sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Sam- verkan måste förbättras mellan huvudmän med närliggande verksam- heter, och resurserna måste samordnas för att förbättra rehabiliterings- arbetet. Den allmänna sjukförsäkringen har enligt kommittén två viktiga syften. Dels att medverka till ett effektivt föreb yggande arbetsmiljöar- bete, dels att bedriva tidiga, aktiva och samordnade rehabiliterings- åtgärder. Arbetsplatserna var därmed en viktig utgångspunkt för sjukförsäkringens verksamhet. Kommittén föreslog bl.a. att arbetsgivarens ansvar skulle preciseras och att arbetsgivaren även skulle ges ett ekonomiskt ansvar. För att underlätta samverkan mellan aktörerna föreslog kommittén att försäk- ringskassorna, arbetsförmedlingen och kommunen skulle bilda en sam- verkansorganisation på lokal nivå för planering och beställning av reha- biliterings- och andra arbetsförberedande tjänster. Sjuk- och arbetsskadekommitténs förslag har i nämnda delar inte lett till några lagändringar. Regeringen tillsatte i stället en ny utredning – (Dir. 1997:90) – som har till uppgift att närmare utreda arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering m.m. Vi vill redan nu påpeka att våra förslag i det följande kan komma att få anpassas till vad föreslår (se avsnitt 5.10.17). Efter har man i tillämpningen fram till Regeringsrättens tidigare nämnda dom normalt lämnat ersättning vid arbetslivsinriktad rehabilitering till den som är arbetsskadad endast i den utsträckning som anges i 22 kap. AFL. Det har inneburit att tiden för en rehabilite- ringsåtgärd har varit begränsad till . Vidare har ersättningsnivån för en rehabiliteringsåtgärd begränsats till vad som kunnat utges i sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. Någon prövning av rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen har inte gjorts . Normalt sett har frågan om arbetsskada kommit upp först i sam- band med att rätten till sjukbidrag/förtidspension prövats eller vid inkomstförlust till följd av arbetsbyte. Referatrubriken till Regeringsrättens dom (RÅ 1996 ref. 81) lyder: &¶RS¤KRAD HAR ANSETTS BER¤TTIGAD TILL ARBETSSKADELIVR¤NTA UNDER AR BETSLIVSINRIKTAD REHABILITERING I FORM AV H¶GSKOLESTUDIER OMFATTANDE –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 191 MER ¤N STUDIEVECKOR Regeringsrätten anför i sin dom bl.a. att hän- visningen i 6 kap. 5 § LAF till 22 kap.7 § AFL rent språkligt torde syfta närmast på den i detta lagrum lämnade definitionen arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller att helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan. Det framgår inte att denna rehabilitering definitionsmässigt skulle vara tidsbegränsad eller villkorad av rätten till rehabiliteringsersättning. Efter att ha granskat uttalanden i förarbeten drar Regeringsrätten den slutsatsen att livränta kan ges ut under en längre tids rehabilitering och oberoende av om det föreligger rätt till rehabiliteringsersättning eller inte. RÅ 1996 ref 81 har föranlett att ändra sina Allmänna råd beträffande rehabilitering vid arbetsskada (ändring av Allmänna råd 1994:3). Vid en arbetsskada som hindrar den skadade att fortsätta sitt tidigare arbete kan enligt verkets mening livränta utges enligt LAF under tid den skadade genomgår arbetslivsinriktad rehabilitering. Vidare anges i de allmänna råden att eftersom det inte finns särskilda regler för rehabilitering i LAF, ska förutsättningarna för rehabilitering och vilka åtgärder som är lämpliga m.m. bedömas enligt reglerna i AFL. Härvid anger verket att det bör göras en bedömning enligt AFLs regler av arbetsförmågan enligt den I de fall det visar sig att lämpliga åtgärder inte ryms inom AFLs regler REKOMMENDERAR verket att försäkrings- kassan gör en bedömning av om det finns andra alternativ som gör att den försäkrade kan återfå sin förmåga att försörja sig. Planeringen ska då ske med stöd av LAF. Under utredningens gång har Regeringsrätten meddelat två domar som behandlar rätten till ersättning i form av livränta under sjukbi- dragstid (mål nr 896/97 och 5221/96). En av domarna kommer att re- fereras. Regeringsrätten drar i sina domar bl.a. den slutsatsen att det mot bakgrund av bestämmelserna i 4 kap. 1 § LAF jämte lagmotiv alltjämt är möjligt att en försäkrad, som uppbär sjukbidrag, tiller- känns livränta enligt LAF. Slutsatsen vinner stöd av ersättningsbe- stämmelserna i 6 kap. 5 § LAF, som föreskriver att under tid då den försäkrade är föremål för sådan behandling eller rehabilitering som av- ses i 3 kap. 7 b § (medicinsk rehabilitering) eller 22 kap. 7 § AFL ska hans förmåga att skaffa sig utkomst genom arbete anses nedsatt även i den mån åtgärden hindrar honom att förvärvsarbeta. Bestämmelserna förutsätter alltså att livränta kan utges under tid för medicinsk rehabi- litering enligt 3 kap. 7 b § AFL. I de förevarande fallen fick det anses utvisat att den egentliga sjuk- doms- och läkningsprocessen inte längre kunde anses pågå, när de för- 192 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG säkrade beviljades sjukbidrag. Den medicinska behandling de genom- gick kunde inte betraktas som återställande be- handling, inriktad på att återge dem i huvudsak deras tidigare kapacitet att förvärvsarbeta. Eftersom de försäkrade alltså har fått en för bestående, tillräckligt omfattande nedsättning av sin för- värvsförmåga, har de enligt regeringsrätten rätt till ersättning i form av livränta för den inkomstförlust som de åsamkats. De försäkrade ansågs berättigade till tidsbegränsad livränta för den tid de uppburit sjukbi- drag. framhåller i den tidigare nämnda skrivelsen till att det bör klargöras om rehabiliteringen av arbets- skadade ska skilja sig från annan rehabilitering och i så fall på vilket sätt. Enligt verkets mening har det uppkommit problem och oklarheter som en följd av Regeringsrätten dom (RÅ 1996 ref. 81). Regerings- rättens bedömning skiljer sig på avgörande punkter från verkets tidi- gare ställningstagande i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om ersättning under rehabilitering som sker på grund av arbetsskada. anför vidare att LAF fortfarande – trots ge- nomförda förändringar på rehabiliteringsområdet – saknar särskilda be- stämmelser om rehabilitering. LAF innehåller enbart en bestämmelse i 6 kap 5 § som anger att förvärvsförmågan ska anses nedsatt i den mån åtgärd som avses i 22 kap. 7 § AFL utgör hinder för förvärvsarbete. Bestämmelsens utformning svarar mot den som återfinns i 7 kap 3 § AFL och som möjliggör att sjukbidrag ges under rehabilitering. Förutsättningarna för rehabiliteringsarbetet och målet för detta finns enbart i 22 kap. AFL. Enligt saknas det anledning att anta annat än att de ramar för rehabilitering som anges i 22 kap. AFL gäller även vid arbetsskador i likhet med vad som gällde vid tillämpningen av rehabi- literingsreglerna för såväl arbetsskadade som andra skadade före reha- biliteringsreformen. Enligt verkets mening bör det förbud som införts mot rehabiliteringsersättning vid högskolestudier (se 3 § i förordningen 1991:1321 om rehabiliteringsersättning) gälla även ersättning från ar- betsskadeförsäkringen. framhåller att Regeringsrättens avgörande bör uppfattas så att de bestämmelser som i 22 kap. AFL anger mål och ramar för rehabiliteringen inte gäller vid arbetsskada. Regeringsrätten verkar enligt i stället fästa avseende vid att det rör sig om en arbetslivsinriktad rehabilitering som ingår i en av arbets- –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 193 marknadsmyndighet godkänd rehabiliteringsplan. Enligt verket skulle det innebära att den praxis som gällde före rehabiliteringsreformen är aktuell när det gäller rehabilitering av arbetsskadade. Detta kan förorsaka betydande svårigheter för försäkringskassornas fortsatta rehabiliteringsarbete och kräver, enligt verket, en lösning. Dessutom får den aktuella domen administrativa konsekvenser. Verket beräknar att denna leder till att försäkringskassornas administrations- kostnader ökar med ca /år. Det särskilda försäkringsskyddet i arbetsskadeförsäkringen bygger på principen att en skadad så långt som möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. Arbetsskadeförsäkringen har ett renodlat ekonomiskt invali- ditetsbegrepp som överensstämmer med de skadeståndsrättsliga princi- perna. Arbetsskadeersättning utges för att kompensera inkomstbort- fallet när den skadade helt eller delvis saknar förmåga att skaffa sig in- komst till följd av en arbetsskada. Sjukförsäkringen är uppb yggd efter något andra principer än arbets- skadeförsäkringen. Målet är inte lika högt satt när det gäller att kom- pensera för inkomstförlust. När det gäller sjukförsäkring och förtids- pension måste det finnas en medicinsk orsak som påverkar förmågan att utföra arbete och förmågan att försörja sig genom arbete. är det i princip endast medicinska skäl som ger rätt till ersättning. En utveckling mot att helt anpassa arbetsskadeförsäkringen till sjuk- försäkringen och förtidspensioneringen skulle i och för sig kunna ge vinster i administrativt hänseende, men det är enligt vår mening ingen helt framkomlig väg. Ersättning från arbetsskadeförsäkringen bör – vilket också framgår av Regeringsrättens tolkning av hittillsvarande regler – utges med hänsynstagande till LAFs särskilda mål och prin- ciper. Det är då viktigt att detta görs tydligt i lagen för att undanröja de oklarheter som uppenbarligen har funnits i tillämpningen. Vi anser att arbetsskadeförsäkringen bör behålla de grundläggande principerna i 4 kap. 1 och 3 §§ LAF om när rätten till ersättning enligt LAF ska inträda. Det innebär att när en försäkrad till följd av arbetsskada, i vart fall för och med tillräckligt omfattande nedsättning av förvärvsförmågan, har fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt, ska han eller hon vara berättigad till ersättning enligt LAF för den inkomstförlust som han eller hon åsamkats. När det gäller arbetsmarknadslägets betydelse vid bedöm- ningen av förvärvsförmågan, se vidare avsnitt 5.10.14. 194 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG har den allmänna försäkringens allt starkare inrikt- ning mot arbetslinjen och på rehabilitering av den sjuke eller skadade fått en allt större betydelse även för arbetsskadeförsäkringen. För en försäkring med ett ekonomiskt invaliditetsbegrepp är det givetvis vik- tigt att de förvärvsmässiga konsekvenserna av en skada minimeras. Ar- betsskadeförsäkringen bör därför enligt vår mening ha en betydelsefull roll redan i samband med rehabiliteringen av den skadade. Hårdare krav på arbetsmarknaden har under de senaste årens ekonomiska kris förvärrat situationen för de grupper som av olika skäl är utsatta för särskilda risker i sina arbeten. Det krävs därmed ofta mer långtgående insatser för att en skadad ska återfå sin arbetsförmåga. Arbetsskadeförsäkringen bör således kunna komma in i ett tidigt skede och garantera den enskilde en ekonomisk trygghet som, om det behövs, går utöver vad den allmänna försäkringen kan erbjuda för att hjälpa den skadade att återgå i arbete med om möjligt oförändrad lön. Försäkringen ska vidare som även utge ersättning vid bestående nedsättning av arbetsförmågan m.m. Vi vill framhålla värdet av att ar- betsskadeförsäkringen även i fortsättningen har en såväl REPARATIV som PREVENTIV roll. Det är då väsentligt att försäkringen innehåller en väl av- vägd balans mellan målet att upprätthålla arbetslinjen, d.v.s. motverka passivt kontantstöd, och att så långt som möjligt hålla den försäkrade ekonomiskt skadeslös. Arbetslinjen innebär att aktiva åtgärder för att stärka den enskilde ska prioriteras före ett passivt kontantstöd till försörjningen. Det finns avgörande fördelar med att låta även arbetsskadeförsäkringen mera uttalat sträva mot arbetslinjen. Den som drabbas av en skada/sjukdom kan då återfå arbetsförmågan och förutsättningarna att försörja sig genom förvärvsarbete så snart det är möjligt. Om man får till stånd insatser tidigt och det leder till att arbetsskadan minimeras, kan man för övrigt även räkna med att kostnaderna för de livsvariga egenlivräntorna kommer att minska. Man har tidigare satt i fråga om arbetsskadeförsäkringen ska med- verka i ett tidigt skede, eftersom man har befarat att höga ersättnings- nivåer verkar rehabiliteringshämmande. Föredragande statsråd angav bl.a. följande i det lagförslag som ledde fram till att arbetsskadesjuk- penningen slopades :Genom förslaget att i huvudsak slopa rätten till arbetsskadesjukpenning anser jag att förutsättningarna för att få den försäkrade att medverka i en framgångsrik rehabilitering ökar väsent- ligt. Samma uppfattning hade tidigare framförts bl.a. av revisorer och läns allmänna försäkringskassa. Skaraborgskassan undersökte om sjukfallens längd på- verkas negativt av en pågående arbetsskadeprövning. Undersökningen baserade sig på uppgifter från fem olika stora kontor i och –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 195 visade att sjukskrivningsärenden som hade en koppling till arbetsskadeanmälan genomgående pågick än övriga ärenden. Några mer långtgående slutsatser drog man inte. Andra fakto- rers möjliga inverkan som sjukdomsorsak, ålderskillnader m.m. utreddes exempelvis inte. erfarenheter pekar dock på att bilden är mer komplex. Två mindre studier vid allmänna försäkringskassa, som genomfördes , gav inte stöd för att LAF skulle vara rehabilite- ringshämmande. I studierna anges sammanfattningsvis följande. En anmälan om arbetsskada fördubblar sannolikheten att börja en rehabili- tering jämfört med dem som inte anmält någon arbetsskada. Att rehabi- literingsprocessen dessutom löper snabbare både vad gäller de kontak- ter som tar med syftet att utreda rehabiliteringsbehov samt att påbörja en rehabiliteringsåtgärd talar emot påståendena om att arbetsskadeförsäkringen skulle vara rehabiliteringshämmande. I RFV redovisar 1994:5 En studie av rehabiliteringsarbetet på för- säkringskassan har RFV följt upp de åtgärder som och andra rehabiliteringsaktörer vidtagit för att begränsa sjukfallens längd. Det datamaterial som RFV har använt sig av täcker perioden –1991 och har inhämtas från försäkringskassornas lokalkontor. I undersökningen ingick cirka 2 800 personer som hade drygt 4 300 långvariga sjukskrivningar omfattande minst . Mot bakgrund av att arbetsskadeförsäkringen har ansetts hämma påbörjandet av rehabiliteringen studerade RFV speciellt när rehabiliteringen ägt rum i förhållande till arbetsskadehandläggningen. Resultatet visade dock inte på några tendenser att hämma rehabiliteringen. hade av de som anmält en arbetsskada påbörjat en rehabilitering, medan motsvarande andel bland övriga som inte anmält arbetsskada var . RFV angav att skillnaden var anmärkningsvärd, eftersom man här hade att göra med mycket långa sjukfall, som i de flesta fall borde vara i behov av rehabilitering. hade nästan hälften av de med ar- betsskadeanmälan gått in i rehabilitering, medan en tredjedel gjort det- samma bland de övriga. Även en jämförelse för den vanligaste sjuk- domsgruppen bland arbetsskadeanmälningar, sjukdomar i rörelseorga- nen, visade på en snabbare process fram till rehabilitering för dem som anmält arbetsskada än för de övriga. Enligt vår uppfattning kan det dock trots allt ha funnits visst stöd för att hävda att försäkringen har haft rehabiliteringshämmande effekter. Den ökade ärendemängden medförde såväl administ- rativa påfrestningar för försäkringskassorna som en alltför lång väntetid för beslut av om arbetsskada. De långa väntetiderna påverkade och försenade i hög grad den försäkrades rehabilitering. 196 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG säkringskassorna hade stora ärendebalanser när arbetsskadesjukpen- ningen togs bort. Balanserna torde nu till övervägande del ha arbetats ned. Ärendemängden är hanterbar, och efter vad vi förstår så finns det ingen anledning till att den försäkrade ska behöva vänta på ett beslut längre än vad som kan anses nödvändigt för att utreda och ta ställning i frågan. Det är svårt att säga i vad mån höga ersättningsnivåer i försäkringen i sig påverkar en försäkrads inställning till rehabiliteringen. Det finns nog inte skäl att anta annat än att den försäkrade är angelägen om att få komma igång med rehabiliteringen . Allmänt sett bör det vara enklare för försäkrade med en entydig diagnos att snabbt komma i gång med en adekvat rehabilitering. När det däremot gäller försäkrade med mer diffusa diagnoser, t.ex. rygg- sjukdomar, krävs det ofta en utförlig medicinsk utredning. Om en för- säkrad i en sådan situation får vänta på att få sin sak prövad innan en adekvat rehabilitering kan ta form, kan det tänkas verka hämmande för rehabiliteringen. Genom de förslag som vi lägger fram i det följande bör under alla förhållanden försäkringens eventuella negativa inverkan på rehabilite- ringsarbetet kunna minskas eller försvinna helt. Vår avsikt är inte att ändra de möjligheter som arbetsskadeförsäk- ringen, enligt vad Regeringsrättens nämnda domar visar, har i form av rätt till ersättning (livränta) under rehabilitering. Som vi ser det behövs det emellertid en del förändringar och förtydliganden av lagens regler för att underlätta tillämpningen och få lagen att verka i önskvärd riktning. Vi vill slå fast som en grundläggande utgångspunkt att arbetsskade- försäkringen liksom sjukförsäkringen bör ha en stark betoning på en tidig, aktiv och samordnad rehabilitering samt andra mer föreb yggande åtgärder för att arbetsskadan inte ska leda till en bestående arbetsoför- måga. I likhet med den allmänna försäkringen bör arbetsskadeförsäk- ringen vara inriktad på att ge den skadade möjlighet att komma tillbaka till förvärvslivet. Dessutom bör försäkringen upprätthålla den skade- ståndsrättsliga principen att den skadade så långt som möjligt ska hållas ekonomiskt skadeslös. De senaste årens nya bestämmelser inom den allmänna försäkringen om rehabilitering och rehabiliteringsersättning har inte lett till några ändringar i arbetsskadeförsäkringens regelsystem när det gäller rätten till livränta. Det har medfört oklarheter i rättstillämpningen vilka kan sägas ha blivit undanröjda först på genom de tidigare nämnda domarna av Regeringsrätten. Vår ambition är nu att med beaktande av innehållet i de nämnda domarna åstadkomma sådana förändringar i lagen om arbetsskadeför- –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 197 säkring att försäkringens roll när det gäller rehabiliteringen av den ar- betsskadade blir så tydlig som möjligt. Det är viktigt för den långsik- tiga stabiliteten inom arbetsskadeförsäkringen att de regler som vi ska använda oss av i fortsättningen blir så klara och entydiga som möjligt, och att försäkringen vid arbetsskada blir anpassad till både dagens och morgondagens arbetsmarknad. Syftet med ändringarna är därmed inte i första hand att vare sig minska eller öka försäkringens möjligheter – och därmed dess kostna- der – utan att få arbetsskadeförsäkringen att fungera effektivt inom be- fintliga ramar. Det hindrar inte att de klarlägganden av arbetsskadeför- säkringens möjligheter som Regeringsrättens domar inneburit i kom- bination med de regelförändringar vi föreslår indirekt kan få till effekt att de arbetsskadade i ökad utsträckning ansöker om ersättning från LAF . Innan vi beskriver våra förslag närmare ska vi granska de regler som gäller för rätt till ersättning i form av livränta enligt LAF. 5.10.7Gällande rätt – ersättningsrätten enligt LAF prövar försäkringskassorna anmälningarna om arbetsskada i huvudsak först i samband med att frågan aktualiseras om rätt till liv- ränta. Frågan om när den försäkrade har rätt till ersättning i form av liv- ränta har därmed kommit att bli avgörande. För rätt till livränta krävs att den sjukdom som förorsakats av arbetsskadan har upphört samt att den skadade lider en inkomstförlust till följd av skadan. Den grundläggande bestämmelsen finns i 4 kap. 1 § LAF. Enligt gammal praxis ska rätten till livränta inträda när det akuta sjukdomstillståndet har upphört. Riksförsäkringsanstalten, som var föregångare till , angav till vägledning för till- lämpningen av bestämmelserna härom lag om försäkring för olycksfall i arbetet att sjukdomstillstånd ansågs fortfara under vilken den egentliga sjukdoms- och läkningsprocessen pågick samt så länge läkarvård eller annan behandling för skadades åter- ställande erfordrades. Uttalandet härrör från då den medicinska invaliditeten fort- farande var avgörande för rätten till invaliditetsersättning vid yrkes- skada. Därefter har det skett en övergång till ett ekonomiskt invaliditetsbe- grepp genom LAFs tillkomst. I samband med att LAF infördes angav föredragande statsrådet i specialmotiveringen till 4 kap. 1 § LAF (pro- positionen 1975/76:197) att livränta ska avlösa sjukpenning som er- 198 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG sättning för inkomstförlust när det akuta sjukdomstillståndet har upp- hört. Någon förändring i synen på frågan om när sjukdomstillståndet anses ha upphört föreslogs inte. Arbetsskadeförsäkringens grundläggande bestämmelser om rätt till livränta har inte berörts av de ändringar som gjordes 1993. Sjuk- och arbetsskadekommittén föreslog att 4 kap. 1 § LAF skulle ändras redaktionellt för att underlätta tillämpningen (SOU 1996:113). Det skulle av lagtexten framgå att rätten till livränta inträder då nedsättningen av arbetsförmågan kan bedömas vara bestå- ende. Kommittén angav bl.a. att LAF har ett ekonomiskt invaliditets- begrepp och att livränta skulle utges för att kompensera ett bestående inkomstbortfall i förmågan att skaffa sig inkomst som en arbetsskada har givit upphov till. En sjukdom behöver därför enligt kommittén inte vara medicinskt färdigbehandlad eller ett sjukdomstillstånd ha upphört för att det ska vara möjligt att fastslå att en försäkrads förvärvsförmåga blivit bestå- ende nedsatt. De förvärvsmässiga effekterna av en arbetsskada kan inte sällan fastställas i ett tidigt skede. Genom ändringen av paragrafens in- nehåll skulle livräntan kunna utges även om den skadade gavs läkar- vård eller annan medicinsk vård eller medicinsk behandling. Regeringen fann i proposition 1996/97:63 (s.79) inte skäl att följa kommitténs förslag. Kommitténs förslag bidrog inte till att klargöra problemet, vilket också hade påpekats av flera remissinstanser. Dess- utom kunde det tänkas medföra ökade kostnader för försäkringen. Vi kan konstatera att lagen om arbetsskadeförsäkring inte ställer upp några hinder för att ge ersättning i form av livränta i ett relativt tidigt skede. Ersättningsbestämmelserna i 6 kap. 5 § LAF föreskriver också att då den försäkrade är föremål för sådan behand- ling eller rehabilitering som avses i 3 kap.7 b § (medicinsk rehabilite- ring) eller 22 kap. 7 § AFL (arbetslivsinriktad rehabilitering) skall hans eller hennes förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete anses nedsatt även i den mån åtgärden hindrar den försäkrade att förvärvsarbeta. Rätt till ersättning föreligger således även under tid för sådan medi- cinsk rehabilitering som kan anses föranledd av sjukdomsbesvär som kvarstår efter det att den egentliga sjukdoms- och läkningsprocessen har upphört. Det är då fråga om behandling och rehabilitering som syftar till att föreb ygga en fortsatt försämring av arbetsförmågan eller på att lindra de besvär som uppkommit till följd av skadan eller sjukdomen. Livränta bör kunna fastställas för den konstaterade be- stående nedsättningen av förvärvsförmågan. Att det inte heller före- ligger några hinder mot att utge ersättning under rehabilitering som är arbetslivsinriktad är klarlagt. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 199 Dessa slutsatser understryks av de tidigare nämnda, uppmärk- sammade domarna av Regeringsrätten (se avsnitt 5.10.4). Avgörande för rätt till ersättning i form av livränta är således inte i första hand om det (fortfarande) pågår något slag av medicinsk behand- ling utan om det går att fastställa att den sjukdom/skada som har förorsakats av arbetsskadan har upphört och att arbetsskadan har fått förvärvsmässiga konsekvenser på så sätt att den skadade fått en bestående, tillräckligt omfattande nedsättning av sin förvärvsförmåga.