sou · GMB3101 · 1999-01-01 00:00:00 — De äldre åldersgrupperna vet ofta vad de skall rösta på långt i förväg – av 71-80 åringarna uppger att de bestämde sig för hur de skulle rösta under valrörelsen. Resultaten sätter igång funderingar om hur morgondagens väljare kommer att agera i politiken. Om vi tror på att de som är unga inte kommer att förändra sitt röstningsbeteende längre fram i livet, kommer den svenska väljarkåren att bestå av allt fler och allt mer otrogna väljare. Utvecklingen innebär en allt mer osäker situation för de politiska partierna och kommer med nödvändighet att tvinga fram förändringar när det gäller parti- ernas sätt att organisera sin verksamhet. Statsvetare runt om i världen utgår ifrån att partier även i fram- tiden kommer att vara kärnan i våra demokratier. Det är inte så konstigt eftersom de moderna demokratierna ofta kallas just för partidemokratier. Med en sådan utgångspunkt är den forsknings- mässigt intressanta frågan hur partierna kommer att hantera den ökade osäkerheten och det förhöjda förändringstempot. Vilka organisationsformer kommer morgondagens partier att ha? Hur kom- mer framtidens partier att kommunicera sina politiska budskap till medborgarna? Andel partianhängare, partibytare och andel väljare som bestäm- de sitt partival under valrörelsen bland olika åldersgrupper i samband med riksdagsvalet (procent) Kommentar: Resultaten är hämtade års valundersökning. Längre tillbaka i tiden, , hade par- tierna anledning att jubla när de vann många unga väljares för- troende. Förstagångsväljarnas partival var starten på ett livslångt röstande på ett och samma parti. Partiidentifikationen grundlades , främst genom politisk socialisation i familjen, och växte sig allt starkare under livets gång. är situationen annorlunda. Den politiska socialisationen sker i växande utsträckning utanför familjen, i skolan, och bland kompisar. Och den pågår allt längre. Läroprocessen av- slutas inte i samband med 18-årsdagen utan fortsätter under ut- bildningstiden och under familjebyggandet. Det innebär att många ungdomar inte slår rot ideologiskt eller partipolitiskt förrän uppåt 30-årsåldern. Konsekvenserna av denna utveckling är att opinionsframgångar bland de unga är inte lika värdefulla för de politiska partierna. Lätt vunnet är lika lätt förlorat. De unga väljarna hör nämligen till de allra mest trendkänsliga. Skulle ett parti röna stora framgångar bland unga människor betyder det alls inte att partiet nödvän- digtvis går en ljus framtid till mötes. Det är ingen nyhet att förstagångsväljarna tenderar att följa med i tillfälliga opinionsvindar. framgångar under 1970- talet ledde till stor tillströmning av ungdomar till . val röstade av förstagångs- väljarna på ! De unga försvann till andra partier lika fort som de hade dykt upp. Förstagångsväljarnas trendkänslighet har gjort sig gällande också . val röstade av första- gångsväljarna på och på nykomlingen ny demokrati. I valet därpå, 1994, åkte nyd ur och mode- raterna förlorade regeringsmakten. I stället vann två andra partier framgångar bland förstagångsväljarna, () och (). Även socialdemokraterna reparerade sina förluster bland de allra yngsta väljarna i samband med val (). Den större trendkänsligheten bland unga väljare märks också i politiska sakfrågor, till exempel inställningen till EU-medlemskap, och dessutom i förändringar av väljarnas vänster-högeroriente- ringar. Alla typer av politiska opinionsförändringar ger kraftigare utslag bland de yngre grupperna. Förstagångsväljarnas partival 1956-1994 (procent) Kommentar: Resultaten är hämtade från de svenska valundersök- ningarna 1956-1994. Resultatet för kd särredovisas först års val. Slutsatsen av de här presenterade resultaten och av Demokratiut- redningens seminarium i kan sammanfattas på följande sätt. Den svenska demokratin befinner sig inte i akut kris så länge vi ser till medborgarnas resurser att delta och engagera sig i det politiska livet. Ungdomars politiska intresse, engagemang och deltagande uppvisar tillfredsställande nivåer och visar för när- varande inga tecken att avmattas. Tvärtom har intresset för politik och valdeltagandet ökat i gruppen förstagångs- väljare. Den svenska partidemokratins kris är emellertid mycket väl- dokumenterad. Ungas samhällsengagemang kommer inte partierna till del. Svenska väljare i allmänhet och de unga i synnerhet vänder de traditionella politiska partierna ryggen. De avstår från att engagera sig i politiska partier och ungdomsförbund. De utvecklar ingen känslomässig bindning – så kallad partiidentifikation – till de politiska partierna. Den nya generationen svenska väljare är i växande utsträckning otrogna mot partierna och uppvisar stor trendkänslighet när det gäller opinionsvindar. Framtida statsvetenskaplig forskning kring ungdomar och politik behöver kunna ge svar på frågor om hur svenska ungdomar tänker kring och sluter upp bakom demokratiska principer och värderingar samt vilken slags demokrati dagens ungdomar vill leva i . Reproduktionen av demokratiska värderingar och prin- ciper är betydelsefull för demokratins bevarande och därför värd att ägna forskningsresurser åt. De stora förändringar som äger rum i de moderna partidemokratierna motiverar fortsatta studier av ungdomars åsikter om framtida lösningar på demokratins problem. Kommer införandet av personval i kunna bota bristen på traditionellt partipolitiskt engagemang bland de unga? Bör röst- rättsåldern ? Bör det anordnas fler folkomröstningar i , både nationellt och i kommunerna? Bör ungdomar tränas tidigt i demokratiskt beslutsfattande genom större elev- inflytande på skolan och genom särskilda ungdomsråd i kommu- nerna? Misstro mot partier och politiker 1968-1994 (andel instämmande svar i procent) Andel väljare som kan uppge namnet på åtminstone en riksdags- kandidat i den egna valkretsen 1956-1994 (procent) Kommentar: gällde intervjufrågan namn på det egna partiets valsedel medan frågan gällde samtliga partiers val- Bortsett är inte resultaten kontrollerade för nämnande av felaktiga namn. Kontroller tyder på att resultaten för valen 1964-1991 skall justeras ned om man vill uppskatta andelen väljare som anger åtminstone ett korrekt kandidatnamn. I väntan på vadå'? "När dom var unga visste man" – ett utkast till kulturanalys av relationen mellan samhälle, ungdomskultur och politik Jag ska rösta men jag vet inte på vad – jag vet inte vad partierna står för längre. Mina föräldrar är fyrtiotalister, när dom var unga visste man. We make the oldest story new when we succeed, and we are trapped by the old stories when we fail. Om endast lagar som handlar om samband godkännes kan skuggans längd förklara flaggstångens höjd likaväl som tvärtom. 1 Citatet är hämtat ur en artikel med rubriken för långt borta i . I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" Jag har nog av att leva, handla, känna för att ge den ene fel och den andre rätt. Jag har nog av att leva enligt den bild andra ger mig av mig själv. Jag beslutar att vara självständig, jag kräver att vara oberoende i beroendet av varandra. Med sociologier som analytiska redskap Disciplinen sociologi kan iscensättas utifrån en rad olika perspek- tiv, den kan – med ett annat uttryck – tala och verka från olika positioner. Det finns, vill jag hävda, åtminstone tre olika socio- logiska positioner, vilka inte nödvändigtvis är att uppfatta som väsensskilda. Jag skall först ge en kort introduktion till var och en av dem och därefter hävda att de alla tre kan användas för att undersöka det som denna artikel intresserar sig för, nämligen relationen mellan samhälle, ungdomskultur och politik. I egenskap av kultursociolog och ungdomsforskare är det första gången jag intresserar mig för just politikområdet. är därför att tacka eller beklaga. Den har nämligen bett mig formulera mina synpunkter, för vilka jag som novis på området själv ytterst är ansvarig. Så åter till sociologierna, vilka tillsammans bildar utgångs- punkten för de frågor som skall formuleras och den kulturanalys som följa skall. Den första sociologin ser jag som ett exempel på den vetenskapliga socialvetenskapen inom vilken strikt kvantitativa mätmetoder dominerar. Dess otvetydiga strävan är att fastställa så säkra statistiska samband som möjligt mellan olika indikatorer eller variabler, dvs. mellan egenskaper som när de relateras till varandra antar olika värden. Hur ser till exempel sambanden ut mellan bakgrundsvariabler som ålder, socialt ursprung, utbildningsnivå, genus, etnicitet och geografiskt rum (t.ex. stad/landsbygd) och beroende variabler som politisk uppfattning, aktivitetsform och Den vetenskapliga giltigheten har sin grund i en enligt internvetenskapliga metodregler korrekt insamlad data generaliserbar för en angiven och definierad population, t.ex. alla ungdomar i ett visst åldersintervall. Jag uppfattar den empiriska socialvetenskapen som en ofta men inte alltid nödvändig ingrediens i varje samhällsforskares försök att beskriva och förklara utvalda aspekter av en samtid. I egenskap av kultursociolog är det dock min uppfattning att statistik och avan- cerade databearbetningar aldrig får ges ett rent och för givet taget sanningsvärde. Siffror talar inte sanning av sig själva, än mindre producerar de oproblematiskt givna förklaringar och förståelser. Dels är all empiri beroende av mer eller mindre medvetna och tyd- liggjorda teoretiska föreställningar och värderingar, dels räcker inte säkerställda statistiska relationer mellan variabler till för att i djupare bemärkelse komma åt svaren på vetenskapens viktigaste fråga, nämligen varför? Även om vi har ett statistiskt samband mellan utbildningsnivå och politisk aktivitet, så är frågan varför inte nödvändigtvis tillräckligt besvarad. Om ett delsvar på frågan om varför vissa människor är mer politiskt aktiva än andra är att de är högutbildade så är det likväl möjligt att upprepa en ny varför- fråga. Varför, till exempel, är högutbildade mer politiskt aktiva än lågutbildade? Svaret kan då inte vara därför att de är högut- bildade. Svaret måste sökas i en förklaring av varför just variabeln högutbildad påverkar graden av politisk aktivitet. Det är min uppfattning att resandet av varför-frågor nästintill är oändligt. Vem som helst kan förmodligen driva en forskare till vansinnets brant genom att vad han eller hon än anger som för- fortsätta att ställa frågan varför då. Vad vi som forskare kan göra är att försöka formulera tillräckliga svar på våra rimliga, dvs. med argument inlösta, varför-frågor. Sociologen hävdar att en förklaring är ett därför som i varje fall för stunden ger ett tillräckligt svar på frågan varför. Tillräckligt innebär i detta sammanhang att de därför som forskaren lägger fram får de intresserades varför att tystna. Det är dock min övertygelse att tillräckliga svar kräver förklaringar och en för- ståelse som går utöver statistiska samband. Jag vill därför hävda att I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" varförfrågorna kräver iscensättning också av de två andra för- varnade sociologierna. Den andra sociologin är till sitt ursprung en Geisteswissenschaft och tar sig som sådan uttryck i en samhällsorienterad kulturanalys. Det tyska begreppet andevetenskap har sin grund i den tyske idea- listen (1833-1911) filosofi vilken hävdade nöd- vändigheten av delat bo mellan natur- och kulturvetenskap. Natur- vetenskapens kunskapsobjekt var enligt Dilthey av ett helt annat slag än kultur- och samhällsvetenskapens. Människans liv i sam- hället och i historien skiljer sig väsentligt från naturvetenskapens studieobjekt och kännetecknas av levd erfarenhet och upplevelser kring vilka hennes liv organiseras, förstås och förändras. Att leva och göra erfarenheter är att vara meningsproducerande och för- ändringsbar. Ande- eller kulturvetenskapens uppgift blir således att empatiskt genom tolkning försöka förstå människan som kulturvarelse och den tid och tidsanda hon lever i. I en kultur- analys är människans erfarenheter och upplevelser av sig själv och andra liksom av sin egen värld den nödvändiga startpunkten. Kulturbegreppet är till innehåll och genom alla sina möjliga användningsområden emellertid ingen självklarhet. När litteratur- vetaren , en av 1900-talets viktigaste kultur- teoretiker, inleder sin mest klassiska artikel om kulturbegreppet skriver han att det är one of the two or three most complicated words in the english language. Det är dock i detta sammanhang inte min avsikt att problematisera och utveckla kulturbegreppets historia. Låt mig bara konstatera att användningen av begreppet i denna artikel är kultursociologiskt och avser de levda kulturer som alla är ett uttryck för de skilda sätt på vilka människor lever, förstår och hanterar sin omvärld; deras ekonomiska, sociala och existentiella villkor, deras samhälleliga institutioner, naturen, deras traditioner, värden och uppfattningar liksom deras relationer till andra männi- skor och sig själva och hur de därigenom medvetet och omedvetet präglas och blir självmedvetna, vilket både bevarar och förändrar denna medvetenhet liksom dess villkor. En viktig och mycket av- görande aspekt av vårt vara i den levda kulturen är vår subjektivitet, med vilken jag avser de omständigheter, känslostrukturer och impulser som aktivt driver oss, oavsett om vi är medvetna om dem eller ej. Subjektiviteten har, som jag uppfattar den, både en indivi- duell och en social dimension. I sin individuella form handlar den om den egna identiteten, om vem jag är och vem jag kan bli, medan den i sin sociala form handlar om erfarenheten och upp- levelsen av att vara en del av ett vi och inte av ett dom, dvs. om social tillhörighet och distans. Erfarenhetens kollektiva subjek- tivitet är de sociala energiernas hemland, dvs. det som får oss att göra något, medan den individuella subjektiviteten, jag och mitt identitetsarbete, utgör det egna jagets psykologiska energicentrum, dvs. det som får mig att göra något. Subjektivitet är således något som skapas och förändras, men också delas kollektivt i form av det vi som upplever, känner, ser, vet, tycker osv. Den engelske historikern och kulturforskaren har sammanfattat ett sådant kulturbegrepp, eller snarare kulturstudier, på följande vis: För mig handlar kulturstudier om medvetandets eller subjek- tivitetens historiska former eller om de subjektiva former vi lever genom, eller, i en ganska farlig förtätning och kanske reducering, om de sociala relationernas subjektiva sida. En annan engelsk historiker, E.P. , hävdar i likartad anda att kultur är det som människor skapar när de på olika sätt handskas med sina ekonomiska och sociala villkor. Varje kultur- analys måste således innehålla ett samspel mellan sociala och ekonomiska omständigheter, stabila eller i förändring, och de förståelse- och handlingsformer som människor förmår att mobili- sera inom ramen för sina villkor. Kultur blir i detta sammanhang den levda kultur som rymmer den kulturella praktik – (så som man gör när människor som vi gör som vi brukar göra eller för- ändrar det vi brukar göra) – och de kulturella förståelseformer – (så som människor som vi förstår de sammanhang och oss själva när vi förstår som vi brukar förstå eller förändrar det vi brukar förstå) – människor mer eller mindre rationellt och medvetet I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" iscensätter när de lever sina liv i , i specifika samman- hang. Det metodologiska iscensättandet av detta kulturbegrepp benämns hädanefter kulturanalys. När sociologin intar en sådan position utgör den en kulturanalytisk socialvetenskap. Dess veten- skapliga giltighet, eller snarare värde, har sin grund i det kultur- vetenskapliga ansvaret för att i dialog med empiriska material se något som något, dvs. att formulera kulturforskarens tolkningar av vardagslivets kulturella praktiker och förståelseformer. Sociologi som normativ kritik Den tredje sociologin intar den normativa och samhällskritiska positionen, vilken oftast tar sig den sociala teorins snarare än empirins form. Ett klassiskt exempel är den så kallade Frankfurts- skolans kritiska teori, som bland annat argumenterar för att upplysningen åter måste upplysas eftersom samhällsvetenskapen själv har blivit en del av demokratins förfallsprocess. Den veten- skapliga socialvetenskapen har genom att mäta och tillhandahålla instrument för att förklara och manipulera opinioners svängningar blivit till serviceredskap i händerna på en politisk marknad och en socialstat med legitimitetsbehov. Staten liksom partierna får på så sätt den vetenskapliga hjälp som behövs i arbetet med att försöka framkalla masslojalitet snarare än att öppna upp sig för inflytandet från en allmän opinion som tar sig den fungerande politiska offentlighetens form. Det är, om vi följer den tyske samhällsteoretikern och den kritiska teorins viktigaste arvtagare , från människornas vardag- liga livsvärld – utanför marknaden och statens institutioner, dvs. bortom pengar och makt – som en politisk offentlighet värd nam- net har sin grund. För att citera sociologen : Demokratisering betyder för Habermas två saker: För det första frigörelsen av en politisk offentlighet från det politiska systemets direkta styrning, dvs. stärkandet av den autonoma politiska kollek- tiva åsikts- och viljebildningen. För det andra utnyttjandet av statens beroende av legitimitet för att påverka statens kollektiva målsätt- ningar. Den senare formen av demokratisering förutsätter, men uttömmer inte, den förra formen. (min kursivering) Den typ av sociologi som Habermas representerar rymmer ett otvetydigt och klart medvetet normativt inslag. Den intresserar sig inte enbart för hur det är, den tar, som i citatet ovan, sin utgångs- punkt i vad demokrati och demokratisering borde vara. Därmed tillhandahåller den på en och samma gång både en möjlighet till kritik av en reellt existerande demokrati och tydligörandet och försvaret av en alternativ norm. För Habermas innebär detta att en samhällsutveckling som motverkar en utifrån hans värden funge- rande politisk offentlighet måste kritiseras utifrån hans normativa position, dvs. från hans krav på hur en politisk offentlighet värd namnet bör verka. En kritiskt normativ socialvetenskap har därmed med Carlehedens ordval, sin utgångspunkt i den spänning mellan ideal och fakticitet som redan finns i den verklighet vi lever i. Habermas normativa ställningstagande skall således inte tolkas som idealistiskt eller utopistiskt. För att undvika en sådan fel- läsning använder Habermas själv begreppet idealisering och avser med detta den praktikens framträdelseform som befinner sig mellan det faktiska, hur det är, och det idealiska, hur det kan, bör och kunde vara. När vi samtalar med någon utgår vi ifrån att den som kommunicerar med oss uppriktigt och sanningsenligt menar vad denne säger. Att använda språket som redskap i kommunikation är således att ofrånkomligt göra bruk av vissa ideal förutan vilka det vore omöjligt att kommunicera. Det betyder inte att idealet i den faktis- ka samtalssituationen till fullo kommer att uppfyllas, men vi bör likväl i vårt kommunikativa handlande försöka agera som om dessa ideal gäller, är möjliga och fungerar. Idealisering är att med sanningens och riktighetens anspråk bejaka idealen utan att de nödvändigtvis till fullo kommer att kunna förverkligas. Det är just i spänningen mellan det faktiska och det idealiska som vi finner det som är så utmärkande för en normativ, kritisk sociologi eller teori; att utifrån ett ideal, vilket grundats genom teoretiskt tänkande och övertygande, genom öppen diskussion inlösta, argument, hålla ett vaksamt och kritiskt öga på hur något, till exempel en demokrati, faktisk fungerar och utvecklas. Den normativa och kritiska socio- logins vetenskapliga giltighet har således sin grund i nödvändig- heten av att finna grundade argument för den normativa utgångs- I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" punkten samt i kritiken av framträdandegapet mellan vad som faktiskt är för handen och vad som utgör ett legitimt ideal. En sådan vetenskap förblir så att säga i sina egna händer eftersom den inte i en naiv och blind vetenskaps namn lånar sig till demokratins förfallsprocess. Huvudfrågan och dispositionen av en snabb trestegsanalys Det är nu min avsikt – även om jag riskerar att uppfattas som Snörmakare får en idé – att i en snabb trestegsanalys iscensätta alla de tre sociologierna i ett försök att besvara artikelns huvudfråga, som formuleras i förväg och lyder: Hur skall vi förstå det empiriska faktum att inte ett obetydligt antal av dagens ungdomar säger sig vara politiskt intresserade och engagerade som de med mycket få undantag undviker medlemskap och traditionellt politiskt arbete i politiska partier och i på lokala, regionala och statliga nivåer politiska församlingar? Om vi intresserar oss för relationen samhälle, ungdomskultur och politik är det nödvändigt (men inte tillräckligt) att ha tillgång till relevanta beskrivande kvantitativa data. Trestegsanalysen tar därför sin början med en kort, tematiserad sammanfattning av till- gänglig statistik över ungdomars politiska intresse, engagemang, aktivitet och inflytande. Det första steget är, med ett begrepp lånat från den engelska etnografen , att uppfatta som min studies indexikala nivå. Den hjälper mig att besvara grundläggande frågor om statistiska fördelningar. I analysens andra steg försöker jag mig på en kulturanalys av den indexikala nivåns sammanfattade data. skriver i detta sammanhang om den homologiska respektive den integrativa nivån. Den förra går djupare än den indexikala nivån och intresserar sig för hur kulturanalytikern skall förstå de relationer som studeras. Denna nivå nöjer sig inte med att konstatera hur ungdomars politiska intresse, engagemang, aktiviteter och inflytande fördelar sig utan den fortsätter att fråga varför. Vad är det i relationerna mellan samhälle, levd ungdomskultur och politik som förklarar de kausala samband som den indexikala nivån synliggjort? Den integrativa nivån för frågan vidare och fokuserar hur relationerna mellan olika element i analysen påverkar, modifierar och förändrar varandra. Kulturanalysen bör, vilket tidigare tydliggjorts, iscen- sätta en sociologisk föreställningsförmåga i vilken man tillåter sig att se något som något, dvs. man gör en analys genom vilken man formulerar förklarande tolkningar som går utöver vad den indexikala nivåns beskrivande data säger av sig själva. Ett sådant analytiskt tillvägagångssätt rymmer således en kritik av den vetenskapliga sociologin genom att hävda att den genom sin vetenskaplighet i allt för stor utsträckning skurit av sociologin från att se de teo- retiska, historiska och sociala sammanhang i vilka data alltid produceras, relateras, analyseras och förändras. Kulturanalysen bör slutligen, i bästa fall, generera kraftfulla analytiska poänger vilka kan omsättas i konkret förståelse med konsekvenser för vardagens praktiker. Kanske kan dessa poänger anses handla om vad den tyske hermeneutikern benämner igenkännandets glädje. I sitt klassiska verk Sanning och metod skriver han: Igenkänningens fulla innebörd förstår man inte, om man däri endast uppfattar att något redan känt blir känt på nytt, dvs. att det redan igenkända känns igen. Igenkänningens glädje består snarare i att man redan känner igen mer, än det man redan kände. Som i en illumination, ut ur omständigheternas alla betingade tillfälligheter och skiftningar, träder det redan kända fram med igenkänningen och fattas till sitt väsen. Man inser något. Kulturanalysens kritik av den indexikala nivån är således inte en kritik som vill utesluta den utan en kritik som vill fördjupa och komplettera den. Denna komplettering har enligt min uppfattning två riktningar.