäganden med detta. Målsägandebiträdets uppgift kvarstår även om talan avskilts för att handläggas som särskilt mål enligt reglerna för tvistemål, såvida inte målet handläggs som ett förenklat tvistemål. Vidare kvarstår målsägan- debiträdets uppgift om ett mål går vidare till högre rätt genom att åklagaren eller den tilltalade överklagar tingsrättens dom i skuld- eller påföljdsfrågan. Detta gäller även när tingsrättens dom i ett brottmål överklagas endast i skadeståndsdelen liksom när domen i ett avskilt tvistemål överklagas (prop. 1993/94:26 s. 52). Målsägandebiträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det annars finns anledning till det. De som kan förordnas är advokat, biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som är lämplig för uppdraget. I fråga om byte av målsägandebiträde och rätt för sådant biträde att sätta någon annan i sitt ställe gäller samma regler som för rättshjälpsbiträde. Målsägandebiträdet skall entledigas, om det är påkallat med hänsyn till förhållandena i målet eller om det annars finns skäl för det. Målsägandebiträdet har rätt till ersättning enligt samma principer som gäller för ett biträde enligt rättshjälpslagen. Om ett målsägandebiträde förordnas, ersätts målsägandens därefter uppkommande kostnader för bevisning och utredning med anledning av talan om enskilt anspråk i samma utsträckning som om målsäganden beviljats rättshjälp med anledning av en sådan talan. Bestämmelserna i 31 kap. om skyldighet för den tilltalade eller annan att till staten återbetala kostnader för försvarare som enligt rättens beslut har betalats av allmänna medel gäller även i fråga om kostnader för målsägandebiträde. När ett enskilt anspråk avskilts och handläggs som ett tvistemål eller enbart det enskilda anspråket förts upp i högre instans gäller beträffande kostnader för målsägandebiträde i dessa mål bestämmelserna i 18 kap. rättegångs- balken om ansvar för motparts rättegångskostnader. Om målsäganden under förundersökningen begär att få ett målsägandebiträde skall undersökningsledaren anmäla detta till rätten. En sådan anmälan skall också göras om det annars finns anledning att förordna ett sådant biträde, 23 kap. 5 § . Enligt 23 kap. 10 § tredje stycket har ett målsägan- debiträde rätt att närvara vid förhör med målsäganden under förunder- sökningen. Av 11 § i samma kapitel framgår att målsägandebiträdet vid förhör med målsäganden har rätt att i den ordning undersökningsledaren bestämmer ställa frågor till målsäganden. I 20 kap. 15 § tredje stycket anges att ett målsägan- debiträde skall kallas till huvudförhandling eller annat sammanträde i rätten när målsäganden eller målsägandens ställföreträdare skall höras. I 20 kap. 15 § första stycket stadgas att målsägande, som hörs med anledning av åklagarens talan, får åtföljas av lämplig person som personligt stöd (stödperson) under rättegången. Det anges vidare att sådan stödperson som rätten har kännedom om skall om möjligt underrättas om rättegången. I 23 kap. 10 § tredje stycket anges att en stödperson har rätt att närvara vid förhör med målsäganden om hans närvaro inte är till men för utredningen. 4.2 Polisens och åklagarens informationsskyldighet Målsägandens rätt till information förbättrades genom vissa ändringar i förundersökningskungörelsen. Bestämmelserna om polisens och åklagarens informationsskyldighet fick i huvudsak sin nuvarande lydelse genom författningsändringar som syftade till att stärka 94 Rättsväsendet och brottsoffren Som reglerna är utformade finns det inte något absolut krav på att information skall lämnas. I den departementspromemoria, Brottsoffren i blickpunkten åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29), som låg till grund för ändringarna anges bl.a. följande. När det gäller information om brottsskadeersättning (13 a § första stycket förundersökningskungörelsen) bör huvudregeln vara att information i princip alltid skall lämnas. Det måste dock kunna göras undantag om t.ex. kretsen av målsägande är mycket stor. Information om möjligheter till målsägandebiträde och om besöksförbud (13 a § andra stycket förundersökningskungörelsen) skall lämnas bara i de fall då någon av åtgärderna kan bli aktuell.