sou · GMB344d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Vad gäller vapenhandlarna gäller att polismyndigheten skall godkänna de lokaler där handeln skall bedrivas samt förvaringsutrymmena innan handeln får påbörjas. Vidare skall polismyndigheten se till att handlaren förvarar sina skjutvapen på föreskrivet sätt och vid behov inspektera dennes lager av skjutvapen i samband med den årliga kontrollen (5 kap. 4 och 8 § VF). Enkäterna till landets vapenregisterenheter samt utredare av våldsbrott Några av landets vapenregisterenheter svarar på vapenutredningens enkät att de anser att möjligheterna att kontrollera enskilda innehavares vapenförvaring bör utvidgas. Också bland svaren från handläggarna av våldsbrott förekommer detta förslag. Vapenhandlarna skall, enligt vapenförordningen, kontrolleras minst en gång . Som nämnts bl.a. i avsnittet rörande återkallelse av vapentillstånd m.m. genomförs dock inte alltid denna kontroll , främst beroende på bristande resurser hos tillsynsmyndigheten. Vi har här i landet över 2 miljoner registrerade skjutvapen, vilket innebär att är ett relativt vapentätt land. Utredningen har sökt strama upp bestämmelserna rörande tillståndsgivning, återkallelse av vapentillstånd m.m. Även om möjligheten att inneha skjutvapen därmed i viss mån beskurits kan man inte förvänta sig att den totala mängden skjutvapen i landet kommer att minska i någon dramatisk utsträckning. Ur brottsförebyggande perspektiv är därför frågan om förvaring av skjutvapen och ammunition oerhört viktig. Bestämmelserna om förvaring skärptes . Skärpningen föregicks av en allmän debatt om en säkrare förvaring. Debatten och de skärpta kraven medförde att många vapeninnehavare förbättrade sin förvaring. Uppgifter från försäljare av vapenskåp har visat att försälj- ningen av sådana ökade i samband med de nya lagreglerna. Den allmänna medvetenheten om förvaringsbestämmelsernas betydelse medförde vidare att tillståndsmyndigheterna uppmärksammade för- varingsfrågan i högre grad. Säkerhetstänkandet har således i väsentlig mån ökat . Trots att vapenägarnas förvaringsmetoder sålunda generellt sett för- bättrats, finns det fortfarande alltför många som slarvar med förvar- ingen. Detta visar sig inte minst i statistiken över stulna och förkomna skjutvapen. De i särklass vanligaste brottsplatserna, där skjutvapen tillgripits, är bostäder och fritidshus. Det finns därför all anledning att ytterligare uppmärksamma och skärpa förvaringsbestämmelserna. Skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller annat lika säkert förvaringsutrymme. Enbart delad förvaring av skjutvapen accepteras således inte längre. Vissa mindre farliga skjutvapen och liknande samt ammunition undantas från kravet på förvaring i säkerhetsskåp. Förvaringsbestämmelsen förenas med en övergångsbestämmelse som, beträffande skjutvapen för vilka tillstånd meddelats före lagens ikraftträdande, medger förvaring enligt de nuvarande bestämmelserna. Vilken förvaringsmetod är säkrast? När vapenägaren inte har omedelbar kontroll över sitt vapen skall detta förvaras på ett säkert sätt. Enligt de nuvarande reglerna skall skjutvapen förvaras antingen i säkerhetsskåp, annat lika säkert ställe eller delade, s.k. delad förvaring. Det finns olika meningar om vilken förvaringsmetod som är den bästa. De flesta menar dock att förvaring i säkerhetsskåp är det säkraste förvaringssättet. Mot detta kan i och för sig invändas att en inbrottstjuv som lyckas forcera ett säkerhetsskåp eller t.o.m. tillgripa hela skåpet, får tag på kompletta vapen. Förvaring i ett säkerhetsskåp, som uppfyller de normer som föreskrivits av , innebär dock ett avsevärt försvårande för en inbrottstjuv, jämfört med om skjutvapnen inte förvaras i ett sådant. Tjuven måste förbereda sig för att antingen tillgripa och transportera hela det tunga och i bland fast monterade säkerhetsskåpet eller för att med skärbrännare eller liknande forcera dess plåt. Ett säkerhetsskåp förhindrar således att tillfällighetstjuven kommer över skjutvapen i samband med ett bostadsinbrott, vilket är ett argument som starkt talar för bruket av säkerhetsskåp. En gärningsman som särskilt är ute efter skjutvapen är nämligen under alla omständighe- ter mycket svår att helt stoppa. Vad som här sagts om säkerhetsskåp gäller naturligtvis endast under förutsättning att vapenägaren inte förvarar dess nyckel på ett sådant sätt att tjuven lätt hittar denna och på så sätt kan ta sig in i skåpet. Utredningen återkommer nedan till vikten av att nyckeln förvaras på ett säkert sätt. Ett annat tungt vägande argument som talar för bruk av säkerhetsskåp är att den som innehar ett säkerhetsskåp som regel alltid nyttjar detta för förvaring av sina skjutvapen. Den som avser att förvara sina skjutvapen delade kan däremot i högre grad förväntas slarva med förvaringen. Det är nämligen besvärligare att plocka i sär vapnen och gömma undan dem än att låsa in dem i ett skåp. Sammantaget är utredningen av den åsikten att förvaring av skjutvapen i säkerhetsskåp är ett säkrare förvaringsalterna- tiv än s.k. delad förvaring. Av utredningens undersökning har det framgått att flera stölder av vapen skett ur vapenskåp. Först kan det konstateras att de anmälningar som vapenutredningen studerat, regelmässigt endast anger att vapnen tillgripits ur vapenskåp. Ett vapenskåp behöver dock inte vara detsamma som ett säkerhetsskåp. Det finns anledning att anta att de i anmälningarna omnämnda vapenskåpen i flera fall säkerhetsmässigt inte uppfyller de krav som ställs för att de skall klassas som säkerhetsskåp. Att stölder skett ur sådana vapenskåp skulle därmed inte vara så för- vånande. Vidare framgår det av statistiken över stulna skjutvapen att flera av stölderna ur vapenskåp skett med hjälp av nyckel till skåpet. Vid några av dessa stölder har gärningsmannen funnit nyckeln i närheten av skåpet. Andra tillgrepp har skett av någon närstående till vapenägaren, som vetat var nyckeln förvarats. Den grundläggande förutsättningen för att skjutvapen skall vara säkert förvarade i ett säkerhetsskåp är naturligt- vis att nyckeln till skåpet inte finns tillgänglig för obehöriga personer. Det finns därför all anledning att inskärpa vikten av att nyckeln förvaras på ett sådant sätt att obehöriga inte kommer åt den. Nyckeln till vapen- skåpet måste förvaras minst lika säkert som nyckeln till bostaden, t.ex. på den nyckelknippa vapeninnehavaren tar med sig när han lämnar hemmet. Finns det risk för att någon anhörig eller bekant skulle kunna tänkas tillägna sig skjutvapnen bör vapenägaren härutöver iaktta extra försiktighet. Ännu säkrare än förvaring av kompletta skjutvapen i ett säkerhets- skåp, är delad förvaring i säkerhetsskåp. Sådan förvaring kräver att vapeninnehavaren har tillgång till minst två säkerhetsskåp. Med en sådan förvaring minskar risken väsentligt för att en inbrottstjuv får tillgång till kompletta skjutvapen. Att införa ett så kostsamt förvaringsalternativ generellt är emellertid inte realistiskt . Däremot kan det bli aktuellt att ställa ett sådant krav på vissa vapeninnehavare, genom meddelande av särskild förvaringsföreskrift. Ett annan säkerhetsåtgärd kan vara att förse skjutvapnen med patronlä- geslås. Skjutvapen försedda med sådant lås är betydligt mindre intressanta i brottssammanhang. Det lär dessutom finnas patronlägeslås som är väl synliga även när de låsts fast i vapnet, vilket medför att ett sådant vapen varken går att skjuta med eller lämpar sig att använda vid hot om brott. Patronlägeslås är en relativt billig säkerhetsåtgärd som utredningen gärna skulle se användas i större utsträckning. Något förslag härom lämnas dock inte, dels därför att utredningen varken har haft möjlighet att närmare studera marknaden för sådana lås eller dess tillförlitlighet, dels eftersom det ännu inte finns godtagbara låskon- struktioner till alla vapentyper11. 11 Försvarsmakten har planer på att förse skjutvapen som förvaras hemma hos bl.a. hemvärnsmän med patronlägeslås. gäller att sådana skjutvapen skall förvaras minst i delat skick. Vilka minimikrav kan ställas på förvaring av skjutvapen? Med hänsyn till fördelarna med förvaring av skjutvapen i säkerhetsskåp vore det önskvärt att alla skjutvapen förvarades minst på detta sätt. vapenutredning var av samma uppfattning, men fann det inte realistiskt att generellt uppställa krav på så dyrbar förvaringsanordning. Förhållandena är dock annorlunda . Tillståndsmyndigheterna före- språkar generellt förvaring i säkerhetsskåp. Vissa myndigheter t.o.m. kräver det för att tillstånd till innehav av skjutvapen skall meddelas, vilket i praktiken innebär att förvaring i säkerhetsskåp är ett minimikrav på flera orter i landet. Genomgången av tillståndsärenden visade vidare att nästan alla som skaffar ett nytt skjutvapen uppger att de har säkerhetsskåp eller avser att införskaffa ett sådant. Även andra vapenägares uppmärksamhet beträffande förvaring av skjutvapnen har ökat väsentligt, vilket medfört att många av dem skaffat säkerhetsskåp. Att införa en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp skulle således inte drabba så många vapenägare ekonomiskt som var fallet vid tiden vapenutred- ning. skulle ännu fler vapenägare bli tvungna att se över och förbättra sin förvaring. Vidare skulle en enhetligare reglering medföra en väsentlig avlastning för vapenhandläggarna vid tillståndsmyndig- heterna. Mycket tid går åt dels till att informera vapeninnehavarna om rådande förvaringsbestämmelser, dels till hanteringen av särskilda förvaringsföreskrifter. Slutligen talar priset på nya skjutvapen, vilket är relativt högt, också för att en sådan bestämmelse inte skulle vara oskälig. Det är inte orimligt att mena att den som anser sig ha råd att skaffa sig ett nytt skjutvapen också bör ha råd att bekosta en säker förvaring av vapnet. Sammanfattningsvis anser utredningen att det i vapenlagen bör införas en bestämmelse om att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp eller i något annat lika säkert förvaringsutrymme. Med det senare avses att förvaring i ännu säkrare utrymme, som t.ex. i vapenkassun, naturligtvis också kan godtas. Enbart s.k. delad förvaring godtas däremot inte. Effektbegränsade skjutvapen, andra föremål m.m. Det strängare förvaringskravet bör alltså gälla för skjutvapen, i vart fall sådana med full effekt. Tveksammare ställer det sig beträffande t.ex. start- och signalvapen samt obrukbara och effektbegränsade skjutvapen. Detsamma gäller sådana föremål som, vid tillämpning av vapenlagen, skall behandlas som skjutvapen (nuvarande 1 kap. 3 § vapenlagen) samt ammunition. Sådana skjutvapen/föremål är ofta av relativt lågt förmögenhetsvärde, vilket skulle medföra att det vore orimligt att kräva inköp av ett dyrt säkerhetsskåp att förvara dem i. Främsta anledningen till att de bör undantas är emellertid att de är betydligt mindre farliga än vad skjutvapen med full effekt är. Samma synpunkter kan göras gällande beträffande ammunition. Utredningen menar därför att sådana föremål som omnämns i 1 kap. 4 § och 7 § andra stycket vapenlagen samt ammunition bör vara undantagna från det strängare förvaringskravet. I stället bör det för sådana föremål uppställas ett något mindre strängt förvaringskrav, nämligen att de förvaras på ett sådant sätt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt dem. Härmed avses att de skall förvaras på samma sätt som är fallet , dvs. under säkert lås eller på annat lika betryggande sätt. Den vapeninnehavare som innehar dylika föremål bör naturligtvis, i den mån han har ett säkerhetsskåp, därvid förvara föremålen i detta. Förvaringsbestämmelsen är tillämplig på alla skjutvapeninnehav. För dem som innehar skjutvapen bör det emellertid finnas en övergångsbestämmelse för att ge dem tid att anpassa sig till de nya bestämmelserna. Lämpligen bör tidsgränsen i övergångsbestämmelsen sättas till . För den som redan innehar skjutvapen, men som söker tillstånd att inneha ett nytt sådant, bör dock det strängare kravet på förvaring gälla för att tillstånd skall meddelas. Regeringen har bemyndigande att meddela föreskrifter om kraven på vapenhandlares, museers och sammanslutningars förvaring. De föreskrifter som meddelats beträffande enskilda vapeninnehavares förvaring har förmodligen meddelats med stöd av regeringens allmänna kompetens enligt 8 kap. regeringsformen. För tydlighetens skull bör dock ett bemyndigande härom skrivas in i vapenlagen. gäller att har rätt att föreskriva de närmare detaljerna om tillämpningen av förvaringsbestämmelserna, såsom t.ex. vad som menas med säkerhetsskåp och annan lika säker förvaring. Detta bör alltjämt gälla. Särskild förvaringsföreskrift skall även kunna meddelas en enskild vapeninnehavare eller en vapenhandlare. Bestämmelserna härom samlas i en paragraf i kapitlet rörande förvaring m.m. Bestämmelser om att tillstånd får förenas med villkor att skjutvapen skall förvaras på viss sätt finns , beträffande enskilda vapeninnehavare, i 2 kap. 5 § och 5 kap. 5 §, samt beträffande vapenhandlare i 2 kap. 10 §. Även om de allmänna förvaringsbestämmelserna skärps kan det fortfarande finnas fall då det är befogat att ställa ännu högre krav på förvaringen, t.ex. att dessa förvaras delade i två säkerhetsskåp eller i kassun. Så kan vara fallet om en vapeninnehavare har ett stort antal vapen eller flera vapen av särskilt farlig art. En annan situation där särskild förvaringsföreskrift bör meddelas är när förvaring av skjutvapen sker hos annan än vapeninnehavaren. bör därför även fortsättningsvis ha möjlighet att utfärda särskilda förvaringsföreskrifter i enskilda fall. Utredningen föreslår att bestämmelserna i detta hän- seende samlas i en paragraf i kapitlet rörande förvaring m.m. 10.7.4Vapen under uppsikt och transport av vapen Gränsen mellan förvaring och uppsikt över skjutvapen och ammu- nition vid användning förtydligas. Även gränsen mellan enskild vapeninnehavares förflyttning av skjutvapen i samband med användning och transport i egentlig mening förtydligas. ges föreskriftsrätt beträffande hur man skall förfara med skjutvapen och ammunition vid förflyttning och yrkesmässig transport av skjutvapen och ammunition. Under förvaringsbegreppet ryms även de situationer då innehavaren använder sig av eller förflyttar sig med skjutvapen eller ammunition. Därunder har innehavaren att ta hand om egendomen och hålla den under sådan uppsikt att det inte finns risk för att någon obehörig kommer åt den. Enligt föreskrifter skall med uppsikt över vapnet förstås att innehavaren har omedelbar kontroll över det. Att lämna en närmare definition än vad som gjorts i Rikspo- lisstyrelsens föreskrifter är, enligt utredningens mening, knappast möjligt. Med förflyttning av skjutvapen menar utredningen den transport av skjutvapen som enskild företar, exempelvis mellan hemmet och skjutbanan eller jakten, något som systematiskt närmast hör hemma under förvaringsbegreppet. En förhållandevis stor del av de stulna eller förkomna skjutvapnen har försvunnit när de varit under förflyttning. Flera fall av flagrant slarv uppmärksammades vid genomgången av samtliga anmälningar som kommit in till det speciella vapenregistret . Som exempel kan nämnas skjutvapen som lämnats kvar på parkerings- plats, lagts på taket av bilen eller fallit ur bagaget under färd. Ett sådant slarv med skjutvapen kan naturligtvis inte tolereras. Återkallelse av innehavstillståndet på grund av att innehavaren visat oaktsamhet med vapnet bör bli aktuellt i sådant fall. Emellertid föreslår utredningen härutöver att förvaringsbestämmelserna generellt skall straffsanktioneras (se avsnitt 13.3.3). För att kunna finna någon skyldig till brott mot förvaringsbestämmelserna krävs att dessa är enkla och tydliga. Lämpli- gen sker detta genom att ges bemyndigande att meddela föreskrifter om förflyttning av skjutvapen. Transport av skjutvapen i övrigt Om man tar del av äldre lagtext och förarbeten till denna framgår det att bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 4 § vapenlagen reglerar förhållandet att skjutvapen eller ammunition skickas eller för annans räkning trans- porteras. Således torde bestämmelsen inte ta sikte på det förhållandet att en enskild förflyttar sina skjutvapen (exempelvis mellan hemmet och skjutbanan eller jakten) eller ens yrkesmässig transport av egna skjutvapen i egen regi. Sådan förflyttning/transport av skjutvapen faller i stället under bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 1 § vapenlagen, som stadgar att en innehavare av skjutvapen skall hålla egendomen under sådan uppsikt att det inte finns någon risk att någon obehörig kommer åt den. Bestämmelsen om transport av skjutvapen m.m. är straffsanktionerad. Emellertid finns det inte närmare uttolkat vad som skall avses med att betryggande åtgärder skall vidtas för att förhindra obehöriga att komma åt vapnen. har inte, liksom inte heller vid förflyttning av skjutvapen, någon föreskriftsrätt på området. Härigenom anses det vara snart sagt en omöjlighet, utom i särskilt flagranta fall, att fälla någon till ansvar för brott mot bestämmelsen. En arbetsgrupp inom arbetar med en översyn av säkerheten vid extremt skyddsvärda transporter i samband med Försvarsmaktens och förvarsindustrins hantering av vapen och ammunition. Arbetsgruppen har tagit kontakt med och också överlämnat en skrivelse till utredningen med förslag att föreskriftsrätten för Riks- polisstyrelsen i fråga om transporter av skjutvapen m.m. ses över. Ett huvudsakligt argument för att sådan föreskriftsrätt bör övervägas är enligt arbetsgruppen att transporterna, i takt med Försvarsmaktens skärpta förvaringsåtgärder (som t.ex. att samla mobiliseringsförrådens skjutvapen inne på regementsområdena), blivit väsentligt mer utsatta och åtråvärda som en möjlighet att tillskansa sig skjutvapen. I sammanhanget kan nämnas att föreskriftsrätt finns vad avser Försvarsmaktens skjutva- pen. Huruvida föreskrifter beträffande transporten föreligger eller ej är sålunda beroende på om transporten sker i regi av Försvarsmakten eller av en civil vapentillverkare och/eller transportör. Att klara bestämmelser finns om vad som krävs i detta hänseende är, enligt arbetsgruppen, av betydelse för vilka säkerhetsåtgärder som faktiskt vidtas av transporterande företag. Det kan nämligen finnas risk för att mer kostsamma åtgärder inte vidtas om det inte uppställs specifika krav härpå. Slutligen kan nämnas att det även i vapen föreslås att föreskriftsrätt utökas så att de nuvarande allmänna råden i denna del omarbetas till föreskrifter. Enligt utredningens mening bör reglerna om transport av skjutvapen omfatta alla transporter i egentlig mening, dvs. sådana som inte endast innebär att innehavaren förflyttar sina vapen t.ex. till och från skjut- banan eller jaktpasset. Utredningen föreslår därför att bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 4 § vapenlagen (föreslagna 6 kap. 4 § VL) ändras på så sätt att transporter av skjutvapen eller ammunition, som inte endast utgör en sådan förflyttning som nämnts, skall inbegripas. Denna bestämmelse, tillsammans med bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 1 § vapenlagen (föreslagna 6 kap. 2 § VL), skulle således komma att innebära att alla transporter av skjutvapen skall ske på ett säkerhetsmäs- sigt betryggande sätt, vare sig det rör sig om egen eller annans egendom. Detta innebär ingen ändring i sak utan är mer av systematisk natur. Utredningen menar vidare att det behövs klarare detaljreglering om vad som bör iakttas vid transport av skjutvapen och ammunition, främst för att höja säkerheten i detta avseende men också för att kunna beivra eventuellt brott mot bestämmelsen. Utredningen föreslår därför att ges föreskriftsrätt i ämnet. kan då meddela föreskrifter om vad som skall iakttas vid alla former av för- flyttning/transport av skjutvapen och ammunition. Möjligheten att förvara skjutvapen hos annan utvidgas. För att få förvara sina skjutvapen hos någon annan krävs dock antingen att innehavaren inte själv kan ta hand om sina skjutvapen eller att det annars föreligger särskilda skäl. Tillstånd från polismyndigheten krävs för att få förvara vapen hos annan. Huvudregeln är att en vapeninnehavare själv skall ta hand om sitt skjutvapen. Det undantag härifrån, som omnämns i vapenlagen, är möjligheten till s.k. långtidsförvaring av vapnet hos annan i de fall vapeninnehavaren är förhindrad att själv ta hand om sitt skjutvapen. Innehavaren deponerar i sådant fall sitt skjutvapen hos någon annan, efter skriftlig anmälan till polismyndigheten. Utan direkt stöd i vapenlagen accepteras i praktiken också att undantag från huvudregeln görs i vissa andra fall. Typexemplet på en sådan accepterad förvaring hos annan är en sons eller dotters förvaring av skjutvapen i föräldrahem- met. Enligt allmänna råd bör ett sådant förfarande kunna medges undantagsvis. Frågan om förvaring hos annan behandlades senast av vapenlagsutred- ningen. Dess ställningstagande var att huvudregeln även fortsättningsvis borde vara att vapen tas om hand av innehavaren. anförde vidare: Detta är bl.a. en förutsättning för att polisen i sin tjänsteutövning skall kunna göra rimliga antaganden om var vapnen finns. I undantagsfall kan emellertid beaktansvärda behov finnas att förvara vapnet hos någon annan. Ett sådant medgivande bör enligt vår uppfattning kunna lämnas i den omfattning det efterfrågas när beaktansvärda behov finns och då förvaring kan ordnas på betryggande sätt. Behovet skulle därmed, enligt vapenlagsutredningen, redan vara tillgodosett, under förutsättning att vapenärendena behandlas med den enhetlighet som bör eftersträvas. förutsatte att vidtog nödvändiga åtgärder härvidlag12. 12 Vapenlagen och EG; SOU 1994:4 s. 95 ff. Även vapenutredning menar att huvudregeln bör vara att skjutvapen tas om hand av tillståndshavaren. I de fall denne är för- hindrad att själv ta hand om sitt vapen bör han dock, liksom , kunna få förvara detta hos någon annan. Även i andra fall kan det emellertid finnas skäl att medge att vapen förvaras hos annan. Utred- ningen tänker då främst på situationer som faktiskt accepte- ras. Det kan också finnas liknande fall, vid vilka förvaring hos annan framstår som väsentligt mera lämpligt än förvaring hos tillståndsin- nehavaren. Så kan t.ex. vara fallet om inbrottsrisken är betydligt större i vapenägarens bostad än den föreslagna förvararens bostad. Om förvaring hos annan accepteras bör det också enligt utredningens mening framgå av vapenlagen. Utredningen föreslår därför att det i kapitlet för förvaring m.m. införs en bestämmelse som reglerar även dessa sistnämnda situationer. Långtidsförvaring hos annan kräver endast en anmälan till polismyndigheten om förhållandet. har i princip ingen möjlighet att förhindra att depositionen kommer till stånd. Om förvaring hos den andre framstår som klart olämplig kan visserligen bestämmel- serna om omhändertagande av skjutvapnet samt återkallelse av vapen- tillståndet tillämpas. Utredningen menar dock att förfarandet med enbart en anmälan är alltför lättvindigt. Den som betros med skjutvapen även om det inte är för att skjuta med bör bli föremål för en lämplighetsprövning. Utredningen föreslår därför att förfarandet blir tillståndspliktigt. Vapeninnehavaren har att ansöka hos polismyndig- heten i den ort han är folkbokförd om att få förvara sina skjutvapen hos en annan, särskilt namngiven, person. företar därefter en prövning av denna persons lämplighet, genom att remittera ärendet till den polismyndighet där den tilltänkte förvararen är folkbokförd. Endast den som är ordentlig och pålitlig bör komma i fråga för uppdraget. Personen måste också ha tillfredsställande möjligheter att förvara skjutvapnet. Dock bör det inte krävas att personen själv är vape- ninnehavare eller i övrigt uppfyller kraven för att erhålla tillstånd att inneha skjutvapen. Den som förvarar vapnet får nämligen bruka det endast om han har rätt att självständigt låna vapnet. Tillstånd att förvara sina skjutvapen hos annan får, utom i de fall tillståndshavaren inte kan ta hand om sina vapen, meddelas endast om det föreligger särskilda skäl.