sou · GMB344d2 · 1999-01-01 00:00:00 — För det fall det, sedan förlaget genomförts, visar sig att tillståndsmyndigheternas resurser inte räcker till bör man överväga att höja avgiften för ansökan om tillstånd till innehav av skjutvapen för dessa ändamål. I sammanhanget kan det nämnas att tillståndsmyndigheterna sannolikt kommer att behöva lösa in fler vapen än vad som är fallet . Det finns därför all anledning att kostnadsmässigt se över hanteringen av inlösenförfarandet. Begränsningen av den s.k. vapengarderoben till att omfatta tre skjutvapen, med den utvidgade prövning som måste göras när någon söker om tillstånd att inneha fler skjutvapen, kommer sannolikt att medföra en ökad belastning för tillståndsmyndigheterna. Här bör man överväga att höja avgiften för ansökan om innehavstillstånd för skjutva- pen utöver dessa tre. I samband härmed kan man överväga att tillämpa den utökade ansökningsavgiften även beträffande andra ändamål än jakt. En förhöjd avgift skulle nämligen kunna ha en avhållande effekt i fråga om det antal skjutvapen som en person önskar inneha, som det klart motiveras av att tillståndsmyndigheten även i dessa fall skall pröva om skäl finns för att medge tillstånd till fler skjutvapen. Tillstånds- myndigheten bör ju alltid iaktta restriktivitet i fråga om det antal skjutvapen som en och samma person beviljas tillstånd för. De vidare åtgärder som inte direkt kan finansieras genom avgifter eller liknande är inspektionen av att de särskilt meddelade förvarings- föreskrifterna följs i den mån de inte utförs som ett led i tillstånds- myndigheternas arbete samt den permanenta vapenamnestin. Kost- naden för dessa brottsförebyggande åtgärder kan man, som tidigare nämnts, emellertid räkna med att tjäna in på andra områden, t.ex. i form av minskad brottslighet. Sannolikt kan man dock räkna med att kostnaderna till stor del täcks redan av de besparingar som den förenkla- de lagstiftningen medför. Som exempel kan nämnas att en stor del av den tid tillståndsenheternas handläggare har till sitt förfogande för vapenärenden, går åt till att upplysa vapeninnehavare om tilllämpningen av olika bestämmelser, t.ex. förvaringsbestämmelserna. Vapenlagen har ändrats vid ett stort antal tillfällen. har det rört sig om förhållandevis små ändringar som kunnat göras inom ramen för det rådande regelverket. Genomgripande förändringar, som lett till att nytt regelverk införts, har skett genom vapenkungörelse, vapenförordning och vapenlag. Den tidigare vapenlagen infördes, efter en språklig och systematisk översyn, . Det kan synas mindre lämpligt att föreslå en ny vapenlag, så snart efter det att vapenlag infördes. Emellertid har utredningen föreslagit dels omfattande förändringar av de materiella bestämmelserna, dels omfattande förändringar av paragrafernas placering såväl i vapenlag som vapenförordning. Inte minst har flera bestämmelser därvid omplacerats från lag till förordning eller tvärtom. Utredningen menar att denna omstrukturering är nödvändig för att göra bestämmelserna mer lättbegripliga, men framför allt för att vapenlagen fortsättningsvis skall bli hanterlig på ett sådant sätt att skärpningar och andra ändringar skall kunna genomföras på ett betydligt smidigare sätt än vad som är fallet . Som exempel kan nämnas att det i modern tid så gott som ständigt har pågått revideringar av vapenlagstiftningen den ena vapenutred- ningen synes ha avlöst den andra. Utredningen föreslår alltså att en ny vapenlag skall införas. Med hänsyn till den nära koppling som bestämmelserna har till vapenför- ordningen har utredningen även lämnat förslag till en ny vapenför- ordning. Dess bestämmelser kommenteras dock inte här, utan behandlas i respektive avsnitt i betänkandet. Utredningen föreslår vidare att lagen (1988:254) om förbud beträffan- de knivar och andra farliga föremål skall arbetas in i vapenlagen. Nämnda lag föreslås därför upphöra. En ny vapenlag medför att vissa följdändringar måste göras i andra lagar som hänvisar till vapenlagen, t.ex. lagen (1992:1300) om krigsma- teriel, säkerhetsskyddslagen (1996:627) och lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett annat land inom Europeiska unionen. Dessa ändringar tas inte upp i detta sammanhang. Den s.k. knivförbudslagen arbetas in i vapenlagen, varför vapenlagens tillämpningsområde utvidgas. Paragrafen motsvarar således tidigare 1 kap. 1 § vapenlagen jämte den i SOU 1996:50 föreslagna 1 § av lagen (1988:254) om förbud mot vapen på allmän plats m.m. Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 2 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 3 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 5 och 6 §§ vapenlagen. Emellertid har tillämpningsområdet utvidgats till att gälla alla skjutvapen som vapenlagen tillämpas på. omfattades endast ammunition till handvapen. Paragrafen motsvarar tidigare 1 kap. 8 § vapenlagen, med tillägget att även sådana föremål som angavs i den tidigare knivförbudslagen omfattas av undantaget. Bestämmelsen har i övrigt endast justerats språkligt. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 1 § vapenlagen med tillägg av kravet på tillstånd för att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning. Tillståndskravet för att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation m.m. innebär en skärpning jämfört med det tidigare kravet på godkännande för att bedriva sådan verksamhet. Förutsättningarna för att sådant tillstånd skall få meddelas anges i 3 kap. 3 § vapenlagen. Paragrafen är ny. Den som är ur stånd att vårda sig själv eller sin egendom och härigenom är satt under förvaltare enligt 11 kap. 7 § är inte lämplig att betros med skjutvapen. En sådan person får alltså inte får meddelas tillstånd enligt vapenlagen. Bestämmelsen är en skärpning jämfört med tidigare 2 kap. 11 § vapenförordningen, som stadgade att bl.a. den som har förvaltare inte fick meddelas tillstånd att inneha skjutvapen utan att förvaltaren samtyckt till innehavet. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 2 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 17 § vapenlagen. Bestämmelsen har endast justerats språkligt. Tillstånd att inneha skjutvapen eller ammunition Paragrafen är ny. I stället för att stadga att en tillståndssökande skall ha behov av skjutvapen anges att tillstånd får meddelas endast den som har giltigt skäl att inneha skjutvapen. De olika ändamål som utgör giltiga skäl anges i lagtexten. De angivna ändamålen i andra stycket a-f är en katalog över sådana ändamål för vilka tillstånd även tidigare med- delades. Detsamma gäller fjärde stycket. Någon saklig ändring i denna del är inte avsedd. Utöver de ändamål som preciseras i lagen kan det förekomma vissa mindre vanliga ändamål, vilka inte kan förutses och anges på ett mer generellt sätt men som ändå i vissa fall bör kunna godtas. Som exempel kan nämnas skjutvapen som används av räddningstjänsten för att punktera gasbehållare eller av företag för att utveckla/testa produkter, t.ex. skyddsvästar. Tillstånd för sådana skjutvapen förekom även tidigare, utan direkt lagstöd. Genom bestämmelsen i tredje stycket är förfarandet numera lagreglerat. Kravet på att det skall föreligga synner- liga skäl för tillstånd medför att det bara i rena undantagsfall, då starka skäl härför föreligger, kan bli fråga om att meddela sådant tillstånd. Första stycket motsvarar tidigare 2 kap. 5 § första meningen va- penlagen. Bestämmelsen tar i första hand sikte på att det skall göras en allmän vandelsprövning av sökanden. Emellertid är det inte bara sökan- dens ordentlighet och pålitlighet som kan ha betydelse i sammanhanget. Risk för att vapnet kan komma att missbrukas kan exempelvis också föreligga om sökanden delar bostad med någon som kan tänkas hantera vapnet på ett oriktigt sätt, t.ex. i brottsligt sammanhang. Andra stycket innehåller en bestämmelse om ålderskrav. De bestäm- melser som tidigare fanns var 2 kap. 3 § fjärde stycket vapenförord- ningen jämte föreskrifter. fastslås i lagen att huvudregeln är att en sökande skall ha fyllt för att erhålla tillstånd till innehav av skjutvapen, utom beträffande start- och signalvapen. Med hänsyn till den strängare syn som anlagts på förekomsten av prydnads- och minnesvapen bör inte personer komma i fråga för sådana vapen. Det tidigare undantaget beträffande sådana vapen har därför tagits bort. Från ålderskravet får undantag göras om det före- ligger särskilda skäl. I sak avses ingen förändring av den praxis som tidigare gällde i detta hänseende. Paragrafen är ny och föranleds främst av att det på marknaden dykt upp skjutvapen som är mindre lämpliga för det ändamål som det avses användas till. Som exempel kan nämnas hagelgevär med militärt utseende och med betydligt sämre precisionsmöjligheter än traditionella hagelgevär. Ett skjutvapen skall alltså vara lämpat för det avsedda ändamålet. Med detta menas att ett skjutvapen som skall användas till jakt skall vara väl lämpat för jaktändamål, såväl i fråga om möjlighet att precisera skotten som utförande och prestanda. Detsamma gäller beträffande skjutvapen för målskytte och skydd. För att tillståndsmyndigheten skall kunna avgöra huruvida ett visst vapen är lämpat för det ändamål som avses bör , gärna i samråd med , ges möjlighet att meddela föreskrifter i ämnet. Punkten 1 anger rekvisiten för sådan sammanslutning som får ges tillstånd att inneha egna skjutvapen. Vilka dessa sammanslutningar är bestäms, liksom tidigare, av regeringen. Bestämmelsen anger vidare för vilka huvudsakliga ändamål i frågavarande organisationer får meddelas tillstånd. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 4.10.1 Punkterna 23 motsvarar i huvudsak tidigare 2 kap. 3 § c och d vapenlagen. Paragrafen, som är ny i vapenlagen, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för jakt. Motsvarande be- stämmelser fanns i tidigare 2 kap. 35 §§ vapenförordningen. I första stycket anges att sökanden måste ha avlagt prov som visar att han kan handha vapnet på ett säkert sätt samt att han har goda kunskaper om jakt och viltvård för att kunna erhålla tillstånd till innehav av jaktva- pen. Vad som avses i detta hänseende är, liksom tidigare, den s.k. jägarexamen. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, beslutar om närmare föreskrifter rörande proven, liksom förutsättning- arna för undantag från bestämmelsen. Enligt andra stycket måste sökanden, för att erhålla tillstånd till innehav av ett enhandsvapen för jakt, utöver avlagd jägarexamen dessutom visa att han har särskild användning för enhandsvapen. Be- stämmelser härom fanns i tidigare 2 kap. 5 § vapenförordningen. Rege- ringen beslutar alltjämt om närmare föreskrifter i detta hänseende. I tredje stycket tas tidigare 3 kap. 3 § vapenförordningen, dvs. bestämmelsen om rätt att använda skjutvapen för jaktändamål även till övning eller tävling, in. Paragrafen, som är ny i vapenlagen, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte. Motsvarande bestämmelse fanns i tidigare 2 kap. 3 § vapenförordningen. Enligt första stycket måste sökanden ha varit aktiv medlem i en förening ansluten till någon av de sammanslutningar som avses i 4 §. Regeringen bestämmer de närmare kraven i detta hänseende. Enligt andra stycket krävs vidare, för att erhålla tillstånd till innehav av ett enhandsvapen för målskytte, att sökanden visar prov på särskild skjutskicklighet. I tidigare vapenförordningen angavs att sökanden därvid skulle uppfylla kraven för vissa skyttemärken som olika organisationer har. En sådan bestämmelse är av detaljerad natur och kan svårligen följas upp av regeringen. Regeringen har därför i stället getts möjlighet att bemyndiga att meddela föreskrifter i detta hänseende. Tredje stycket rör helautomatiska skjutvapen. För att erhålla tillstånd till innehav av ett sådant vapen krävs att sökanden är en sammanslutning som godkänts av Försvarsmakten eller aktiv medlem i en sådan sammanslutning. Detta krav är nytt och syftar i förlängningen till att användningen av helautomatiska vapen i civila sammanhang skall upphöra. Slutligen krävs det att sökanden fyllt och har visat prov på särskild skjutskicklighet. Härmed avses de krav som tidigare gällde enligt 2 kap. 3 § vapenförordningen. Vad som bör gälla beträffande skjutskicklighet bestäms lämpligen i samma ordning som för enhands- vapen. Paragrafen, som är ny i vapenlagen, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för skyddsändamål. Vad gäller tjänstevapen finns bestämmelser i tidigare 2 kap. 3 § andra stycket och 5 § 3 vapenförordningen. I första hand tar bestämmelsen sikte på de fall då skjutvapen behövs i tjänsten. Främst avses väktare vid auktoriserade bevakningsföretag och personer med liknande uppdrag. För att tillstånd skall få meddelas måste det föreligga ett oundgängligt behov av skjutvapen för tjänstens utföran- de. Kravet på att det skall föreligga ett oundgängligt behov syftar till att betona att tillståndsmyndigheten skall vara särskilt restriktiv med att meddela tillstånd för skyddsändamål. Vidare stadgas att tillstånd till innehav av skjutvapen kan meddelas även om det annars finns synnerliga skäl. Härmed avses sådana udda fall som inte reglerats i lagstiftningen (utom såvitt gäller gasvapen, vilka behandlades i tidigare 2 kap. 5 § 3 vapenförordningen), exempel- vis en befälhavare på ett fartyg som behöver skjutvapen för skydd vid utlandstrafik eller en nordpolsfarare som behöver skjutvapen för skydd mot vilda djur. Även gasvapen faller naturligtvis under bestämmelsen, vilket innebär att t.ex. ett hotat brottsoffer som behöver tårgasspray för personligt skydd kan få tillstånd att inneha ett sådant om det föreligger synnerliga skäl. Slutligen tas även tidigare 3 kap. 3 § vapenförordningen, dvs. bestämmelsen om rätt att använda skjutvapen för skyddsändamål även till övning eller tävling, in i paragrafen. Paragrafen är delvis ny. Första meningen innehåller en bestämmelse om ovillkorlig tidsbe- gränsning i fråga om tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte eller skydd samt enhandsvapen för jakt. Tillstånden skall begränsas till att gälla i högst . Detta är en nyhet i förhållande till tidigare bestämmelser. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 4.10.2. Andra meningen motsvarar tidigare 2 kap. 5 § tredje meningen vapenlagen. Paragrafen, som i huvudsak är ny, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen för samlingsändamål. Bestämmelsen innebär att tidigare allmänna råd, som innebar att endast ett samlingsområde som är klart definierat och avgränsat kan godtas, upphöjs till lag. Andra meningen motsvarar tidigare 2 kap. 4 § andra meningen vapenlagen. Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för att meddela tillstånd till innehav av skjutvapen med huvudsakligt prydnadsvärde eller särskilt affektionsvärde. Bestämmelsen innebär en väsentlig skärpning i förhållande till tidigare lagstiftning och praxis så till vida att dels det måste föreligga särskilda skäl för innehavet, dels att vapnet måste göras varaktigt obrukbart. Slutligen skall stor restriktivitet iakttas i fråga om antalet vapen som får innehas för detta ändamål. Vad som avses med särskilda skäl och stor restriktivitet i fråga om antalet vapen anges närmare i avsnitt 4.10.6. Paragrafen, som är ny, anger att tillstånd för ett s.k. udda ändamål bör få meddelas endast efter yttrande från . Den rekom- mendation i tillståndsärendet som ges i yttrandet bör därvid i normalfal- let vara tungt vägande och bör endast frångås om andra omständigheter talar starkt häremot. Att det dessutom måste föreligga synnerliga skäl för att tillstånd skall få meddelas framgår av 1 §. Paragrafen motsvarar tidigare 4 kap. 1 § första meningen vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 8 § vapenlagen och har i huvudsak endast justerats språkligt. I den tidigare bestämmelsen angavs att den som har tillstånd eller rätt att inneha skjutvapen osv. Den som har tillstånd har emellertid också rätt att inneha sådant skjutvapen som tillståndet avser. Det räcker därför med att i paragrafen ange det senare, dvs. rätt att inneha skjutvapen. Vidare har enskilda personer samt sådana sammanslutningar och huvudmän för museer ersatts med den. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 9 § vapenlagen och har endast justerats språkligt. Liksom i föregående paragraf har tillstånd eller strukits. I andra meningen har syftningsfelet ammunition överlåts genom ombud ändrats till ammunition förvärvas genom ombud. I sak avses ingen förändring. Paragrafen motsvarar tidigare 8 kap. 1 § vapenlagen och har endast justerats språkligt. I sak avses ingen förändring. Första stycket motsvarar tidigare 2 kap. 10 § första stycket vapenlagen. Det tidigare rekvisitet att sökanden skall ha rätt att driva handel i allmänhet fyller dock ingen självständig funktion. Det har därför strukits ur lagtexten. Andra stycket är hämtat från tidigare 5 kap. 3 § första meningen vapenförordningen, dvs. att en juridisk person som driver vapenhandel skall ha en godkänd föreståndare för rörelsen. Vad som sagts om personliga förutsättningar för en vapenhandlare skall därvid gälla föreståndare. Någon förändring i sak är inte avsedd. Första stycket har sin motsvarighet i tidigare 2 kap. 10 § andra stycket. Nytt är att det i lagen anges att tillstånd alltid skall begränsas till att avse vissa typer av skjutvapen och ett visst antal som får innehas , vilket tidigare framgick av vapenförordningen. Andra stycket har sin motsvarighet i tidigare 4 kap. 3 § första meningen vapenlagen. Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för att meddela någon tillstånd att i näringsverksamhet ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning. I likhet med bestämmelserna rörande vapenhandlare skall sökanden dels ha de kunskaper som behövs för att verksamheten skall kunna bedrivas på ett seriöst och godtagbart sätt, dels vara ordentlig och pålitlig. Ledning kan hämtas från de tidigare be- stämmelserna rörande vapenhandlare. Paragrafen är ny i vapenlagen men motsvarar tidigare 5 kap. 11 § vapenförordningen. Införsel av skjutvapen eller ammunition Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 11 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 15 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 2 kap. 16 § vapenlagen. Paragrafen rör utlåning av skjutvapen under uppsikt och är hämtad från olika stadganden i tidigare 3 kap. vapenlagen. I sak avses ingen Paragrafen är ny. Nytt är att den som självständigt lånar ett skjutvapen själv måste ha rätt att inneha ett motsvarande vapen. Detta har tidigare gällt endast be- träffande enhandsvapen och helautomatiska skjutvapen. Bestämmelsen innebär således att endast den vars lämplighet prövats av polismyndig- heten får lov att självständigt inneha skjutvapen. Vidare har tvåveckors-regeln, som fanns i tidigare 3 kap. 1 § vapenlagen, tagits bort. I stället gäller att skjutvapen endast får lånas ut tillfälligt och för ett bestämt ändamål. Tillfällighets-rekvisitet gör be- stämmelsen mer flexibel, jämfört med dagens bestämmelse. Kravet på att lånet endast får vara tillfälligt bör dock tolkas snävt. I normalfallet bör endast lån som varar i en godtas. Att låna ut samma vapen till en person i tät följd bör vidare vara uteslutet. Kravet på att lånet skall ske för ett visst ändamål inskränker ytterligare bestämmelsen. Med ändamåls-rekvisitet avses inte att ett skjutvapen lånas ut för jakt eller målskytte, utan att låneändamålet vid varje lånetillfälle närmare skall preciseras, till exempel jakt i eller pistolskyttetävling i . Enligt andra stycket gäller att anmälan om utlåningen skall ske till polismyndigheten före varje utlåningstillfälle om utlåningen är avsedd att vara i . Detta är inte bara viktigt ur kontrollsyn- punkt utan är också av väsentlig betydelse för polisen i dess operativa verksamhet. Tredje stycket anger att start- och signalvapen undantas från bestäm- melserna i fråga, liksom var fallet i tidigare vapenlag. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 9.6.3. Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 3 § vapenlagen. Första stycket anger att ett vapen endast får lånas ut för samma ändamål som långivarens tillstånd avser. Bestämmelsen är hämtad från tidigare 3 kap. 1 § vapenlagen. Andra stycket motsvarar tidigare 3 kap. 2 § vapenlagen men har justerats språkligt för att täcka även sådana fall då det kan finnas risk för att någon i låntagarens omgivning kan komma att missbruka vapnet. Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 6 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 7 § vapenlagen. Paragrafen motsvarar tidigare 3 kap. 8 § vapenlagen. Paragrafen är ny i utlåningskapitlet, men har sin motsvarighet i tidigare 4 kap. 3 § andra meningen vapenlagen. Andra stycket är dock nytt och innebär en anmälningsskyldighet mot- svarande den som gäller vid utlåning som avses vara i . 6 kap. Förvaring av skjutvapen och ammunition Paragrafen, som är ny, innebär en skärpning av de generella förvar- ingsbestämmelserna. Skjutvapen skall hädanefter alltid förvaras i säkerhetsskåp eller lika säkert förvaringsutrymme. Med det sistnämnda menas att förvar- ingsutrymmet minst skall utgöra ett likvärdigt alternativ till ett godkänt säkerhetsskåp. Som exempel kan nämnas egenhändigt konstruerat säkerhetsskåp eller kassun. Delad förvaring av skjutvapen är således inte längre ett godtaget förvaringsalternativ. I andra stycket anges vissa undantag från det generella förvar- ingskravet, nämligen beträffande sådana skjutvapen m.m. som allmänt sett betraktas som mindre farliga. Sådana skjutvapen m.m. skall dock förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem, vilket innebär att tidigare förvaringsplats alltjämt gäller i dessa fall. Detsamma gäller beträffande ammunition. Paragrafen motsvarar i stort tidigare 5 kap. 1 § vapenlagen, dock med förtydligandet att egendomen skall hållas under uppsikt i samband med användning av och förflyttning med egendomen. När skjutvapen och ammunition inte används eller förflyttas skall de nämligen förvaras i enlighet med första paragrafen. Paragrafen, som är ny, anger förutsättningarna för förvaring av skjutvapen hos annan. Bestämmelsen innebär en viss uppluckring av de tidigare bestämmel- serna i det att större möjlighet att förvara sina skjutvapen hos annan erbjuds. För att få förvara sina skjutvapen hos annan krävs dock att innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller det annars föreligger särskilda skäl. Huvudregeln är således alltjämt att en vapenin- nehavare själv skall ta hand om och ansvara för sina skjutvapen. För att få förvara skjutvapen hos annan krävs vidare tillstånd. Därvid skall polismyndigheten pröva om det är lämpligt att vapnen förvaras hos en viss person. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.7.5. Paragrafen motsvarar tidigare 5 kap. 4 § vapenlagen. Med transport avses all transport av skjutvapen som inte utgör en sådan förflyttning som regleras i 2 §. Första stycket motsvaras av tidigare 2 kap. 5 § tredje meningen, 2 kap. 10 § andra stycket tredje meningen och 5 kap. 5 § vapenlagen. Andra stycket är nytt och innebär att den som meddelats särskild förvaringsföreskrift är skyldig att tillåta inspektion av förvaringen. Sådan inspektion får utföras av tillståndsmyndigheten eller annan person som särskilt förordnats för detta ändamål. Inspektionen skall föregås av en underrättelse före förrättningen. Regeringen meddelar närmare föreskrifter om verkställigheten av en inspektion. Inspektioner bör i princip endast genomföras som stickprovskontroller eller på före- kommen anledning. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 10.7.6. 7 kap. Återkallelse av tillstånd, omhändertagande av vapen och ammunition m.m. Paragrafen ersätter tidigare 6 kap. 1 och 2 §§ vapenlagen. Grunderna för återkallelse enligt tidigare 1 § a och b är specialfall av grunden i 1 § c. De användes relativt sällan och utgår eftersom återkallelse i dessa fall kan ske med stöd av grunden i 1 § c.