sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — I många enkätsvar har framhållits att det finns behov av personal i de allmänna utrymmena. Utredningen delar denna uppfattning och vill betona vikten av att det finns expeditionsvakter eller annan personal i eller i anslutning till allmänhetens utrymmen. Att det finns någon att fråga och vända sig till kan inte ersättas av ändamålsenliga lokaler och skriftlig information. Expeditionsvakter i väntrummen betyder bättre service till allmänheten och ökar säkerheten i domstolen. Enligt den kartläggning som har gjort finns det expeditionsvakter på 79 av landets 96 tingsrätter. Ungefär hälften har en funktion i förhållande till målsäganden och vittnen. Utredningen menar att domstolarna i större utsträckning bör ge expedi- tionsvakterna arbetsuppgifter som rör bemötande av målsägande och vittnen. Som beskrivits tidigare finns det på ett par ställen, i och , verksamhet som syftar till att stödja och hjälpa målsägande och vittnen 152 Rättsväsendet och brottsoffren som kommer till domstolen. Enligt uppgift skall sådan verksamhet starta även på andra platser i landet. Som framgår av utvärderingen av vittnesstödsverksamheten i är det uppenbart att det finns ett behov av bättre bemötande av vittnen vid tingsrätten vilket sannolikt gäller på de flesta andra håll i landet. Sådan typ av verksamhet bör därför uppmuntras och tilldelas medel ur brottsofferfonden. Domstolscheferna och de lokala jourerna bör gemensamt verka för att en vittnesstödsverksamhet kommer i gång. Detta gäller särskilt vid de domstolar där det saknas expeditionsvakter eller liknande personal vid domstolen som kan hjälpa målsägande och vittnen till rätta. Förhör i den tilltalades utevaro m.m. Enligt 36 kap. 18 § får rätten förordna att en part eller åhörare inte får närvara under förhöret, om det finns anledning att anta att ett vittne av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro. Detsamma gäller om en part eller åhörare genom att falla vittnet i talet eller på annat sätt hindrar vittnets berättelse. Samma regler gäller vid förhör med målsäganden enligt 37 kap. 3 § första stycket . Det har i flera av utredningens enkätsvar föreslagits att möjligheterna att hålla förhör med målsägande och vittnen i den tilltalades eller vissa åhörares utevaro skall utökas. Utredningen anser att de gällande bestämmelserna är tillräckliga för att målsägande och vittnen skall kunna avge sina berättelser under trygga former i tingssalen. Det finns därför inte skäl att föreslå någon författ- ningsändring. I 46 kap. 7 § andra stycket föreskrivs att bevisning under huvudförhandlingen får ske på telefon, om det är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övriga omständigheter eller om bevisningen enligt vanliga regler skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att bevisningen tas upp på ett sådant sätt. Enligt de förutsättningar som anges i bestämmelsen kan således förhör med målsägande och vittnen ske på telefon. Ökade möjligheter till att hålla förhör på telefon eller med hjälp av andra tekniska lösningar för att undvika konfrontation har förslagits i flera enkätsvar. Förslag till förbättringar (Ds 1997:7) föreslås att bevisning får tas upp genom bild- och ljudöverföring under samma förutsättningar som gäller för telefonförhör. Det anmärks särskilt i promemorian att enbart målsägandes eller vittnens känslor av obehag eller rädsla inte bör vara något skäl för att använda bild- eller ljudöverföring. När det gäller telefonförhör gör tekniken att det i flera fall inte är lämpligt att hålla förhöret på telefon. Detta gäller t.ex. om målsäganden eller vittnen skall identifiera den tilltalade. De gällande reglerna om sådana förhör bör enligt utredningen därför inte ändras. Utredningen kommer i avsnitt 10.12 som behandlar åtgärder med anledning av hot mot målsägande och vittnen ta upp frågan om videoteknik bör kunna användas i fall där målsägande och vittnen fruktar för sin säkerhet. Frågor om ersättning för inställelse Enligt 36 kap. 24 § har ett vittne rätt till ersättning för sin inställelse vid domstol. Om vittnet har åberopats av enskild part är det parten som betalar. Om parten har rättshjälp eller om åklagaren har åberopat vittnet i ett brottmål utgår ersättningen av allmänna medel. En målsägande som har kallats till förhör i anledning av åklagarens talan har samma rätt till ersättning som ett vittne enligt 37 kap. 3 § tredje stycket . Om ersättningen inte skall betalas av allmänna medel finns det inte några föreskrivna begränsningar beträffande ersättningsbeloppens storlek. Ersättning som skall utgå av allmänna medel regleras i förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. Ersätt- ningen kan avse nödvändiga kostnader för resa (reseersättning) och uppehälle (traktamente) samt ersättning för mistad inkomst eller annan ekonomisk förlust (ersättning för tidsspillan). Ersättningen är skattefri. I departementspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1) föreslogs att den maximala ersättningen för tidsspillan skulle höjas från till per dag. Vidare föreslogs att ersättningen avseende nattraktamente skulle höjas till en mer realistisk nivå. I övrigt föreslogs inte några ändringar av ersättningsnivåerna. Det har i enkätundersökningen framförts att ersättningsnivåerna för målsägande och vittnen bör höjas. Utredningen finner att en höjning i och för sig kan vara påkallad men anser att de medel som står till förfogande hellre kan användas till den ersättning åt stödpersoner som har föreslagits i avsnitt 4.5.4. I departementspromemorian Domstolsförfarandet Förslag till förbättringar (Ds 1997:7) föreslås att handläggningen av frågor om 154 Rättsväsendet och brottsoffren ersättning av allmänna medel till bl.a. målsägande och vittnen skall flyttas ut ur rättssalen. Förslaget innebär att målsägande och vittnen inte längre behöver redogöra för sina ekonomiska förhållanden i tingssalen, vilket kan kännas obehagligt. En sådan ordning skulle underlätta målsägandes och vittnens situation vid domstolen. Förslaget bör enligt utredningens uppfattning genomföras. Många målsägande känner inte till hur de skall gå till väga för att få ut ett utdömt skadestånd. har rekommenderat att ett informationsblad som utarbetat skall bifogas domen till de målsägande som har tilldömts skadestånd. Utredningen menar att det kan vara målsägandena till hjälp om sådan information bifogas domen. skyldighet att underrätta målsäganden om att myndigheten kan hjälpa till att driva in skadeståndet behandlar utredningen i ett senare avsnitt. Det har till utredningen framförts att möjligheten att hålla känsliga förhör inom stängda dörrar med bl.a. målsägande bör utökas. Som exempel har nämnts att det vid kvinnomisshandel inte är möjligt att hålla förhöret med kvinnan inom stängda dörrar trots att de omständigheter som förhöret gäller är av mycket känslig karaktär. Utredningen anser dock att dessa frågor, som innebär en inskränkning i offentlighetsprincipen, bör övervägas i ett annat sammanhang. En annan fråga som har övervägts av utredningen är om det bör lag- regleras att vittnen har rätt att ta med sig någon som personligt stöd vid rättegången. Frågan behandlades även i departementspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1) där man kom fram till att det knappast förelåg något behov av att lagfästa en sådan rätt. Där angavs även att den person som vittnet vill ha med sig så gott som undantagslöst utan särskilt lagstöd har rätt att närvara vid förhöret. Utredningen har i avsnitt 4.5.4 föreslagit författningsändringar för att öka antalet stödpersoner för målsägande. Att föreslå en lagändring som ger även vittnen rätt till stödperson framstår för utredningen som mindre lämpligt. Det är mest angeläget att de personella resurser som finns används till att stödja målsägandena. Utredningen anser dock att det senare kan finnas anledning att överväga om rätten till stödperson även skall gälla vittnen. 4.7.1Allmänt om utbildningar inom rättsväsendet Polisens grundutbildning är under omarbetning och det är inte fastställt vad utbildningen kommer att innehålla . har grundutbildningen omfattat tre moment. Det första utbildningsmomentet bestod av en ettårig utbildning (grundkurs I) vid . Därefter följde 18 månaders tjänstgöring i ett polisdi- strikt. genomfördes också samhällspraktik om . Efter praktiken skedde en termins utbildning (grundkurs II) vid . Några polisaspiranter har emellertid inte antagits . Enligt preliminära uppgifter kommer den framtida grundutbildningen för poliser att omfatta tre terminers teoretisk utbildning och tio veckors praktik. genomfördes på en specialut- bildning av instruktörer som i sin tur skulle utbilda polismän ute i landet. Utbildningen omfattade bl.a. frågor om hur polisen på bästa sätt skall förmedla hjälp och ge brottsoffer information om den hjälp och det stöd som olika myndigheter och organisationer kan erbjuda. Någon vidareutbildning genom instruktörernas försorg synes inte ha kommit till stånd i någon större omfattning. I utbildning har även ingått kurser som bl.a. syftat till att ge de deltagande kunskaper så att de skulle kunna ansvara för och medverka vid startandet av nya brottsofferjourer. anordnade utbildning riktad till poliser som i sitt arbete kommer i kontakt med brottsoffer. Utbildningen syftade till att utifrån gällande bestämmelser ge ökad kunskap om och förståelse för brottsoffrens situation och behov. Även på det regionala planet har det genomförts utbildning för polispersonal i brottsofferfrågor. har åklagarnas teoretiska grundutbildning bestått av två moment. I det första momentet (åklagarkurs I) har ägnats åt olika målsägandefrågor. Därutöver har brottsofferfrågor behandlats av någon föreläsare och föreläsningen har följts av en debatt. Det andra utbild- ningsmomentet (åklagarkurs II) har innehållit tre timmars utbildning i målsägandefrågor. Vid den senaste omgången av åklagarkurs II 156 Rättsväsendet och brottsoffren medverkade personal från . Åklagarutbildningen håller på att läggas om och det har för närvaran- de inte fastställts vilket innehåll utbildningen skall få. Målsättningen är att utbildningen i vart fall inte skall innehålla färre moment om målsägandefrågor. Med målsägandefrågor avses bl.a. skadeståndsfrågor och bemötandet av målsäganden. Det planeras en fortbildningskurs för åklagare som kommer att ta upp bl.a. målsägandefrågor. Det förekommer även viss utbildning om målsägandefrågor lokalt. Man arbetar inom med att se över domarrutbildningen. Avsikten är att man skall lägga in någon typ av beteendevetenskapliga moment liksom annan utbildning om brottsofferfrågor. ser även över de ordinarie domarnas fortbildning och kommer att tillsätta en kommitté för att planera sådan utbildning. har lagt in information om brottsofferfrågor på en utbildningsdag för domstolarnas kanslipersonal. Man planerar från sida att lägga in utbildning om brottsofferfrågor i den ordinarie utbildning som finns för denna personalkategori liksom för expeditionsvakter. advokatsamfunds yrkesråd har anordnat en endagsutbildning för målsägandebiträden. Utbildningen har rört bl.a. skadestånds- och försäkringsrättsliga frågor. har kursen anordnats . har vidare , tillsammans med och Rikskvinnocentrum, anordnat ett seminarium avseende Kvinnofrid som behandlade juristens roll när en kvinna har utsatts för sexualiserat våld. uppdrog regeringen åt att i samarbete med , och genomföra fortbildning av berörda yrkesgrupper inom rättsväsendet, samt hälso- och sjukvården i frågor om våld mot kvinnor. Av slutredovisning av uppdraget framgår att ett stort antal yrkesverksamma inom de nämnda områdena deltog i utbildningen som skedde såväl på central som regional och lokal nivå. Utbildningen innehöll de senaste rönen om kvinnoforskning, kvinno- jourernas erfarenheter och kunskaper, behandling av gärningsmän, barnens situation i de utsatta familjerna samt handläggningsrutiner, gemensamma och för varje myndighet. , , , Brotts- offermyndigheten och har tillsammans anordnat regionala utbildningsdagar som har behandlat juristens bemötande av brottsoffer. Enligt uppgift från kommer samarbetet troligen att fortsätta i någon form. Myndigheterna kommer dock även att gå vidare på egen hand och anordna utbildningar inom respektive myndighet. I propositionen Kvinnofrid (prop. 1997/98:55) anges att regeringen har uppdragit åt att i samråd med , och genomföra fortbildning av personal inom bl.a. rättsväsendet om våld mot kvinnor. Fortbildningen bör enligt propositionen läggas upp så att den kan ske på central, regional och lokal nivå. Regeringen kommer att tillföra samman- taget för denna verksamhet. Av dessa medel skall användas för fortbildning av domare och för information till nämndemän. 4.7.2Utredningens överväganden och förslag Det finns behov av utbildning i olika brottsofferfrågor inom rätts- väsendet. , och föreslås få i uppdrag att inom respektive område anordna utbildning i brottsofferfrågor. Av redogörelsen ovan framgår att det inom rättsväsendet har skett och sker utbildning som behandlar olika brottsofferfrågor. Resultatet av utredningens enkätundersökningar tyder emellertid på att det finns ett behov av ytterligare utbildning för rättsväsendets personal. God kunskap om brottsoffers reaktioner och behov underlättar brotts- offrets återhämtning och s.k. sekundär viktimisering kan undvikas. 158 Rättsväsendet och brottsoffren Sådana kunskaper är emellertid väsentliga också av andra skäl. En ökad insikt i brottsoffrens situation leder till en bättre förståelse av deras utsagor och därmed till en säkrare bevisvärdering. Dessutom känner sig väl behandlade förhörspersoner trygga och bidrar till utredningen på att bättre sätt. Utredningen menar således att det i rättsväsendets olika utbildningar bör ingå beteendevetenskapliga moment. Det är också viktigt att de olika utbildningarna innehåller avsnitt om de myndigheter och organisationer som kan ge hjälp och stöd åt brottsoffer. När det gäller fortbildning i brottsofferfrågor är det vidare väsentligt att denna sker kontinuerligt med tanke på personalomsättningen och utvecklingen på brottsofferområdet. Utredningen vill också peka på angelägenheten av att chefspersonal inom de olika myndigheterna genomgår utbildning i brottsofferfrågor så att de kan sprida kunskaperna inom sin organisation och verka för att personalen blir medveten om vikten av dessa frågor. Den brottsofferorienterade utbildning som krävs inom rättsväsendet är i vissa delar gemensam för de olika myndigheterna. Emellertid krävs olika typer av utbildning beroende på vilken myndighet och vilken personalkategori som skall utbildas. Det är därför av vikt att utbildning- en anpassas till den myndighet och personalkategori som skall utbildas. Polisen är ofta den första som kommer i kontakt med brottsoffret i samband med en anmälan. För många brottsoffer är polisen den enda myndighet inom rättsväsendet som brottsoffret kommer i kontakt med. Det är därför angeläget att de enskilda polismännen är utbildade i att bemöta människor som har utsatts för brott. Detta gäller i lika hög grad den administrativa personalen hos polismyndigheten. Om brottsoffret blir väl och kunnigt behandlat hos polisen, torde detta komma annan personal inom rättsväsendet till godo. Det första mötet är viktigt både för brottsoffrets upplevelse av rättsprocessen och för ärendets fortsatta behandling. Givetvis är det också angeläget att polisens utbildning innehåller den rättsliga reglering som gäller för brottsoffer i olika avseenden. Utredningen föreslår att det i såväl grundutbildning som i olika slag av fortbildning skall ingå utbildning i brottsofferfrågor. Det bör uppdras åt och att utarbeta lämpliga utbildningsprogram för polisens olika personalkategorier. Från åklagarhåll har efterlysts främst utbildning i skadeståndsrätt. Det är enligt utredningen angeläget att det ingår skadeståndsrätt i utbildning- en i sådan omfattning att åklagarna kan uppfylla sin skyldighet att föra målsägandens talan om enskilt anspråk på ett bra sätt. Den tid som har ägnats åt dessa frågor under åklagarnas grundutbildning framstår som för snålt tilltagen. Utredningen föreslår att det i den nya åklagarutbildning, som planeras, avsätts ytterligare tid till olika brottsofferfrågor. Det är även väsentligt att ersättningsrättsliga moment och annan utbildning i brottsofferfrågor ingår i åklagarnas fortbildning. Utredningen menar att åklagarnas utbildning därutöver bör innehålla beteendevetenskapliga moment om bl.a. brottsoffers reaktioner. En sådan utbildning kan innebära, förutom ett förbättrat bemötande av brottsoffer, att åklagarnas möjligheter att värdera bevisningen förbättras. Även den administrativa personalen bör få utbildning i brottsofferfrågor. Utredningen föreslår att Riksåklagaren får i uppdrag att i åklagarnas liksom i den administrativa personalens utbildning och fortbildning lägga in avsnitt om brottsofferfrågor. Som ovan nämnts sker en översyn av såväl utbildningen för blivande domare som fortbildningen av de ordinarie domarna. har de blivande domarnas utbildning inte innehållit några avsnitt om brottsofferfrågor. Utredningen föreslår att det i den framtida domar- utbildningen, skall ingå utbildning i brottsofferfrågor. Sådan utbildning är, som har nämnts, inte bara av värde för att förbättra bemötandet av målsäganden och vittnen utan kan även vara till nytta vid t.ex. bevisvärderingen. Utredningen anser också att det är av vikt att andra personalkate- gorier vid domstolarna än domarna får utbildning i olika brottsof- ferfrågor. Det är ju kanslipersonal och expeditionsvakter som i telefon eller på plats har kontakt med brottsoffer. I utbildningen av dessa personalkategorier bör det därför ingå avsnitt om brottsofferfrågor. Utredningen föreslår att får i uppdrag att i utbild- ningen för de olika personalkategorierna lägga in utbildning i brottsof- ferfrågor. 160 Rättsväsendet och brottsoffren 4.8 Rättegångskostnader i mål om skadestånd Frågan om rättegångskostnadernas fördelning i tvistemål om skadestånd på grund av brott bör utredas. har en fråga om rättegångskostnadernas fördelning i mål om skadestånd på grund av brott aktualiserats genom en dom med- delad av i mål T 1701/96 och T 1702/96. Utgången i målet väckte uppmärksamhet i massmedia och kommenterades flitigt. Domen rör en fråga som har betydelse för brotts- offrens ställning i domstolsprocessen, varför det kan vara av intresse att redovisa den och något behandla reglerna om rättegångskostnader. I tingsrätten rörde målet, i de delar som är av intresse här, åtal och skadestånd på grund av grovt rån. Tre personer hade rånat en jourlivs- butik. Under rånet hade ett butiksbiträde utsatts för slag med en luftpistol i huvudet och för slag och sparkar mot huvudet, kroppen och armarna samt visst hot. Den kvinnliga butiksägaren befann sig i lokalen och iakttog misshandeln av biträdet. Butiksbiträdet och ägaren yrkade genom sitt målsägandebiträde skadestånd av gärningsmännen för bl.a. kränkning enligt 1 kap. 3 § skadeståndslagen med vardera. Denna del av målsägandenas skadeståndsyrkande prövades i brottmålet i tingsrätten. Gärningsmännen dömdes för grovt rån och förpliktades solidariskt att utge skadestånd avseende kränkning med till butiksbiträdet och med till butiksägaren. Kostnaderna för försvaret och målsägandebiträdet, vilka ersattes av allmänna medel, fick stanna på staten. En av gärningsmännen överklagade målet i både brottmåls- och skadeståndsdelen, varför det målet handlades som ett brottmål i hovrätten. De övriga två yrkade endast ändring beträffande skade- ståndet. Det målet handlades följaktligen som ett tvistemål. Samtliga gärningsmän yrkade att skadeståndet för kränkning skulle nedsättas för butiksbiträdet till och för ägaren till . Hovrätten nedsatte kränkningsbeloppen till respektiv . I brott- målet fick kostnaderna för försvarare och målsägandebiträde stanna på staten medan vardera parten fick bära sina kostnader i tvistemålet. Detta betydde att det i praktiken inte uppstod någon kostnad för målsägandena eftersom målsägandebiträdets uppgift kvarstår i hovrätten även om målet endast överklagas i tvistemålsdelen och staten alltid svarar för kostnaden för målsägandebiträdet i förhållande till målsäganden. De tre gärningsmännen överklagade målet såvitt avsåg kränknings- ersättningen. De yrkade samma nedsättning som i hovrätten. Måls- ägandena bestred ändring. bestämde kränknings- ersättningen till butiksbiträdet till . För butiksägarens del fann att kränkningsersättningen inte kunde sättas högre än dvs. dömde helt i enlighet med motparternas yrkande. I fråga om rättegångskostnaderna uttalade följande. Med hänsyn till målets utgång bör rättegångskostnaderna i kvittas såvitt gäller (butiksbiträdet), medan (butiksägaren) enligt reglerna i 31 § rättshjälpslagen samt 18 kap. 1 och 15 §§ rätte- gångsbalken skall ersätta kostnaden för klagandenas rättshjälp i den del av målet i som rör henne. Butiksägaren, som således tillerkändes i kränknings- ersättning, förpliktades ersätta de klagande gärningsmännen med tillhopa vilket var deras kostnad för rättshjälpen i . har i målet tillämpat 18 kap. vilket kapitel behandlar rättegångskostnader i tvistemål. Enligt huvudre- geln i 1 § skall part som tappar målet ersätta motparten hans rättegångs- kostnad om ej annat är stadgat. Undantag från huvudregeln bl.a. finns i vissa familjerättsliga mål. Någon sådan regel finns emellertid inte i mål om skadestånd vare sig yrkandet grundas på brott eller någon annan grund och knappast i andra dispositiva tvistemål, dvs. där parterna disponerar över tvisteföremålet och kan förlikas om saken. I det aktuella målet har klagandena fått helt bifall till sin talan mot butiksägaren och hon har således tappat målet. I den del av målet som rör butiksbiträdet har klagandenas yrkande bifallits endast till en del och har kvittat parternas kostnader dvs. låtit vardera sidan bära sina egna kostnader enligt regeln i 18 kap. 4 § . När skadeståndstalan handläggs i brottmålet behandlas målsäganden fördelaktigt genom att han eller hon i många fall får ett målsägande- biträde på statens bekostnad. Det finns emellertid även i ett brottmål en reglering av rättegångskostnadsfördelningen som kan medföra att en målsägande som förlorar skadeståndstalan kan få ersätta motparten dvs. gärningsmannen dennes kostnader i skadeståndsdelen. Enligt 31 kap. 11 § tredje stycket och 18 kap. 12 § kan målsägande om skadeståndstalan ogillas bli skyldig att svara för den del av motpar- tens rättegångskostnad som hänför sig enbart till skadeståndstalan. Detta skulle kunna vara sakkunnigutredning om skadan eller vittnesförhör som enbart gäller skadeståndet. Det är emellertid sällan sådana särskilda kostnader kan urskiljas varför målsäganden i praktiken inte blir ersätt- ningsskyldig för rättegångskostnader när skadeståndstalan behandlas i ett brottmål. Ett skadeståndsyrkande kan av olika anledningar komma att handläggas i tvistemålsordningen. Skadeståndstalan kan avskiljas från brottmålet och handläggas som ett tvistemål. Detta sker i regel när det fordras ytterligare utredning för att styrka skadeståndstalan och då i allmänhet på målsägandens begäran. Om enbart domen i skadestånds- delen överklagas av målsäganden eller den tilltalade, övergår målet till 162 Rättsväsendet och brottsoffren att handläggas som ett tvistemål. Målsäganden kan också föra skades- tåndstalan genom att anhängiggöra en stämning i tvistemål mot skadegöraren. Det är ju förståeligt att det känns stötande för ett brottsoffer att behöva betala gärningsmannens rättegångskostnader. Frågan är om den situation som uppstått i målet om rånet i jourlivsbutiken är vanlig och vidare om utgången av ett mål om skadestånd på grund av brott bör följa andra regler om rättegångskostnader än övriga dispositiva tvistemål. I detta sammanhang bör man uppmärksamma ett annat HD-avgörande som meddelades genom dom (NJA 1997 s. 723).