sou · GMB38d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Vår rättsordning skall ge ett betryggande skydd för den enskildes egendom. Detta har kommit till uttryck genom föreskriften i 2 kap. 18 § regeringsfor- men. I bestämmelsen sägs att varje medborgares egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någo n enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad med mindre att det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen (första stycket). Vidare föreskrivs att den som genom expropriation eller annat sådan t förfogande tvingas avstå sin egendom skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten. Sådan ersättni ng skall också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt för - svåras eller skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten (andra stycket). Med medborgare avses både fysiska och juridiska personer. Med uttrycket expropriation eller annat sådant förfogande avses i första hand olika former av tvångsövertagande av förmögenhetsrätt, dvs. äganderät t eller annan särskild rätt med ekonomiskt värde. Nationalisering av egendom och konfiskation på annan grund än brottslig gärning faller också ino m tillämpningsområdet för bestämmelsen (SOU 1993:40 Del A s. 46 f.). Skyddet enligt 2 kap. 18 § gäller för såväl lös som fast egendom. Det måste dock vara fråga om ett avstående av ägande rätt eller motsvarande rätt med ekonomiskt värde, t.ex. nyttjanderätt eller servitut. Övertagande a v patent och andra immateriella tillgångar täcks sannolikt av bestämmelsen (SOU 1993:40 Del A s. 47). Egendomsskyddet utvidgades genom en lagändring som trädde i kraft till att omfatta också ett skydd mot rådighetsinskränk- ningar av mark och byggnader. I förarbetena uttalades att inskränkningar i enskildas användning av sin egendom förekommer i stor utsträckning och att de är speciellt vanliga när det gäller fast egendom. Därför var de t särskilt motiverat att införa ett uttryckligt skydd mot rådighetsinksränk - ningar i grundlagen. Med hänsyn till att det saknades underlag för at t öv erväga ett längre gående skydd och till att konventione n () angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () föreslogs bli införlivad med svensk rätt saknades det motiv att föreslå att all egendom, både lös och fast, skulle omfattas av grundlagens egendomsskydd (prop. 1993/94:117 s. 15). I lagstiftningsärendet underströks det särskilt att sådana inskränkningar i rätten att använda främst lös egendom som följer av andra bestämmelser än mark- och byggnadsreglerande bestämmelser faller utanför tillämpnings- området för 2 kap. 18 § (prop. s. 49). Statliga ingripanden i form a v användningsreglering och rena rådighetsinskränkningar avseende t.ex . immateriella tillgångar bör således fortf arande falla utanför egendomsskyd- det i regeringsformen. Genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna har jämte tilläggsprotokollen införlivats med svensk rätt och skall gälla som lag här i riket. har starkar e ställning än en vanlig lag. Sålunda får inte lag eller annan föreskrif t meddelas i strid med åtaganden på grund av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och d e grundläggande friheterna (2 kap. 23 § regeringsformen). Enligt artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till skall envar fysisk eller juridisk persons rätt till sin egendom lämnas okränkt. Av stadgandet framgår vidare att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och av folkrättens allmänna grundsatser. I andra stycket förskrivs dock att bestämmelsen inte inskränker en stats rätt att genomföra såda n lagstiftning som staten finner erforderlig för att reglera nyttjandet av viss egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för at t säkerställa betalning av skatter och andra pålagor av böter och viten. Med egendom avses inte enbart fastigheter och lösa föremål av olik a slag, utan också fordringar och immateriella rättigheter. Dit kan också räknas ekonomiska intressen som är förbundna med utövandet a v näringsverksamhet eller annan ekonomisk verksamhet (, Mänskliga rättigheter, 1993 s. 248). har förklarat att artikeln innehåller tre principer. Den förs ta fastslår att äganderätten skall respekteras, den andra uppställe r villkoren för berövande av egendom och den t redje behandlar inskränkning- ar i rätten att utnyttja egendom. De andra och tredje principerna skall tolkas i ljuset av den första (s. 248 f.). Det är främst den tredje principen som är av intresse för utredningens uppdrag. Prövningen om en inskränkning i rätten att använda egendom ha r vidtagits i det allmännas intresse görs i första hand av nationella organ , t.ex. regering, riksdag eller domstolar. Dessa organ åtnjuter en viss rörel sefrihet, men kan i konkreta fall överpröva de t nationella organets bedömning. Begreppet det allmännas intresse ä r extensivt till sin natur. Det allmänna intresset skall alltid vägas mot de t enskilda och häremellan måste råda viss balans. Vid tillämpning av denna proportionalitetsprincip kan ett egendomsberövande anses berättigat enbart om det på rimliga grunder kan anses att det enskilda intresset bör få vika i det särskilda fallet. Vid avgörande om ingreppet är rimligt skall ocks å beaktas om den enskilde får ersättning och de övriga omständigheter under vilka ingreppet sker.