sou · GMB3136d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Av dessa är det endast valutakursrisken som påverkas av företagets val av redovis- ningsvaluta. Kapitalkravet för valutakursrisker bestäms med hänsyn till det ifrågavarande institutets totala korta positioner och långa positioner i utländsk valuta. Ett belopp motsvarande av den största av dessa två totala positioner räknas fram och jämförs med institutets kapitalbas. Kapitalkravet utgörs av det framräknade beloppet minskat av kapitalbasen. För företag med euro som redovisningsvaluta kommer positioner i svenska kronor att innebära en valutarisk. Dessa företag måste därför kapitaltäcka öppna positioner i svenska kronor men däremot inte öppna positioner i euro. Utredaren föreslår att 4 kap. 8 § kapitaltäckningslagen ändras så att detta klart kommer till uttryck. Införandet av euron kan försvåra för instituten att använda egna modeller för att beräkna kapitalkravet eftersom de historiska tidsserier som krävs för beräkningarna inte går att ta fram. Någon omräkningskurs för euron finns ju inte . Det innebär svårigheter att tillämpa bl.a. 9 kap. 7 § FFFS 1997:12. Detta problem är emellertid inte specifikt för de företag som väljer att redovisa i euro utan gäller också företag med redovisning i svenska kronor och positioner i euro. Utredaren menar att det får ankomma på att meddela föreskrifter för tillämpningen av denna och liknande bestämmelser. Kapitalkravet på värdepapperbolag för kostnadsrisker Ett värdepappersbolags kapitalbas får aldrig understiga motsvarande av bolagets fasta kostnader för det föregående året eller, om bolagets verksamhet pågått i mindre än , av de fasta omkostnader som angetts i bolagets verksamhetsplan, se 2 kap. 5 § första stycket kapitaltäckningslagen. Vid tillämpning av denna bestäm- melse på företag som bytt redovisningsvaluta bör gränsbeloppet beräk- nas med tillämpning av samma kurs som användes när balansräkningen räknades om i samband med bytet. I 2 kap. 5 § andra stycket kapitaltäckningslagen ges Finansin- spektionen möjlighet att justera kapitalkravet om bolagets verksamhet ändrats väsentligen. Utredaren har övervägt om bestämmelsen bör kompletteras med en möjlighet för inspektionen att justera kapitalkravet även vid väsentligt förändrad växelkurs mellan euron och kronan. För de värdepappersbolag som har en stor andel av sina kostnader i kronor är det nämligen inte säkert att de kostnader som det föregående räkenskapsåret redovisades i euro efter omräkning till den då rådande växelkursen är representativa för den framtida kostnadsrisken. Alla värdepappersbolag som har betydande kostnader i utländsk valuta står emellertid för samma problem. Utredaren har därför stannat för att inte lägga fram något förslag som skulle ge möjlighet att justera kapitalkravet just vid växelkursförändringar mellan euron och kronan. I den mån det behövs ytterligare normgivning får den ges inom ramen för normgivningsbemyndigandet som ingår i den lag om redovisning i euro för finansiella företag som utredaren föreslår. Det är svårt att på förhand uppskatta hur stor effekt ett byte av redo- visningsvaluta i ett finansiellt institut får på institutets kapitaltäckning. Det därför är lämpligt att den kapitaltäckningsanalys enligt 6 kap. 3 § ÅRKL som instituten skall lämna för det sista kronräkenskapsåret innehåller uppgift om såväl utgående som ingående kapitaltäckning. Den sistnämnda uppgiften bör därvid beräknas med utgångspunkt i att euron är företagets redovisningsvaluta. Utredaren föreslår att denna uppgiftsskyldighet regleras i tillämpningsföre- skrifter till ÅRKL. Lägsta startkapital och minsta kapitalbas En bank måste enligt bankrörelselagen (1987:617) ha ett visst startkapital när den börjar sin verksamhet. Startkapitalet är det belopp som krävs i form av bundet eget kapital. Startkapitalet skall uppgå till ett belopp som för bankaktiebolag och större medlemsbank motsvarar fem miljoner ecu och för sparbanker och mindre medlemsbanker en miljon ecu. För medlemsbanker med en balansomslutning som inte överstiger är minsta startkapital en miljon ecu. Kreditmarknadsföretag skall på samma sätt som banker ha ett startkapital i form av bundet eget kapital som uppgår till ett lägsta belopp uttryckt i ecu, se 2 kap. 4 § lagen (1992:1610) om finansierings- verksamhet. I en bank, ett kreditmarknadsföretag eller ett värdepappersbolag utgör startkapitalet ett golv för kapitalbasen. Denna får sålunda aldrig gå ner under ett belopp motsvarande startkapitalet. Det bundna egna kapitalet i ett institut som har sin redovisning i kronor skall när verksamheten påbörjas uppgå till ett visst minsta belopp uttryckt i kronor. Att beloppet är relaterat i ecu kan i detta sammanhang lämnas därhän; det kommer efter utgången av automatiskt att relateras till euro. Vid ett byte av redovisningsvaluta från kronor till euro skall det egna kapitalet räknas om enligt ECB:s kurs på den sista bankdagen under det gamla kronräkenskapsåret. Om kronan vid denna omräkning är svagare i förhållande till euron än för beslutet om oktroj respektive tillstånd kan resultatet bli att det omräknade bundna egna kapitalet i euro är mindre än det minsta belopp i euro som uppställs i EG-rätten för att påbörja motsvarande verksamhet. Utredaren anser att ett byte av redovisningsvaluta inte bör få leda till att lägsta gränsvärden i EG-rätten underskrids. Med hänsyn härtill föreslår utredaren att det egna kapitalet i ett institut som övergår till att ha sin redovisning euro, vid ingången av det första räkenskapsåret med redovisning i euro, skall ha ett bundet eget kapital som inte understiger det minsta startkapital som krävs för att påbörja verksamhet av det slag som institutet bedriver. Detta innebär exempelvis att ett bankaktiebolag som har bytt redovisningsvaluta till euro måste ha ett minsta bundet eget kapital på vid ingången av det första räkenskapsåret med redovisning i euro. Bestämmelser härom bör upptas i 6 § lagen om redovisning i euro. I 1 kap. 4 § tredje stycket lagen om medlemsbanker och 2 kap. 4 § andra stycket lagen om finansieringsverksamhet föreskrivs att en medlemsbank respektive ett kreditmarknadsföretag kan få tillstånd att påbörja sin verksamhet med ett lägre startkapital än fem miljoner ecu dock lägst en miljon ecu. Endast mindre medlemsbanker och kredit- marknadsföretag kan komma i åtnjutande av det lägre kravet på start- kapital. För ett kreditmarknadsföretag gäller att nettovärdet av till- gångarna i den planerade verksamheten inte får överstiga . För en medlemsbank gäller att balansomslutningen i den planerade verksamheten kan beräknas uppgå till högst etthundra miljoner. Dessa bestämmelser bör kompletteras med beloppsgränser i euro, så att de kan tillämpas även på medlemsbanker och kredit- marknadsföretag som redan från påbörjandet av verksamheten önskar ha sin redovisning i euro. Utredaren föreslår att gränsvärdet i 1 kap. 4 § tredje stycket lagen om medlemsbanker och 2 kap. 4 § andra stycket lagen om finansieringsverksamhet sätts till . I 4 kap. 1 § tredje stycket lagen om finasieringsverksamhet föreskrivs att om ett kreditmarknadsföretag fått tillstånd att starta sin verksamhet med ett lägre bundet eget kapital än som motsvarar fem miljoner ecu skall, om nettovärdet av tillgångarna i företagets verksamhet därefter överstiger , kapitalbasen höjas till minst fem miljoner ecu. Utredaren föreslår att tillgångarnas nettovärde i paragrafen anges också i euro och föreslår att gränsvärdet därvid sätts till . Det skall noteras att lagen om medlemsbanker inte upptar någon bestämmelse för mindre medlems- banker motsvarande den som finns för mindre kreditmarknadsföretag i 4 kap. 1 § tredje stycket lagen om finansieringsverksamhet. Vad som ovan sagts om kreditmarknadsföretag har bäring även beträffande banker och värdepappersbolag varför en ändring är befogad att göra även i bankrörelselagen och lagen om värdepappersrörelse. Medlemsbanker och kreditmarknadsföreningar kan emittera förlags- andelslån. Förlagsandelslån skall redovisas som eget kapital (5 kap. 4 § 5 ÅRKL ) och får därför användas för att uppfylla kravet på minsta startkapital. Förlagsandelslån ingår inte i kapitalbasen som primärt kapital utan endast som supplementärt kapital (2 kap. 6 § andra stycket A och tredje stycket kapitaltäckningslagen). Beträffande vad som utgör startkapital enligt andra banksamord- ningsdirektivet hänvisas det i artikel 2.11 till posterna 1 och 2 i artikel 2.1 i kapitalbasdirektivet. Nämnda artiklar i kapitalbasdirektivet anger vad som utgör primärt kapital (prop. 1992/93:89 s. 107). Till primärt kapital hör dels vad som enligt nationell lag skall räknas som eget kapital, dels vissa reserver. Förlagsinsatser skall redovisas som bundet eget kapital. EG-rätten torde således inte hindra att förlagsinsatser ingår i starkapitalet eller i kapitalbasen såsom primärt kapital. Regleringen i kapitaltäckningslagen är således mer restriktiv än vad som krävs enligt kapitalbasdirektivet. Det kan därför ifrågsättas om inte kapitaltäckningslagen bör ändras så att förlagsinsatser kan räknas in i kapitalbasen såsom primärt kapital. Insatskapital får dock endast åter- betalas om det kan ske med hänsyn till bestämmelserna om kapital- täckning (se 4 kap. 1 och 3 §§ föreningslagen, 4 kap. 1 och 3 §§ lagen om medlemsbanker samt prop. 1996/97:163 s. 32-34, 43-44 och 49-50). Någon motsvarande begränsning för återbetalning av förlagsinsatser finns inte. Vad nu har sagts som förlagsandelslån kan anföras också beträffande möjligheten att uppfylla kravet på startkapital med uppskrivningsfond, kumulativa preferensaktier eller, i sparbank, med grundfond. Regeringen har förklarat att den avser att se över vilka grundkomponenter som kan ingå startkapitalet (prop. 1997/98:166 s. 59). Utredaren inskränker sig därför till att nu föreslå endast en mindre justering av 2 kap. 6 § kapitaltäckningslagen som behandlas i författningskommentaren. 12.4Krav på minsta bundet eget kapital Börser, auktoriserade marknadsplatser, clearingorganisationer och fondbolag omfattas inte av kapitaltäckningslagen. Regeringen, eller efter regeringens bemyndigande, har dock bemyndigats att för dessa bolag meddela föreskrifter beträffande minsta bundet eget kapital (se 2 kap. 5 §, 7 kap. 2 och 8 kap. 4 § lagen (1992:543) om börs- och clearingverksamhet samt 6 § tredje stycket lagen (1990:1114) om värdepappersfonder). Utredaren menar att det är lämpligt att meddelar föreskrifter beträffande företag av det slag som nämnts med redovisningsvalutan i euro. I föreskrifterna bör krav på minsta bundet eget kapital uttryckas i euro. 12.5Föreskrifter om största tillåtna valutaposition Föreskrifter om en banks, ett kreditmarknadsföretags eller ett värde- pappersbolags största valutaposition får meddelas av regeringen eller efter regeringens bemyndigande . har utfärdat allmänna råd i ämnet (se FFFS 1996:32). Föreskrifter om begränsningar i största tillåtna valutaposition utgör ett komplement till bestämmelserna om kapitalkrav för valutarisker och syftar till att säkerställa att valutakursförändringar inte får alltför stor betydelse för ett instituts ställning (se prop. 1995/96:216 s. 48). Bestämmelserna om största tillåtna valutaposition medger att meddelar föreskrifter om största tillåtna valutaposition i kronor för institut som har sin redovisning i euro. Utredaren förutsätter att denna möjlighet kommer att utnyttjas av inspektionen om det behövs. Banker bedriver bankrörelse. I verksamheten ingår inlåning på konto om behållningen är nominellt bestämd och tillgänglig för insättaren med kort varsel. En bank får och är skyldig att ta emot inlåning på räkning från allmänheten. En bank som bytt redovisningsvaluta till euro kommer fortfarande att vara skyldig att ta emot inlåning på räkning från den svenska all- mänheten och denna inlåning får förutsättas ske huvudsakligen i kronor. För en bank som har sin redovisning i euro gäller dock att den inte får ta en alltför stor valutakursrisk i form av exponering mot kronan. kan emellertid enkelt genom en transaktion på valutamarknaden begränsa en sådan valutarisk. Utredaren menar därför att det förhållandet att inlåningsvalutan och redovisningsvalutan kan vara olika inte bör förorsaka några praktiska problem som inte kan lösas av de berörda bankerna själva. Ett försäkringsbolag skall, utöver tillgångar motsvarande de försäk- ringstekniska avsättningarna, ha en tillräcklig kapitalbas (1 kap. 8 a § FRL). Den undre gränsen sätts av den solvens- marginal som beräknas med utgångspunkt i verksamhetens art och omfattning. Kapitalbasen får dock aldrig vara lägre än det i lagen angivna garantibeloppet. Bestämmelserna om vilka poster som får ingå i kapitalbasen finns för livförsäkringsrörelse i 7 kap. 22 § FRL och för skadeförsäkringsrörelse i 7 kap. 24§ FRL samt i föreskrifter från . I livförsäkringsrörelse får i kapitalbasen ingå aktiekapital eller, i ömse- sidiga bolag, garantikapital, övrigt eget kapital och återbäringsmedel med avdrag för fond för orealiserade vinster samt obeskattade reserver. Dessutom får i kapitalbasen medräknas hälften av ännu ej inbetalt aktiekapital eller garantikapital, om av kapitalet in- betalts. får medge att också andra poster medräknas i kapitalbasen dock med den begränsningen att de i lagen uppräknade posterna ingår i kapitalbasen med ett belopp som minst motsvarar en sjättedel av solvensmarginalen eller, om det är större, garantibeloppet (7 kap. 22 och 26 §§ FRL). Med undantag för livförsäkringsbolag som bedriver rörelse med stöd av lagen (1989:1079) om livförsäkringsbolag med anknytning till värdepappersfonder gäller att livförsäkringbolag inte får dela ut vinst till aktieägare eller garanter. Årsvinsten på livförsäkringsrörelse skall sättas av till en återbäringsfond i den mån den inte skall tas i anspråk till betalning av ränta enligt garantiavtal eller annat följer av FRL eller ÅRKL. Återbäringfonden får endast användas för återbäring till försäkringstagarna och för förlusttäckning. Beräkning och fördelning av återbäring skall regleras i de av försäkringsbolaget upprättade grunderna (7 kap. 8 § FRL). Utredaren har i det föregående föreslagit att när ett livför- säkringsbolag byter redovisningsvaluta så skall aktiekapitalet anges i euro på samma sätt som utredaren föreslagit beträffande aktiebolag i allmänhet, se kapitel 10. Beträffande garantikapitalet i ömsesidiga liv- försäkringsbolag har utredaren föreslagit att garantikapitalet skall be- räknas i svenska kronor och i så fall omräknas till euro med balans- dagens kurs. Återbäringsfonden i ett livförsäkringsbolag utgör inte eget kapital i bolaget. Vinster och förluster går dock mot denna post i ställer för mot det egna kapitalet, se 12 kap. 5 och 6 §§ FRL samt 5 kap. 4 § ÅRFL. Detta får betydelse om livförsäkringsbolaget byter redovisningsvaluta till euro. Då bör enligt utredarens mening återbäringsfonden räknas om till euro med tillämpning av ECB:s omräkningskurs den sista bankdagen under det sista räkenskapsåret. Av skäl som anförts i kapitel 9 bör återbäringsfonden i alla balansräkningar som upprättas därefter tas upp till detta omräknade värde med de justeringar som föranleds av senare beslut om ökning eller minskning av fonden. Vad som sagts nu om återbäringsfonden bör enligt utredarens mening gälla också övriga poster under huvudposten Återbäringsmedel. Vad slutligen angår det egna kapital som ingår i kapitalbasen, före- slår utredaren att det behandlas på samma sätt som återbäringsfonden. Bestämmelsen i 7 kap. 23 § FRL om beräkning av solvensmarginalen bygger på relationer mellan olika poster . Ett byte av redovisningsvaluta påverkar därför inte solvensmarginalen. I skadeförsäkringsbolag får i kapitalbasen ingå aktiekapital eller, i ömsesidiga bolag, garantikapital, övrigt eget kapital med avdrag för fond för orealiserade vinster samt obeskattade reserver. I likhet med vad som gäller för livförsäkringsbolag får i kapitalbasen medräknas hälften av ännu ej inbetalt aktiekapital eller garantikapital om av kapitalet inbetalts. får medge att också andra poster medräknas i kapitalbasen. Dessutom får i kapitalbasen inräknas ett belopp som motsvarar uttaxering enligt 13 kap. 1 § FRL. dock inte överstiga vare sig skillnaden mellan det högsta belopp som kan uttaxeras och vad som faktiskt har uttaxerats eller halva kapitalbasen. Solvensmarginalen i skadeförsäkringsbolag utgörs av det högsta av två belopp, de s.k. skade- och premieindexen. För den händelse verk- samheten endast bedrivits tillämpas premieindex. Skadeindex grundas på olika belopp som beräknas med hjälp av historiska utfall som sträcker sig . Premieindexet grundas endast på ett belopp som beräknas med utgångspunkt i föregående räkenskapsår. Utredaren noterar att det kan bli problem att beräkna solvens- marginalen när ett skadeförsäkringsbolag byter redovisningsvaluta från kronor till euro, eftersom de historiska tidsserier som krävs för be- räkningarna inte går att ta fram. Någon omräkningskurs för euron finns ju inte . Utredaren anser emellertid att frågan om hur solvensmarginalen skall beräknas i företag som bytt redovisningsvaluta till euro inte lämpligen bör regleras i lag. Regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, bör i stället bemyndigas att föreskriva vilken omräknings- kurs som skall tillämpas vid fastställande av premie- respektive skade- index. Utredaren återkommer till denna fråga i författningskommentaren till 7 § lagen om redovisning i euro för finansiella företag. Uttaxering i ömsesidiga försäkringsbolag En särskild fråga som aktualiseras vid ett byte av redovisningsvaluta i ett ömsesidigt försäkringsbolag gäller hur bytet påverkar uttaxerings- rätten. Delägare i ett ömsesidigt försäkringsbolag är försäkringstagarna (1 kap. 7 § FRL). Återförsäkringstagare anses dock inte på grund av återförsäkringen som delägare. Uppkommer förlust på försäkring i ett ömsesidigt försäkringsbolag på annan försäkring än livförsäkring och sådan sjuk- och olycksfalls- försäkring som avses i 2 kap. 3 a § första stycket klasserna 1 och 2 FRL, avgångsbidragsförsäkring eller återförsäkring, skall delägarna uttaxeras med tillägg av högst en tiondel för den del av förlusten som inte kan täckas genom användandet av obeskattade reserver, fritt eget kapital och reservfonden. I bolagsordningen kan tas in från lagen avvikande bestämmelser om hur uttaxeringen skall ske (13 kap. 1 § FRL första stycket andra meningen). Inbetalningen av det belopp som uttaxerats kan fördelas på högst sex terminer. Den sista inbetalningen skall dock vara gjord senast räknat från styrelsens beslut om verkställighet. Förslår inte det uttaxerade beloppet till att täcka upp- kommen förlust, skall den kvarstående förlusten utjämnas genom nedsättning av delägarnas andel i den del av premiereserven som inte avser sjuk- eller livränta enligt 1 kap. 5 § fjärde stycket FRL (13 kap. 2 § andra stycket FRL). Föreskrivs inte annat i bolagsordningen gäller att uttaxering och nedsättning skall ske i förhållande till varje delägares (13 kap. 3 § första och andra stycket FRL). En ändring av bolagsordningen i ett försäkringsbolag skall stadfästas av regeringen. Regeringen får dock bestämma att skall meddela beslut om stadfästelse i fall som inte är av principiell betydelse eller i övrigt av synnerlig vikt (1 kap. 4 § FRL). Det krävs en bolagsordningsändring för att ett ömsesidigt bolag skall tillåtas ha det egna kapitalet och redovisningen i euro. Innan stadfästelse kan ske måste det bl.a. prövas om ändringen är i överenstämmelse med försäkringsrörelselagen. Dessutom får ett beslut om ändring av bolagsordningen för ett ömsesidigt bolag börja tillämpas först efter registreringsbeslutet, om inte samtliga delägare biträtt det (9 kap. 18 § första stycket FRL). Den som är delägare när ändringsbeslutet fattas har rätt att från beslutets registrering häva försäkringsavtalet utan att iaktta den föreskrivna uppsägningstiden. Hävs avtalet har försäkringstagaren även rätt att få ut den på försäkringen belöpande andelen av premiereserven. Denne har dock inte någon rätt att få del av återbäringsmedlen vilket kan representera ett betydande ekonomiskt värde. Situationen kan emellertid bli en annan om de i promemorian Reformerade försäkringsrörelseregler (Ds 1998:45) framlagda förslagen leder till lagstiftning. Utredaren menar att när ett ömsesidigt försäkringsbolag byter redo- visningsvaluta från kronor till euro så finns det skäl att klargöra vad som skall gälla i fortsättningen beträffande uttaxering och nedsättning i förhållande till inbetalda . Det kan lämpligast ske genom att stämman som den beslutar om den ifrågavarande valuta- bestämmelsen tar ställning till bestämmelser i bolagsordningen som reglerar bl.a. uttaxeringsrätten. Genom sådana bestämmelser kan exempelvis klargöras hur en andel i en i euro redovisade förlust skall fastställas för delägare som betalat i svenska kronor. Skall detta ske med tillämpning av den växelkurs som rådde vid meddelandet av försäkringen, vid inbetalningen av försäkringspremien eller vid någon annan tidpunkt eller skall förlusten fördelas enligt någon annan beräkningsgrund? Det bör i bolagsordningen även klargöras vem som bär valutarisken när ett beslut om uttaxering har tagits. Detta gäller inte minst om bolagsordningen innehåller en bestämmelse om att betalningen av det uttaxerade beloppet skall uppdelas på terminer, se 13 kap. 2 § FRL. Svaret på dessa frågor har betydelse främst för till vilket belopp uttaxeringsrätten kan tas med i kapitalbasen vid tillämpning av 7 kap. 24 § första stycket 4 FRL. Genom den ordning som utredaren föreslår skapas klarhet om vad som gäller i fråga om uttaxeringen i ett ömsesidigt försäkringsbolag efter byte av redovisningsvaluta. Kravet på stadfästelse innan ändringen av bolagsordningen kan registreras utgör en tillräcklig garanti för att vederbörlig hänsyn tas till försäkringstagarnas intressen. Några lagstiftningsåtgärder behövs därför inte. En värdepappersfond är en fond bestående av fondpapper och andra finansiella instrument, som har bildats genom kapitaltillskott från all- mänheten och som ägs av dem som tillskjutit kapital. Förvaltning liksom försäljning och inlösen av andelar i en värdepappersfond sköts av ett fondbolag, vilket är ett svenskt aktiebolag som fått tillstånd för detta. Fondbolaget handhar dock inte självt varken förvaring av värdepappers- fondens tillgångar eller försäljning och inlösen av dessa utan detta sköts av ett förvaringsinstitut. Bank eller annat kreditinstitut får vara förvaringsinstitut. har beviljat värdepappersbolag tillstånd att vara förvaringsinstitut. För varje värdepappersfond skall det finnas fondbestämmelser som anger grunderna för beräkning av fondandelarnas värde, utdelning etc., se 9 § lagen (1990:1114) om värdepappersfonder. Den egendom som ingår i fonden skall värderas till marknadsvärde och fondens värde skall beräknas enligt de grunder som anges i fondbestämmelserna (30 § samma lag). antog Rekommendationen för redovisning och rapportering av värdepappersfonder. Enligt denna bör värdepappersfonder tillämpa bokföringslagen i tillämpliga delar. Dessutom har utfärdat Standard för presentation av uppnått förvaltningsresultat i värdepappersfonder (1995). har meddelat föreskrifter om värdepappersfonder (FFFS 1997:11). Av dessa framgår bl.a. att information skall lämnas om avgifter för försäljning respektive inlösen av fondandelar och att information i årsberättelsen skall lämnas avseende valutakursvinster/- förluster på valutakonton. Utgångspunkten för föreskrifter, liksom för de av utfärdade rekommendationerna, synes vara att värdepappersfonderna skall rapportera till andelsägarna med beloppen angivna i kronor. Något uttrycklig bestämmelse om detta finns dock inte. Något behov av lagstiftning i ämnet föreligger enligt utredarens mening inte. Frågan regleras lämpligast i föreskrifter från . upprättas och inlämnas rapporter till i kronor. Tillåts redovisning i euro är det inte längre självklart i vilken valuta rapporteringen till skall göras.