sou · GMB384 · 1999-01-01 00:00:00 — Att delta i en kurs innebär ett organiserat och systematiserat läran- de. I en kurs förekommer äkta interaktivitet mellan studerande och an- ordnare. I en distanskurs äger interaktionen i huvudsak rum på distans. En del läromedel påstås vara interaktiva, men vad det då i praktiken handlar om är simulerad interaktivitet: ett antal frågor och följdfrågor är förutsedda och på dem ges förutbestämda svar. För att äkta interakti- vitet skall anses förekomma måste två eller flera parter delta i styrning- en av förloppet på ett sätt som inte är bestämt i förväg: en fråga eller ett inlägg resulterar i ett svar som i sin tur föranleder en ny fråga eller ett nytt inlägg osv. i en kedja vars slut inte är förutbestämt. Äkta interakti- vitet kan inte förprogrammeras, och människan kan inte helt ersättas av teknik som bara ger simulerad interaktivitet. Det är emellertid – både av hänsyn till kostnaderna och med hänsyn till distansstuderandes behov av att själva kunna styra sina studier – viktigt att distansutbildning utformas så att behovet av handledning kan hållas nere. Därför måste särskild vikt läggas vid läromedlen och ut- formningen av IT-stödet i distanskurserna. DUKOM lämnar inga konkreta förslag om vilken pedagogik och meto- dik som främst bör komma till användning inom distansutbildning be- driven med hjälp av IT. För detta saknas enligt kommitténs mening ett tillräckligt underlag. Här krävs ett fortlöpande utvecklingsarbete natio- nellt och en öppenhet för erfarenheterna från det utvecklingsarbete som sker i andra länder. DUKOMs förslag syftar därför till att skapa insti- tutionella förutsättningar härför. Däremot finns i det material DUKOM redovisar i sina betänkanden åtskilligt av värdefulla erfarenheter att utnyttja för distansutbildare. Det är viktigt att utbildningsanordnarna har förståelse för de sär- skilda problem som är förknippade med distansutbildning men också förstår att utnyttja de fördelar som den erbjuder. Distansutbildning krä- ver en särskild pedagogisk kompetens hos anordnarna. Om bl.a. dessa frågor handlar bidrag På distans – Utbildning, under- visning och lärande i DUKOMs delbetänkande SOU 1998:83. Där finns en översiktlig genomgång av svensk och internationell debatt, forskning och utveckling inom distansutbildningens område. I anslutning till DUKOMs arbete har ca 100 projekt med distansut- bildning bedrivits runt om i . Dessa utgör tillsammans en även internationellt unik satsning. En sammanfattande utvärdering finns i DUKOMs delbetänkande Utvärdering av distansutbildningsprojekt med IT-stöd (SOU 1998:57) som författats av . I denna lik- som i projektens egna utvärderingar, tillgängliga via DUKOMs hemsi- da () i internet, finns ett rikt material som bör vara av stort värde för distansutbildare och andra intresserade framåt. Det är bara att hoppas att erfarenheterna från det pi- onjärarbete som DUKOM-projekten representerar snabbt kan ersättas av utvärderingar av nya erfarenheter från verksamheter med större bredd och bedrivna med fördjupad kunskap om distansutbildningens särskilda förutsättningar. Ett antal generella slutsatser av sannolikt längre hållbarhet kan dras av projekten: Distanskurser kräver en mera omsorgsfull planering organisatoriskt, pedagogiskt och tekniskt än vad lärarna varit vana vid från sin tidigare verksamhet. Det är alltså nödvändigt att utbildningsanordnarna avsätter tillräckligt med tid för kursförberedelserna. När de kursansvariga har lyckats få igång kommunikation mellan deltagarna har denna bedömts som mycket värdefull och viktig av de studerande. Men gruppkommunikationen har inte kommit igång av sig självt utan det har krävts en stark styrning, en tydlig förutbestämd struktur och att gruppkommunikationen givits en meningsfull roll i stu- dierna för att den skulle få tillräcklig livskraft och inte tyna bort. Den tekniska utrustning som har funnits tillgänglig för utbildnings- anordnarna och för de studerande har vållat problem. är det tekniken som har brustit, ibland är det de studerandes kunnande som har varit otillräckligt och ibland har problemet legat i huvudsak hos utbildningsanordnarna. Det är därför viktigt att kraven på tekniken och på teknikanvändarna läggs på rätt nivå och att det finns tillgång till teknisk support. Flera av DUKOM-projekten har initierats av enskilda eldsjälar, men stödet från den organisation inom vilken de arbetar har ibland saknats och då har projektet fått svårigheter. Ett helhjärtat engagemang från framför allt organisationens ledning har visat sig vara en viktig fram- gångsfaktor. Flertalet deltagare i DUKOM-projekten har varit kvinnor. Det finns inga som helst tecken på att kvinnorna skulle ha haft större svårigheter än männen att behärska IT. Snarare verkar det förhålla sig så att den i stor utsträckning skriftliga kommunikationen mellan lärare och stude- rande har passat kvinnorna bra. Erfarenheterna från närutbildning där- emot brukar tala för att männen tar för sig av lärares och kamraters uppmärksamhet på kvinnornas bekostnad. ITs utveckling tycks, som nämnts i avsnitt 1.2, inte styras av några be- hovsanalyser. Snarare förhåller det sig så att den snabba utvecklingen styrs av sina egna lagar och att IT-branschen i efterhand söker finna användningsområden för den teknik som utvecklas. Om utsikter till lönsamhet spåras sker kommersiell lansering. Den utveckling som äger rum är internationell och har sin tyngd- punkt i . Den kan mycket litet, eller inte alls, påverkas från svensk sida. DUKOMs intresse har framför allt inriktats på hur man i utbild- ningssyfte på ett bra sätt skall kunna utnyttja befintlig IT och den IT- utveckling som någorlunda säkert kan förutses. Vart utvecklingen går på litet är omöjligt att förutse, och DUKOM har avhållit sig från några spekulationer på den punkten. Några förslag om svenska satsningar på teknikutveckling finns därför inte i detta betänkande. Det är emellertid viktigt att det svenska samhället noga följer utvecklingen inom den internationella IT-branschen för att snabbt dra nytta av de nyheter som presenteras. Den IT som finns och som är ekonomiskt överkomlig för van- liga enskilda människor är mycket överlägsen i kapacitet och använ- darvänlighet den teknik som var tillgänglig . Utvecklingen har gått mycket snabbt och ingenting tyder på att den skulle vara avstannande. Dagens IT kan ändå knappast beskrivas som särskilt användarvän- lig. Men antagligen dröjer det bara innan IT har blivit så enkel att utnyttja och billig att anskaffa att den blir lika vardaglig som TV och ett självklart hjälpmedel i all utbildning. 3.1.6Flerformiga organisationer (Dual Mode) för utveckling av flexibel utbildning En mycket omdiskuterad fråga är om distansutbildningen skall skötas av samma institutioner som de som bedriver närutbildning (den engels- ka benämningen för detta är Dual Mode) eller om särskilda institutio- ner bör bildas för distansutbildningen (kallas då Single Mode). Den kände svenske forskaren och distansutbildaren J. A. Bååth har myntat begreppen flerformsorganisationer respektive enformsorganisation för att beteckna samma sak. Eftersom dessa begrepp är i viss mån etablerade kommer DUKOM att använda dem i det följande. De organisationslösningar som valts skiftar såväl i som in- ternationellt. De svenska universiteten och högskolorna har uppdra- get att också bedriva distansutbildning, och de skall alltså vara fler- formsorganisationer. för Vuxna (SSV) däremot bedriver bara distansutbildning, och är alltså enformsorganisationer, liksom de välkända korrespondensinstituten, av vilka pionjären fortfa- rande är verksam som en del av , vilken i övrigt bedri- ver förlagsverksamhet. Det mycket omtalade i , landets största universitet, ger enbart distansutbildning, och är alltså en en- formsorganisation, som dock förutsätter närvaro vid sommarkurser. Andra brittiska universitet är flerformsorganisationer liksom flertalet av de stora amerikanska universiteten. Det intressanta nya brittiska projektet inriktar sig på både närutbildning och distansutbildning och har dessutom ambitionen att erbjuda enskilda och företag flexibel utbildning; egentligen kanske det beskrivs bäst som en paraplyorganisation för förmedling av kontakter mellan utbildningsan- ordnare och utbildningssökande vars syfte är just att uppnå flexibilite- ten. Det finns skäl för och emot båda systemen. Ett tungt skäl för den specialisering som enformsorganisationen in- nebär är kraftsamlingen av kompetens till distansutbildning, något som främjar verksamhetens kontinuitet och kompetensuppb yggnad. Samti- digt medför skarpa gränser till annan utbildningsverksamhet risker för isolering och stagnation. Detta är, enligt vissa bedömare, vad som hål- ler på att ske med . Enformsorganisationer tenderar också mot storskalighet. För flerformsorganisationen talar bl.a. att distansutbildningen kan utnyttja befintliga institutioner med den ämnesmässiga och pedagogis- ka kompetens som redan finns. Den forskningsanknytning som anses viktig för högskoleutbildningar finns också redan. Ett problem – väl dokumenterat i de projekt som bedrivits under DUKOMs överinseende – är att det ofta är svårt att i en på närutbildning inriktad organisation skapa engagemang för och få resurser till distansutbildningen . Som framgår av avsnitt 1.3 är det DUKOMs uppfattning att di- stansutbildning och närutbildning bör ses i ett gemensamt sammanhang och bli till flexibel utbildning. Den flexibla utbildningen bör rimligen ha bäst förutsättningar att utvecklas i flerformsorganisationer, och om utbildningsanordnarna utnyttjar de möjligheter som mångfaldens och breddens ekonomi (se avsnitt 3.4) erbjuder bör flerformsorganisatio- nerna också kunna bli det mest kostnadseffektiva alternativet. DUKOM föreslår flerformigheten som huvudprincip för distansutbildningen. Det normala bör alltså vara att distansutbildningen anordnas av organisa- tioner som också anordnar närutbildning. Emellertid finns det, särskilt under ett intensivt uppb yggnadsskede, anledning att systematisera utvecklingsinsatserna inom distansutbild- ningen genom att hålla dem samman i centrala organisationer. Det skulle innebära att utbildningsanordnarna blir flerformsorganisationer medan centrala organisationer får uppdraget att i nära samarbete med utbildningsanordnarna svara för ett systematiskt utvecklingsarbete. DUKOM återkommer med närmare förslag i dessa frågor. Som framgår av nyssnämnda bidrag till DUKOMs delbetänkande visar en rad internationella exempel att distansutbild- ningen har haft svårt att göra sig gällande inom bl.a. högskolorna. De svenska erfarenheterna pekar i samma riktning. De skolor och högsko- lor som inte är beredda att ta ansvaret också för en bred distansutbild- ning kommer sannolikt inte heller att kunna bli delaktiga i utvecklingen av den flexibla utbildningen. Som nämnts tidigare kan kompetensutveckling ske i många olika former och bland dem tillhör det informella lärandet de minst uppmärksammade trots att det uppenbarligen är av mycket stor betydelse. Föreliggande avsnitt handlar om distanskurser, dvs. utbildning som har en anordnare som ger undervisning och handledning. Utgångspunkten för det följande är hur en väl fungerande distansut- bildning bör se ut för att tillgodose olika behov som distansstuderande kan komma att ha. Perspektivet är det livslånga lärandet, och medbor- garna antas utnyttja utbildningssystemet flera perioder under livet. Studierna bör vara resultatet av ett välgrundat beslut, och för detta behövs tillgång till väl utformad information om olika utbildningsalter- nativ och kompetent rådgivning. I senare avsnitt (3.7 och 3.8) behand- lar DUKOM dessa frågor. 3.2.2Stort behov av planering Ett genomgående drag är att distansutbildning måste föregås av nog- grann planering från utbildningsanordnarnas sida. Detta krav gäller inte bara själva utbildningen utan också den administration och teknik som stöder kursen. Erfarenheterna från bl.a. DUKOM-projekten visar att de frågor som de studerande har i stor utsträckning handlat om praktiska problem kring studierna, problem som är av administrativ och teknisk natur. Särskilt har behovet av teknisk support visat sig vara stort. Om verksamheten skall fungera väl är det därför nödvändigt att utbild- ningsanordnarna kan erbjuda hjälp med att lösa sådana problem och att det finns en organisation som kan svara för detta. Distansutbildning innebär att de studerande har stor personlig frihet i sättet att bedriva sina studier. Men för utbildningsanordnarens del gäller att kursplaneringen måste vara desto noggrannare. Att lägga upp en distanskurs kan inte vara ett ensamarbete för en enda person. Plane- ringen måste vara ett lagarbete mellan flera experter engagerade från första början – ämnesexperter, pedagoger, tekniker och administratörer – och lagarbetet behövs också under kursens gång. Om planeringen är tydlig och om dess innebörd också står klar för de studerande kan många onödiga frågor undvikas. Men framför allt innebär det en trygghet och säkerhet för den studerande att hon känner till vad som gäller – vad som är kurslitteratur och vad som är bredvid- läsningsmaterial, hur IT-material är avsett att användas och vilken tek- nik som krävs för att det skall kunna användas, vilka internetadresser som är särskilt värdefulla för kursen, vilka förutsättningar som gäller för kommunikation mellan lärare och studerande i den aktuella kursen, hur kommunikationen mellan de studerande är avsedd att fungera och vad den bör ha för syfte, hur och när studieuppgifter skall redovisas, osv. Om grundstommen i planeringen är klar och tydlig för kursdelta- garna blir också utrymmet för de studerandes personliga val tydligt. Många kommer dock att behöva personlig handledning för att göra de rätta valen. Distansutbildning innebär, vid jämförelse med närutbildning, att en relativt större del av ämnesstoffet måste finnas i läromedlen eller nås via eget kunskapssökande. Lärarens arbete under distanskursen får där- för en annan tyngdpunkt än i närutbildning – det sker en förskjutning från kursens innehåll till utbildningens form och till handledningen som skall stödja den studerandes lärande. Kraven på lärarens äm- neskunskaper blir inte mindre eftersom handledningen i stor utsträck- ning går ut på att hjälpa de studerande tillrätta med problem som de har att förstå kursens innehåll och att förklara sammanhang. För att inte lärarna skall bli överbelastade måste behovet av indivi- duell handledning förebyggas så långt det är möjligt (en klass med 30 elever får inte bli 30 klasser med en elev! Distanskurserna bör vara upplagda så att det blir möjligt att bedriva studierna i huvudsak utan kontakt med lärarna. Men de distansstude- rande måste ha möjlighet att på tidpunkter som passar dem kunna få hjälp och stöd av en lärare/handledare. Eftersom distansstudierna i stor utsträckning äger rum på andra tider än kontorstid behövs andra arran- gemang än att erbjuda de studerande telefontider på vardagar. IT gör detta möjligt. Frågor kring studierna bör t.ex. kunna ställas och få ett snabbt svar via e-post. De studerande kan naturligtvis inte begära att lärare skall finnas till hands dygnet runt och veckan runt, men någon form av reaktion bör ändå normalt kunna ges . Det snabbaste och mest arbetsavlastande sättet är emellertid att ut- bildningsanordnarna skapar en web-plats som ger utförliga upplysning- ar om kursen och där förberedda svar ges på frekventa frågor, s.k. FAQ (Frequently Asked Questions). Behovet av handledning från en lärare minskar också om de stude- rande kan ge varandra stöd. Erfarenheterna visar att studier i grupp är fullt möjliga även om deltagarna befinner sig på distans från varandra. Deltagandet i en grupp bör helst vara frivilligt, men många studerande sätter stort värde på just den arbetsformen. För att kommunikationen i grupperna skall fungera krävs att dess syfte tydliggörs och att den får ett för deltagarna meningsfullt innehåll. Läraren/handledaren har en viktig uppgift i att se till att grupperna får en lämplig sammansättning med hänsyn till de studerandes förutsättningar och ambitioner och i att se till att kommunikationen hålls vid liv. Att bedriva distansstudier upplevs av många som ett ensamarbete även om möjligheter till kommunikation på distans finns. Några finner sig väl till rätta med detta medan andra har behov av personliga kon- takter och personlig rådgivning. En hel del av detta kan på di- stans, såsom visats. Men för andra är enbart kontakter via nätet inte ett tillräckligt stöd utan de har behov också av de kvaliteter som det personliga mötet ger. För dem kan lokala lärcentra vara lösningen. I avsnitt 2.8 har ett antal befintliga lärcentra och deras verksamhet beskrivits och i avsnitt 3.7 finns DUKOMs överväganden och förslag beträffande lärcentra. Ett vanligt sätt att minska de studerandes känsla av isolering är att anordna fysiska möten med deltagande av de studerande och deras lära- re. Vanligt är att ett sådant möte äger rum vid kursstarten och sedan upprepas en eller under kursens förlopp. Det är omvittnat att sådana träffar har ett stort värde, och det finns lärare och studerande som betraktar dem som nödvändiga. – Det bör emellertid påpekas att om en kurs läggs upp så att det är nödvändigt för de studerande att delta i sådan möten innebär det att planeringen av kursen som di- stansutbildning kan ifrågasättas. Planeringen av en distanskurs bör syfta till att all nödvändig handledning och information skall vara till- gänglig på distans, och deltagande i kurssammankomster bör ses som en extra förmån för dem som vill ha en mera personlig kontakt med sina lärare och kurskamrater. Som tidigare framhållits bör läromedlen för distansutbildningen liksom i stort kunna vara desamma som de som används inom närut- bildning. Eller, för att vända på saken, de läromedel som är lämpliga för de mera självständiga studier som äger rum inom distansutbildning bör vara lika lämpliga för dem som deltar i närutbildning. För att de som studerar på distans skall ha den avsedda friheten att själva bestämma hur studierna skall ske och i vilken utsträckning de vill söka kontakt med handledare, andra studerande eller lärcentra be- höver läromedlen vara utformade så att självständiga studier är en reell möjlighet. Det innebär att utbildningsanordnaren måste vara särskilt noggrann vid valet av de läromedel som tillhör en distanskurs. bör läromedlen vara självinstruerande. Bl.a. bör multimedialt material användas. Om sådant – producerat i eller utomlands – inte finns att tillgå kan det bli nödvändigt för utbildningsanordnaren att själv utarbeta materialet. IT-läromedel är som regel dyra att framställa och enskilda utbild- ningsanordnare kommer ofta att ha svårt att finansiera dem. För att kostnaderna skall bli försvarbara behöver som regel antalet användare vara betydande. Detta medför att samarbete kommer att visa sig nöd- vändigt mellan olika utbildningsanordnare eller att läromedlen bör pro- duceras av någon central instans med sikte på nationell användning. De nya högskolorna i är som regel ännu små och uppsättningen ämnen som kan studeras där är begränsad. De har det tredubbla syftet att dels avlasta en del av expansionstrycket på de gamla universiteten och universitetsorterna, dels fungera som katalysatorer för den regio- nala utvecklingen, dels underlätta för regionens invånare att få hög- skoleutbildning. Särskilt det sistnämnda syftet skulle säkerligen kunna nås bättre om det var normalt att på campus både studera kurser som finns representerade vid den egna högskolan och, på distans, kurser vid någon annan högskola. Studenterna skulle då inte behöva byta studieort för att kunna få den utbildning de önskar, och expansionstrycket på de stora universiteten skulle minska ytterligare. Det förekommer redan nu att studenter gör på det här beskrivna sättet, men det är inte vanligt och det finns inga anordningar som stöder det. Vad som konkret skulle behövas är att välutrustade lärcentra för distansstudier fanns på campus vid framför allt de små högskolorna och att till dem knöts tekniker och handledare till stöd under distansstudier- na. Dessutom behöver ett antal formella frågor ut, t.ex. att be- stämma till vilken högskola den distansstuderande hör och vilken hög- skola som skall få tillgodoräkna sig det statsbidrag som den studerande genererar. DUKOM föreslår att frågan utreds vidare. På motsvarande sätt borde det vara möjligt för dem som studerar vid komvux och folkhögskolor att studera vissa ämnen på distans med stöd av teknik och handledning som erbjuds av den egna skolan. Denna frå- ga behandlas ytterligare i avsnitt 3.4. DUKOMs uppfattning är, som framgått tidigare, att distansutbildning som studieform är mest lämpad för vuxna och att den kommer att vara en viktig beståndsdel av det livslånga lärandet. För vuxna kommer det inte att vara särskilt intressant om innehållet i en kurs i ungdomsskolan skulle ha räknats till gymnasieskolnivån eller till högskolenivån – om den alls skulle ha någon motsvarighet där. Det är därför inte självklart att pedagogik och metodik i distansutbildningen skall skilja sig åt bero- ende på ämnets nivå. Däremot kommer, som i nästan all vuxenutbild- ning, de studerande att vara olika när det gäller kunskapsnivå och stu- diebakgrund. Dessa individuella olikheter måste få konsekvenser för hur handledningen skall utformas i det enskilda fallet och är följaktli- gen en fråga om den pedagogiska kompetensen hos utbildningsanord- naren. Distanskurserna bör med hänsyn till det sagda utformas så, att män- niskor med betydande skillnader i kunskapsbakgrund kan tillgodogöra sig dem. kommer de sannolikt att i pedagogiskt avseende ha många gemensamma drag som skiljer dem från kurser som ges som närutbildning. Utbildningsanordnarna måste därför besitta distanspeda- gogisk kompetens. Det är väsentligt att distansutbildningen snabbt får sådan bredd att den kan spela sin viktiga roll i det livslånga lärandet. Lärarkåren inom skolor, högskolor och folkbildningen har med få undantag inte fått nå- gon utbildning i distanspedagogik och distansmetodik och flertalet har heller ingen erfarenhet av att leda distanskurser. Det är därför viktigt att den kompetens som ändock finns i landet kan utnyttjas för att ut- veckla kurser inom olika ämnen och områden för distansutbildning. Någon form av nationella insatser behövs i synnerhet under ett inled- ningsskede. DUKOM återkommer till denna fråga i avsnitt 3.11. Också hos de olika utbildningsanordnarna torde det bli nödvändigt med viss samordning för att ta vara på den lokala kompetensen och för att bygga upp en lämplig organisation till stöd för dem som skall leda distanskurserna. Högskolorna och universiteten skall, som nämnts, vara flerformsor- ganisationer. De flesta universitet och högskolor bedriver både närut- bildning och distansutbildning. I fråga om distansutbildningen pågår samarbete i konsortier, vilket närmare beskrivs i avsnitt 2.4. Konsorti- erna fungerar som samordningsorgan mellan högskolorna och inom dem sker också fördelning av arbetet med och ansvaret för de di- stansutbildningskurser som man gemensamt kommit överens om att anordna. DUKOM räknar med att samarbetet i konsortier kommer att fortsätta. och högskolor har vidare inom sig skapat särskilda enheter för att ge tekniskt, organisatoriskt och annat stöd till de institu- tioner som bedriver distansutbildning. Så långt DUKOM kan bedöma är detta rationellt och värt att ta efter av samtliga universitet och hög- skolor. Det kan nämligen knappast vara försvarbart att varje isolerat utvecklar distansutbildningskurser och bygger upp helt egna organisationer för distansutbildning. Vad som saknas inom högskolan är ett centrum för utveckling av metoder för distansutbildning. Avsikten är att det av i anled- ning av den regionalpolitiska propositionen (1997/98:62) beslutade utvecklingscentret i skall få en sådan roll, men inte bara för högskolan.