sou · GMB346d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Det saknas därför, menar utredningen, anledning att vid hemlig teleövervakning göra en annan bedömning vid den avvägning som måste göras mellan intresset av effektivitet i brottsbekämpningen och integritetsintresset än den utredningen har gjort när det gäller hemlig teleavlyssning. Ut- redningen föreslår således att hemlig teleövervakning skall få avse även en teleadress som den misstänkte kan antas komma att ringa till eller på annat sätt söka kontakt med. När det gäller hemlig teleövervakning som avser förfluten tid bör däremot övervakningen få avse endast en teleadress som den miss- tänkte innehar eller kan antas ha använt. Från denna huvudregel bör det emellertid göras några undantag, eftersom det annars finns en risk för att avsaknaden av de bestämmelser i telelagen och sekretesslagen -som enligt gällande rätt ger en generös möjlighet att hämta in teleövervakningsuppgifter och som utredningen föreslår skall upphävas (se avsnitt 10.4.2) - kan få allvarliga konsekvenser för det polisiära arbetet. Utredningen har i det föregående föreslagit att hemlig teleöver- vakning som avser förfluten tid i vissa fall skall få användas trots att det inte går att peka ut en viss person som skäligen misstänkt för brottet. Tillämpningsområdet för en sådan undantagsregel bör emeller- tid - utöver villkoret att man av särskild anledning kan förvänta sig att brottet upp genom åtgärden - begränsas förhållandevis snävt, eftersom man i annat fall hamnar i samma reglering som enligt gällande rätt finns i telelagen och sekretesslagen, dvs. att uppgifter kan hämtas in om i princip alla som berörs av en brottsutredning, en målsägande eller ett vittne lika väl som en misstänkt. Enligt utredningens uppfattning finns det två olika situationer där det ur effektivitetssynpunkt framstår som angeläget och ur integritets- synpunkt som godtagbart att det görs undantag från kravet på att åtgärden får avse endast en teleadress som innehas eller kan antas ha använts av den misstänkte. Den första situationen är när det i en brottsutredning saknas en skäligen misstänkt person men det finns uppgifter om att någon har ringt eller blivit uppringd i området kring en brottsplats. Det sagda torde i princip gälla enbart vid mobiltelefonsamtal. I stort sett samtliga brottsutredande myndigheter som utredningen har varit i kontakt med har ansett att det finns ett stort behov av en undantagsregel i en situation som den nämnda och myndigheterna har lämnat ett flertal praktiska exempel på behovet (se avsnitt 7.3.2, 11.4.2 samt författ- ningskommentaren till 27 a kap. 10 och 11 §§ ). Ett exempel som därvid har nämnts är att ett vittne i samband med ett bankrån har sett en maskerad gärningsman ringa ett mobiltelefonsa- mtal. Myndigheterna har därvid framhållit att teleövervaknings- uppgifter, som enligt gällande rätt kan inhämtas med stöd av telelagen, i ett sådant fall kan vara de enda konkreta uppgifter som utrednings- personalen har att gå efter då de söker en tänkbar gärningsman. En begränsning som dock bör gälla beträffande en sådan inhämtning är att teleövervakningsuppgifterna får avse endast de teleadresser som använts i anslutning till den plats där brottet har begåtts. Vad det i praktiken kommer att handla om är att uppgifter hämtas in från den eller de basstationer som - för brottet - kan antas ha berörts av ett sådant mobiltelefonsamtal. Den andra situationen där undantag bör göras från kravet på att åtgärden får avse endast en teleadress som innehas eller kan antas ha använts av den misstänkte, är vissa fall där målsägandens teleadress kan ge uppgifter som leder till att ett brott upp. De flesta av myndigheterna har framhållit att det vid bl.a. mordutredningar där det saknas misstanke mot viss person kan vara av avgörande betydelse för utredningen att man får reda på vem offret talat med i telefon före brottet för att därigenom kunna identifiera tänkbara gärningsmän. Myndigheterna har påtalat att ett krav på skälig misstanke mot viss person i dessa fall i praktiken skulle kunna förstöra möjligheterna att utreda brottet. En polismyndighet nämnde att sådana fall förekommit . En förutsättning för åtgärden bör dock vara att målsäganden har lämnat sitt samtycke till åtgärden. Utredningen menar nämligen att det ur integritetssynpunkt skulle leda alltför långt att införa en regel som innebär att de brottsutredande myndigheterna mot målsägandens vilja kan hämta in uppgifter som rör hans teleadress. För att åtgärden skall vara till praktisk nytta i det polisiära arbetet bör emellertid uppgifterna få inhämtas även i de fall målsägandens samtycke inte kan inhämtas, t.ex. på grund av att målsäganden har avlidit genom brottet. Andra exempel är där målsäganden är medvetslös eller försvunnen. Enligt utredningens uppfattning får det anses ligga i sakens natur att målsäganden vill att brottet mot honom utreds och beivras. En liknande reglering som den som föreslås i fråga om måls- ägandens teleadress finns i . Sammanfattningsvis föreslår utredningen att hemlig teleövervakning endast får avse en teleadress som innehas av den misstänkte eller som den misstänkte kan antas ha använt eller komma att använda eller söka kontakt med. När det gäller hemlig teleövervakning som avser förfluten tid och fall där det inte går att peka ut någon som skäligen misstänkt för brottet innebär utredningens förslag att sådan över- vakning får avse endast en teleadress som använts i anslutning till den plats där brottet har begåtts eller en teleadress som innehas eller kan antas ha använts av en målsägande, under förutsättning att målsägan- den har samtyckt till åtgärden eller sådant samtycke inte har kunnat inhämtas. Dessutom gäller, som har utvecklats i det föregående, det allmänna villkoret att särskilda omständigheter talar för att brottet upp genom åtgärden. Enligt gällande rätt får hemlig kameraövervakning endast avse en sådan plats där den misstänkte kan antas komma att uppehålla sig. Eftersom utredningen i det föregående (se avsnitt 11.4.2) har föreslagit att hemlig kameraövervakning - i motsats till vad som gäller - i vissa fall skall få användas trots att det inte finns någon som är skäligen misstänkt för brottet, bör i dessa situationer även en plats där en misstänkt kan antas komma att uppehålla sig få övervakas med hjälp av tvångsmedlet. Som har berörts kan det bli aktuellt att övervaka t.ex. den plats där ett narkotikaparti finns eller platsen för en s.k. tjuvgömma. Enligt utredningens mening saknas det anledning att i övrigt föreslå någon förändring av de regler som gäller beträffande de platser som får övervakas med hemlig kameraövervakning. Liksom enligt gällande rätt bör det alltså även fortsättningsvis krävas att det finns en koppling mellan den misstänkte - eller en misstänkt - och den plats som man vill övervaka (se prop. 1995/96:85 s. 31). Vidare bör gälla att samtliga platser skall kunna övervakas. Därvid bör dock, liksom , gälla att det är förbjudet att t.ex. tränga in i någons hem för att där montera en hemlig övervakningskamera. Något reellt behov av en förändring i detta avseende finns knappast heller. Endast en av de brottsutredande myndigheterna har efterlyst en förändring på den här punkten. - Reglerna i 4 kap. om frihet och frid innebär således även i fortsättningen vissa begränsningar när det gäller de platser som kan övervakas. En annan sak är att sådana utrymmen eller platser kan övervakas så länge kameran placeras på något annat ställe. Vidare är t.ex. en privatperson oförhindrad att frivilligt upplåta sin bostad eller trädgård för att polisen där skall kunna montera en hemlig över- vakningskamera och övervaka någon annan (se prop. 1995/96:85 s. 31). Avslutningsvis kan nämnas att det naturligtvis inte är tillåtet att placera ut en hemlig övervakningskamera i samband med att man inom ramen för ett annat tvångsmedel gör intrång i skyddade utrymmen. Ett sådant förfarande skulle strida mot den ändamålsprincip som gäller vid all användning av tvångsmedel. Sammanfattningsvis föreslår utredningen att hemlig kameraövervak- ning skall få avse endast sådan plats där den misstänkte eller - vid fall där det saknas en skäligen misstänkt person men där det av särskild anledning kan förväntas att åtgärden leder till att brottet upp - en misstänkt kan antas komma att uppehålla sig. Liksom vid hemlig kameraövervakning bör ett beslut om buggning avse en viss plats och inte en viss person. Skälen för det har såvitt gäller kameraövervakningen redovisats utförligt i prop. 1995/96:85 om hemlig kameraövervakning (s. 30 f.) och hänger bl.a. samman med att det i annat fall inte skulle vara möjligt att tillämpa propor- tionalitetsprincipen, eftersom det inte på förhand skulle vara känt på vilka platser den misstänkte ämnade föra sina samtal. Den som hade att fatta beslutet skulle inte veta om buggningen skulle komma att avse en bostad eller en plats ute i det fria. Även andra rent praktiska skäl talar mot att knyta övervakningen till en viss person. När det sedan gäller den grad av anknytning som måste föreligga mellan den misstänkte och den plats som får buggas, bör gälla motsvarande krav som vid hemlig kameraövervakning, nämligen att det i vart fall måste kunna antas att den misstänkte besöker den plats som skall buggas (jfr uttalanden i prop. 1995/96:85 s. 31 och 39). Det bör dock framhållas att det är troligt att buggning, på ett annat sätt än vid hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning, kommer att användas för att avlyssna enstaka möten, som är kända på förhand. Det är därmed troligt att det i många fall där buggning kan komma att användas finns en betydligt starkare anknytning mellan den misstänkte och den plats som skall buggas. Det sagda hänger även samman med att buggning är ett mycket resurskrävande tvångsmedel. Enligt vad som sades utredningen från dansk polis är det vid buggning oftast inte tillräckligt att ta upp samtalen på band för att sedan lyssna av dem . Vid buggning krävs, menade man, praktiskt taget alltid en direktavlyssning. Nästa fråga blir om samtliga platser skall kunna övervakas eller om dessa bör begränsas på något sätt. En fråga som därvid blir aktuell är om polisen - trots begränsningarna i 4 kap. om brott mot frihet och frid - bör ges rätt att bereda sig tillträde till bostäder, andra lokaler och liknande utrymmen. Det kan i detta sammanhang finnas anledning att återigen kort redovisa vad som i detta hänseende gäller i utländsk rätt och de synpunkter som myndigheterna där har framfört För en noggrannare redovisning hänvisas till avsnitt 5. Enligt dansk rätt finns inga begränsningar i fråga om de platser som får buggas och i praktiken buggas inte bara platser ute i det fria utan även bostäder, hotellrum m.m. Ett beslut om buggning innebär vidare att polisen - utan att det finns särskilt lagstöd för det - har rätt att skaffa sig tillgång till den lokal som skall avlyssnas, om det är en förutsättning för att avlyssningen skall kunna genomföras. I får buggning riktas mot den misstänkte endast när han befinner sig på en plats som är tillgänglig för allmänheten, i ett fortskaffningsmedel på en sådan plats eller i ett hotellrum eller något annat sådant rum. En konsekvens av dessa begränsningar har emellertid, enligt vad som sades på det finska justitieministeriet och av finsk polis, inneburit att buggning i inte fått någon större praktisk betydelse. Den finska polisen framhöll att det finns behov av att kunna bugga även bostäder. Avlyssningsutrustningen får vidare inte placeras i det rum där den misstänkte vistas eller i ett fordon som han använder. Utrustningen får i stället, i de fall t.ex. ett hotellrum skall avlyssnas, placeras i ett rum intill eller i en lägenhet på andra sidan gatan. Enligt finsk polis innebär dessa begränsningar att det inte fungerar rent tekniskt att avlyssna ett hotellrum, eftersom ljudkvaliteten blir alltför dålig. Enligt det i avsnitt 5.3.3 redovisade norska utredningsförslaget skall buggning få användas på alla platser, dock med ett differentierat tillämpningsområde beroende på om det är fråga om allmän plats eller privat plats. Förslaget innebär vidare att det skall det vara tillåtet att göra intrång på privat egendom för att placera ut avlyssningsut- rustningen. I finns inga uttryckliga lagregler som tar sikte på användningen av buggning. Däremot finns det lagstiftning som innebär att polisen måste ha tillstånd för att få göra intrång på privat egendom. Den brittiska säkerhetstjänsten framhöll vid ut- redningens besök att de allra flesta operationer innebär att det måste göras intrång på egendom. I är det f.n. inte tillåtet att bugga bostäder. Den tyska Bundeskriminalamt påpekade för utredningen att det förhållandet i praktiken medfört att många förundersökningar har misslyckats. har dock fattats beslut om den grund- lagsändring som behövs för att även bostäder skall kunna avlyssnas. Några ändringar i Strafprozessordnung har däremot ännu inte genom- förts. Med stöd av den lag om bl.a. akustisk personövervakning som antagits av det österrikiska parlamentet, men som ännu inte trätt i kraft, kommer buggning att få användas på samtliga platser utan någon begränsning och ett tillstånd om buggning kommer att, om det är oundgängligen nödvändigt, få förenas med en rätt att göra intrång i bostäder. Österrikisk polis framhöll för utredningen att det i praktiken inte är möjligt att avlyssna ett rum utifrån med hjälp av riktade mikrofoner eller laser utan att det - för att få en bra ljudkvalitet - är nödvändigt att placera mikrofonen inne i det aktuella rummet. Vid de överläggningar som utredningen har haft med ett antal brottsutredande myndigheter (se avsnitt 7) har flertalet myndigheter redovisat en uppfattning som innebär att buggning bör få användas på samtliga tänkbara platser och att ett beslut om buggning bör kunna förenas med en rätt för polisen att göra intrång på egendom som annars är skyddad mot intrång. Av det nu redovisade framgår att det från effektivitetssynpunkt skulle innebära allvarliga nackdelar om användningen av buggning be- gränsades till t.ex. platser dit allmänheten har tillträde. Det är rimligt att tro, vilket har bekräftats på en del håll utomlands, att de kriminella i så fall skulle förlägga de diskussioner som avser brott till platser som inte får buggas. Det är därför nödvändigt, menar utredningen, att tillåta buggning på samtliga platser, således även i bostäder och på andra platser som kan antas vara särskilt integritetskänsliga. Det är vad utredningen föreslår. Det har vidare klart framkommit att buggning - om åtgärden skall vara meningsfull - ofta förutsätter att av- lyssningsutrustningen placeras på platsen, i annat fall blir nämligen ljudkvaliteten alltför dålig. Utredningen föreslår därför en regel som innebär att ett beslut om buggning får innefatta en rätt att placera avlyssningsutrustningen i och återta det från utrymme som annars skyddas mot intrång. Det bör därvid framhållas att ett beslut om buggning inte alltid bör innefatta en sådan rätt. Det blir beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. Den omständigheten att det måste göras intrång i egendom som annars skyddas mot intrång för att genomföra en avlyssning bör givetvis väga särskilt tungt vid den proportionalitetsbedömning som skall göras i ärendet. Den omständigheten att buggning endast får användas för utredning av mycket grova brott, att åtgärden får användas endast när någon är skäligen misstänkt för brottet, att åtgärden måste vara av synnerlig vikt för utredningen samt att bl.a. proportionalitetsprincipen skall tillämpas när beslutet om åtgärden skall fattas utgör, menar utred- ningen, tillräckliga garantier för att tvångsmedlet endast kommer att användas i de fall som det kan anses befogat. Sammanfattningsvis föreslår utredningen ingen annan begränsning av de platser som får buggas än den som följer av att åtgärden endast får avse sådan plats där den misstänkte kan antas komma att uppehålla sig och av de allmänna principer som gäller för all tvångsmedelsan- vändning. Vidare föreslås att ett beslut om buggning får innefatta en rätt att placera avlyssningsutrustningen i och återta det från utrymme som annars skyddas mot intrång. Som framgått av redogörelsen i avsnitt 9.2 och som utvecklas närmare i författningskommentaren till 27 a kap. 3 § kan annan teknisk avlyssning bli aktuell i en hel rad olika situationer och det är därför, menar utredningen, mindre lämpligt - och knappast möjligt för den delen - att i lag ange vilka platser eller samtal som får avlyssnas på detta sätt. Det finns dessutom knappast något behov av en begränsning motsvarande den som bör gälla vid de tidigare redovi- sade tvångsmedlen, eftersom annan teknisk avlyssning, till skillnad från vad som gäller vid t.ex. hemlig teleavlyssning, endast kan före- komma när den den misstänkte kan förväntas själv delta i samtalet. Ut- redningen föreslår därför att det inte bör ställas upp några begräns- ningar när det gäller de platser eller teleadresser som får avlyssnas vid annan teknisk avlyssning.