sou · GMB3160d1 · 1999-01-01 00:00:00 — 3.2.2Förändrade förutsättningar för utlåningsverksamheten Något tillspetsat kan framgången hos den traditionella bankverksam- heten sägas vara avhängig existensen av informations- och transak- tionskostnader i direkta finansiella transaktioner. Utan transaktions- kostnader och s.k. informationsasymmetrier mellan långivare och lån- tagare skulle inga mellanhänder behövas i finansiella transaktioner. Världen är dock inte beskaffad på detta sätt varför finansiella mellan- händer historiskt har haft en given central ställning på de finansiella marknaderna. Fram till för ett par årtionden sedan var bankerna de totalt dominerande mellanhänderna i det finansiella systemet, framför allt vad gäller tillhandahållandet av de beskrivna traditionella banktjänsterna. kan förutom banker exempelvis värdepappersbolag, för- säkringsbolag och finansbolag räknas in i gruppen finansiella mellan- händer, eller intermediärer som de ibland kallas. När det gäller kreditgivningen är det framför allt utvecklingen av väl fungerande värdepappersmarknader som kan komma att kraftigt be- gränsa bankernas traditionellt centrala position inom denna funktion . Viktiga orsaker till den snabba utvecklingen av dessa mark- nader är främst uppfinningsrikedomen i skapandet av nya finansiella instrument samt den snabba tekniska utvecklingen på data- och tele- kommunikationsområdet. Detta har möjliggjort handel i stora volymer och förhöjt likviditeten i de handlade instrumenten. Finansieringen av det stora statliga lånebehovet på penningmarknaden är också en mycket vik- tig orsak till framväxten av en väl fungerande penningmarknad . Det har allmänt sett bidragit till att nedbringa kostnaderna för finansiella transaktioner. Därmed har det blivit möjligt och lönsamt för de företag som är relativt billiga att genomlysa för potentiella finan- siärer att finansiera sig direkt på kapitalmarknaden genom emission av företagscertifikat eller industriobligationer i stället för att ansöka om bankkredit. Det är framför allt stora och välkända företag som i ökad utsträckning fått denna möjlighet. Eftersom de företag som har möjlighet att finansiera sig direkt på ka- pitalmarknaden är företag som är relativt genomlysta, kan bankernas förlust av dessa företag som låntagare innebära att genomlysbarheten i bankernas kreditportföljer allmänt sett kan minska. Denna utveckling torde dock minska portföljrisken via den ökade diversifieringen som tor- de bli följden av förlusten av de stora låntagarna. Det är i huvudsak de låntagare som inte kan finansiera sig direkt på kapitalmarknaden som enligt detta resonemang kommer att kvarstå som låntagare i bank. Emellertid kommer stora företag sannolikt även fortsättningsvis att an- skaffa löpande rörelsekrediter via bankerna. Anledningen till detta är att det är alltför kostsamt för de potentiella finansiärerna att anskaffa erfor- derlig information för att bedöma kreditvärdigheten hos dessa låntagare. Andelen lån till små och medelstora företag samt hushåll torde således öka i bankernas låneportföljer . Att bankernas kreditgivning i allt högre grad riktas till sådana låntagare torde ställa ökade krav på bankernas förmåga att analysera, hantera och prissätta kreditrisker. En för bankerna positiv sida av den beskrivna utvecklingen är att bankerna kan vara med i handeln och organisationen av marknaden för industriobligationer. Därmed skulle bankerna kunna tjäna pengar på förmedling, hantering och sin expertis inom kreditutvärdering i stället för att ta egna direkta kreditrisker. Denna utveckling bidrar till att öka ge- nomlysbarheten och stabiliteten i instituten. 3.2.3Förändrade förutsättningar för inlåningsverksamheten På inlåningssidan har banker formellt sett en mycket starkare position än på utlåningssidan. Som redan nämnts är det framför allt den lagstiftade ensamrätten för banker att ta emot transaktionsinlåning, eller mer exakt nominellt bestämda avistafordringar, som varit grundbulten i bankernas traditionella verksamhet och starka ställning på kreditmarknaden. Emel- lertid medför utvecklingen av värdepappersmarknaden, samt det bredda- de utbudet av andra spartjänster, att även denna ställning är på väg att rubbas. Dessutom förändras allmänhetens sparbeteende i riktning mot andra sparformer. Breddat utbud av spartjänster Andra företag än banker erbjuder allmänheten att placera sparande i in- strument och kontoformer som till sin natur är mycket lik inlåning, fram- för allt vad gäller likviditeten. Exempel på sådana instrument är (kontobaserade) privatobligationer. Förvärvaren av en utgiven obligation registreras endast i ett kontoregister och erhåller ett kontoutdrag som bevis på registreringen i stället för ett värdepapper. Förvärvaren kan lätt avyttra obligationen till låg transaktionskostnad och ha medlen från en försäljning snabbt tillgängliga. Ett viktigt kännetecken på inlån-ing är att insättaren kan sätta in och ta ut belopp av valfri storlek. Det är emeller- tid möjligt för institutet att emittera obligationerna i mycket små valörer vilket innebär att kunden kan köpa och sedan sälja obligationer i valfria belopp. Detta är således snarlikt insättning och uttag av inlåningsmedel. En skillnad mellan inlåning och obligationer som sparform är att inlå- ningen är nominellt bestämd. En annan skillnad är att obligationen har en kursrisk, vilket innebär att spararen i obligationer löper risk att inte få tillbaka lika mycket som placerades i obligationen. Ett annat exempel på sparformer som är mycket nära substitut till inlåning är ömsesidiga värdepappersfonder vars medel är placerade i höglikvida räntebärande tillgångar med låg risk. Kunden kan placera och ta ut valfria belopp genom att köpa och sälja fondandelar. Medlen från försäljning av fondandelar kan göras lättillgängliga genom överflyttning till ett vanligt inlåningskonto. Dessa fonder kan tillfredsställa kundernas skiftande placeringsönskemål i allt större utsträckning i takt med att vär- depappersmarknaderna utvecklas. En från regleringssynpunkt viktig skillnad mellan placeringsalternativ av typen privatobligationer och värdepappersfonder å ena sidan och transaktionsinlåning å andra sidan är inlåningens koppling till betal- ningssystem, dvs. bankerna tillhandahåller betalningstjänster. Som sägs i avsnitt 6.3.2.4 är det oklart om en sådan konstruktion är tillåten enligt gällande svensk lagstiftning. I finns ömsesidiga värdepappersfon- der, s.k. money market mutual funds (MMMF), som tillhandahåller checkdragnings- och gireringstjänster. En annan, ur regleringssynpunkt, viktig skillnad mellan värdepap- persfonder med koppling till betalningssystem och bankinlåning är, som nämnts, att bankers placering av inlåningen som utlåning medför poten- tiella instabilitetsproblem. Det förhållandet att banker håller endast en fraktion av den totala inlåningen i likvida tillgångar och resten i illikvid utlåning medför att det vid ett sviktande allmänt förtroende för en bank kan uppkomma en "först till kvarn"-situation där de inlånare som ham- nar sist i uttagskön riskerar att inte få tillbaka sin inlåning vid anmodan. En sådan situation kan i princip inte uppkomma för en värdepappersfond av typen MMMF eftersom det finns likvida tillgångar motsva- rande värdet av fondandelarna. Det skall dock noteras att en annan form av uttags- eller utförsäljningsanstormning mot MMMF kan ske om pla- cerarna befarar att marknaden för de tillgångar MMMF har placerat i kommer att vika. Denna konstruktion gör att dessa fonder, och även and- ra institut som placerar inlåningen i likvida tillgångar, utgör ett mindre hot mot systemstabiliteten. En till inlåningsverksamhet gränsande företeelse som ökat i omfattning är att detaljhandelsföretag erbjuder kontokortskunder att sätta in medel på räntebärande konton, t.ex. . Mottag- ande av dessa s.k. kundmedel omfattas inte av begreppet inlåningsverk- samhet om medlen enbart används för betalning av det kontoförande fö- retagets varor eller tjänster samt om kontobehållningen är högst . Det finns ett flertal fördelar med dessa kundmedelskonton som gör att dessa kan komma att växa i betydelse . Exempel på sådana fördelar är att insättaren får kontoutdrag med förteckning över gjorda inköp, att det löpande betalningsförhållandet mellan säljföretaget och kunden underlättas samt att kassahanteringsrutinen rationaliseras. Dessutom torde populariteten hos denna sparform påverkas positivt av att räntan på flera av dessa konton varit relativt förmånlig för kunden. Även spararnas beteende har förändrats, vilket är naturligt om utbudet av spartjänster breddas. Dessa processer hänger intimt samman. Efter att ha varit mycket låg , t.o.m. negativ under vissa pe- rioder, har hushållens sparkvot ökat markant första hälft. Skattereformen , höjda realräntor, ökad ar- betslöshet och försämrat socialförsäkrings- och pensionssystem är några viktiga orsaker till detta. Det är också tänkbart att det utöver nämnda osäkerhetsfaktorer finns en långsiktig förändring i allmänhetens vär- deringar till sparande till följd av de förbättrade möjligheterna att skräd- darsy sitt sparande. Hushållens nysparande har dock inte placerats som inlåning i bank i någon större utsträckning.31 Förutom ett ökat sparande i privata pen- sionsförsäkringar har just privatobligationer blivit en allt populärare sparform . Ökningen av det långa sparandet i privata pensions- och kapitalför- säkringar hänger bl.a. samman med en växande osäkerhet om stabiliteten i det allmänna pensionssystemet. De ökade möjligheterna till individuellt skräddarsydda pensionssparlösningar, t.ex. inom unitlinked fonder, torde också ha betydelse. Populariteten hos privatobligationer som sparform har ökat i takt med den förbättrade likviditeten och tillgängligheten i utbudet av obli- gationerna – bl.a. genom möjlighet till handel via telefon – samt ett bre- dare utbud till varierande löptider. Sammantaget innebär denna ut- veckling, som redan nämnts, en minskad skillnad mellan inlåningens och privatobligationernas egenskaper. Ökad marknadsföring och information har ökat allmänhetens kännedom om denna placeringsform och insikt om de stora likheterna med inlåning. Denna insikt i kombination med den stora räntedifferensen som rådde mellan obligatio- nerna och inlåningen är sannolikt den viktigaste förklaringen till obliga- tionernas ökade popularitet. Räntedifferensen möjliggörs framför allt av den mindre risken för avbrott i finansieringen via privatobligationer, i 31 Bankinlåningens andel av hushållens finansiella tillgångar har minskat från 1994, SCB kapitalmarknadsstatistik. jämförelse med inlåning, eftersom obligationerna har en viss bestämd löptid. 3.2.4Förändrade förutsättningar för betalningsförmedlingen Allmänhetens efterfrågan på transaktionsinlåningstjänster samman- hänger i hög grad med möjligheterna att smidigt utföra betalningar till och från inlåningskonton. Bankerna har i princip indirekt haft ensamrätt att tillhandahålla flertalet betaltjänster eftersom dessa tjänster på ett eller annat sätt är kopplade till inlåningskonton. Uppkomsten av uttagsautomater har inneburit att den fysiska länken mellan banken och kunderna och deras pengar har försvagats. Kredit- och betalkortens framväxt har medfört att kunderna inte längre behöver bära omkring kontanter. Denna utveckling har inneburit att kundernas kassahantering har effektiviserats. Kunden kan göra uttag från sitt rän- tebärande konto endast då hon behöver utföra en transaktion. Kunden får därmed ränta medlen stannar på ett räntebärande konto (eller någon annan likvid sparform). Bankernas ställning har knappast påverkats negativt av denna utveckling. Den minskade kontanthållningen hos allmänheten torde i stället haft en viss positiv effekt på transak- tionsinlåningen. Den tekniska utvecklingen, som medfört att en mängd nya sätt att ut- föra betalningar uppstått, kommer förmodligen att försvaga bankernas centrala position som förmedlare av betalningar. Flertalet nya be- talningssätt har sitt ursprung i innovationer inom data- och telekommu- nikationsområdet. Betydelsen av kontanter i betalningstransaktioner kommer troligen att minska än mer och ersättas av elektroniska pengar av olika slag. Det utmärkande för dessa pengar är att värdet finns lagrat och har betalats i förväg. Elektroniska pengar kan lagras på ett kort, s.k. kontant kort eller smarta kort (eng. prepaid cards eller storedvalue cards) eller på en persondator. Telefonkort är en form av kontantkort som bör- jat få en utbredd användning. Bankerna erbjuder numera sina kunder kontantkort. Korten är ut- rustade med ett datachip som laddas med värdeenheter i laddningsappa- rater som är kopplade till innehavarens bankkonto. Detta är ett sätt att slippa kostsam hantering av sedlar och mynt. Marknaden för kontantkort har inte blivit så stor. En förklaring till detta kan vara de kostna- der som hanteringen av kontantkort är förenad med. En effekt av spridningen av kontantkort är att behovet av sedlar och mynt i transaktioner minskar. att påverkas negativt.32 En annan effekt är att bankerna kommer att tjäna seignorage på kortutgivningen. Detta kommer av att det belopp som lad- das ned på kontantkortet överförs från kundens konto till ett allmänt konto inom banken, där samtliga laddade medel samlas. Då kunden ge- nomför transaktioner med kortet överförs motsvarande medel från det allmänna kontot till kundens motpart i transaktionen, t.ex. en livsme- delsbutik. De medel som ännu inte dragits från det allmänna kontot utgör en räntefri finansiering för banken vilket kan likställas med seignorage. En annan form av elektroniska pengar är de som används i den elek- troniska kommers över persondatorer som kan förväntas öka . Det finns flera olika standards för hur elektronisk betalningsförmedling över persondatorer kan utföras. En sådan är Digicash. Detta är en metod som bygger på att den som vill handla varor och tjänster över internet har ett konto hos en bank som accepterar elek-troniska pengar och som tar emot beställningen och skickar pengarna till säljaren. Det finns flera viktiga regelfrågor rörande elektroniska pengar. En av de viktigare torde vara vem som skall ha rätt att på marknaden erbjuda sådana betalningsmedel. har behandlat elektroniska pengars rättsliga status enligt EG-lagstiftningen och dragit slutsatsen att tillhandahållande av elektroniska pengar inte utgör "deposittaking" enligt art. 3 i andra banksamordningsdirektivet. Tillhandahållande av elektro- niska pengar skall därför inte på den grunden vara förbehållen kreditin- stitut. En annan fråga är om elektroniska pengar (på bankernas "allmänna konton") skall omfattas av insättningsgarantin. Dessa frågor har behandlats av utredningen om elektroniska pengar (SOU 1998:14). I betänkandet presenteras – som underlag för regeringens och departe- mentens ställningstaganden nationellt och i olika internationella fora – en skiss till näringsrättslig reglering av elektroniska pengar. Enligt denna skiss skall även andra företag än banker och kreditmarknadsföretag få ge ut elektroniska pengar efter särskild prövning och tillståndsgivning. Den som fått tillstånd skall enligt skissen stå under till- syn. Elektroniska pengar i vad som kallas större system kan enligt skis- sen behöva omfattas av någon form av garanti. har utarbetat ett förslag till direktiv om elektroniska pengar, Förslag till Eu- ropaparlamentets och rådets direktiv om att starta och driva verksamhet i e-penninginstitut samt om tillsyn av sådan verksamhet. På företagssidan utvecklas betaltjänster med hjälp av (Inter-change) som möjliggör betalningar av t.ex. leve- rantörsfakturor via datanätet från betalarens dator via bankens dator till mottagarens dator. 32 Med seignorage menas kortfattat intäkter från att en del av dess skulder (sedlar och mynt i cirkulation) är icke-räntebärande. Sammantaget kommer tjänsten att överföra pengar från en aktör till en annan i ökad utsträckning att kunna tillhandahållas av en växande skara företag. Emellertid torde knappast utvecklingen av betalnings- förmedling innebära att bankernas inlåning kommer att drabbas menligt av denna anledning, snarare tvärtom. Via persondatorn kommer kunderna inte bara att kunna utföra betal- ningar, utan även ha bättre kontroll över sina besparingar. Allt mer so- fistikerade former av "home banking" kommer att leda till att kunderna kan placera medlen i institut eller sparformer där villkoren framstår som bäst. De kommer också att ha tillgång till finansiell information och råd- givning via framför allt internet. Denna utveckling har också öppnat upp möjligheten för hård kon- kurrens från företag som traditionellt inte varit verksamma inom den finansiella sektorn, såsom telekommunikationsföretag och mjukvarufö- retag inom databranschen, att erbjuda betalningsservice och eventuellt i förlängningen även transaktionsinlåningstjänster. Därmed har utveck- lingen av nya effektiva metoder för betalningsförmedling även betydelse för bankernas konkurrens om allmänhetens inlåningsmedel. I första hand kommer det dock att handla om konkurrens mellan de etablerade banker- na att vara förberedda på utvecklingen av dessa nya betalningsformer samt vara effektiva i sin hantering av elektroniska pengar. 3.3Andra utvecklingstendenser i banksystemet Den oligopolliknande struktur som har kännetecknat den svenska bankmarknaden är på väg att brytas upp i rask takt. Marginalerna i ban- kernas traditionella verksamhet pressas i takt med att en mängd nya ak- törer etablerar sig inom dessa verksamhetsområden. Avregleringen har medfört en branschglidning som har lett till en minskning av skillnaderna mellan olika typer av finansiella företag, framför allt mellan bank- och försäkringskoncerner. Försäkringsbolag, hypoteksinstitut etc. försöker utnyttja sin kundbas genom att expandera sitt finansiella produktsorti- ment med traditionella banktjänster, t.ex. via nischbanker. Även företag som har sin kärnverksamhet utanför den finansiella sektorn finansierar sig med inlåning. Stora industriföretag bygger upp bankliknande verksamheter för att understödja sin kärnverksamhet fi- nansiellt. Dessutom har ett flertal icke-banker, främst detaljhandels- företag, börjat konkurrera om hushållens placerings- och betalnings- volymer med egna kortprodukter och höga räntor. Den ökade europeiska integrationen och framför allt EMU kommer sannolikt att späda på kon- kurrensen från utländska konkurrenter. Som nämndes i avsnittet ovan kan det inte uteslutas att aktörer som traditionellt stått utanför bankbranschen, men som ser stora möjlig- heter att framgångsrikt konkurrera med hjälp av den nya tekniken, söker inträde på den svenska bankmarknaden. Exempel på sådana aktörer är kortföretag (t.ex. ) och dataföretag (t.ex. Microsoft). Särskilt framväxten av en ny kategori banker som är mera speciali- serade, s.k. nischbanker, har ökat konkurrensen på privatmarknaden och då framför allt på sparandeområdet. Dessa banker använder nya och mindre kostsamma distributionsvägar genom utnyttjande av ny teknologi inom tele- och IT-området samt ett minimerande av personal, antalet kontor och direktkontakt med kunderna. Före avregleringen på kreditmarknaden hade svenska bankkunder få sparalternativ och var relativt orörliga i sitt sparande. Detta torde ha hämmat konkurrensen mellan det fåtal banker som fanns och därmed haft en negativ inverkan på effektiviteten i banksystemet. Det ökade an- talet aktörer på marknaden för bankliknande tjänster har sannolikt medfört en ökad effektivitet i produktionen av finansiella tjänster. Kunderna har också blivit mer medvetna och benägna att jäm- föra olika sparformer i takt med att utbudet av spartjänster och finansi- ella produkter breddats samt att institutens marknadsföring intensifi- erats. Den beskrivna utvecklingen ställer hårda krav på effektivisering av de etablerade universalbankerna. Dessa kommer inte bara att följa med i den tekniska utvecklingen och försöka finna effektivare distribu- tionskanaler, vilket de gör bl.a. genom att själva erbjuda telefon- bankstjänster och utveckla "home banking". De kommer troligen även se sig tvingade att skära i sina kostnadskrävande kontorsnät. Dessutom kan det komma att bli allt svårare att upprätthålla en korssubvention av transaktionsinlåningen på andra sparformers bekostnad eftersom kon- kurrensen om sparmedlen hårdnar. som det sannolikt tillkommer ett flertal nya mindre aktör-er finns det anledning att förvänta en koncentration av den svenska bank- branschen. De svenska universalbankerna, som är relativt små i ett in- ternationellt perspektiv, kan komma att vidta strukturella åtgärder för att stå emot den ökande konkurrensen från framför allt de europeiska stor- banker som kan komma att etablera sig i . Det finns troligtvis synergieffekter att exploatera mellan bankerna inom olika verksamhetsområden, framför allt vad gäller effektiviseringen av kon- torsnäten, vilket kan medföra en rad uppköp eller sammanslagningar på bankmarknaden. Den ovan beskrivna utvecklingen av data- och telekommunika- tionstekniken kan å ena sidan leda till ökad koncentrationen. Mycket ty- der på att denna utveckling medför stordriftsfördelar i produktionen av bankernas detaljhandelstjänster. Det innebär att stora institut kommer att ha skalfördelar i konkurrensen med institut med mindre volymer. Å and- ra sidan kan ett effektivt utnyttjande av data- och telekommu- nikationstekniken även skapa förutsättningar för småskaliga nischbank- er. 3.3.2Tendenser inom produkt- och verksamhetsutveckling Det dynamiska samspelet mellan marknader och mellanhänder Den beskrivna utvecklingen av det finansiella systemet kan formuleras i termer av en produktutvecklingsprocess där produkter och tjänster, som initialt tillhandahålls av banker, i allt större utsträckning kommer att utbjudas på värdepappersmarknader i takt med att dessa marknader blir allt mer sofistikerade. Detta skulle kunna tolkas som en "kamp" mellan organiserade värdepappersmarknader och finansiella mellanhänder om att arrangera finansiella transaktioner. Finansiella marknader tenderar att vara effektiva institutionella al- ternativ till banker vid hantering av produkter med standardiserade vill- kor som är så befriade från informationsasymmetrier att skillnaden mel- lan köparens och säljarens pris (spreaden) är liten samt dessutom kan handlas i stora volymer. Banker har en relativ fördel i produktionen av lågvolymprodukter som är relativt kostsamma att genomlysa. Från ett dynamiskt perspektiv kan marknader och finansiella mel- lanhänder emellertid sägas vara komplementära institutionella strukturer. Inom ett effektivt fungerande finansiellt system är det viktigt att mellan- händer och organiserade marknader samexisterar på ett effektivt sätt. Bankerna fyller en viktig funktion genom att de skall medverka till för- ädlingen av finansiella produkter så att de kan handlas på marknader. Ett viktigt exempel, som diskuteras mer nedan, är värdepapperisering av lån, ett annat är konstruktionen av skräddarsydda derivatprodukter. När des- sa produkter används av allt fler och till slut får stand-ardiserade villkor, vilket möjliggör handel på en fungerande marknad, ökar effektiviteten i aktörernas riskhantering genom att transaktionskostnaderna sjunker. För att bankerna skall kunna hantera sin riskexponering i dessa nya produk- ter agerar de på dessa marknader och bidrar därmed till att ytterligare öka handelsvolymerna och reducera transaktionskostnaderna. gare hanteringen innebär att bankerna kan erbjuda sina kunder fler nya skräddarsydda produkter till attraktiva priser så att dessa ännu bättre kan hantera risken i sina marknadsposition-er. Förutom att bankerna kan hantera sina egna positioner bättre då de standardiserade värdepappersmarknaderna utvecklas, tjänar de pengar på olika typer av tjänster förknippade med handeln på dessa marknader. Resonemanget i avsnitt 3.2 pekar ut en minskning av den traditionella intermediära verksamheten för bankerna.