sou · GMB3113 · 1999-01-01 00:00:00 — Är man ur stånd att se likheterna med de föräldrar inom ma- joritetskulturen som likaledes är mycket borta från sina barn av det skälet att de är oerhört engagerade i olika krävande verksamheter? Det rimliga vore att anta att för båda dessa grupper föräldrar betyder barnen mycket, men att arbetet och det politiska, religiösa, vetenskap- liga eller konstnärliga uppdraget också betyder mycket. Det troliga pri- set för detta val av både-och är att föräldrarna upplever mer eller mindre svåra lojalitetskonflikter, tvivel och ibland smärtsam saknad efter barnen skulle inte detta också tänkas gälla för föräldrarna inom de nyandliga rörelserna? Den centrala frågan är sålunda hur man skall förklara de skilda be- dömningarna av föräldrarna. Skulle det bl.a. kunna handla om att man statusmässigt graderar de uppgifter som hindrar föräldrar från att träffa sina barn? Anser man att majoritetssamhällets upptagna föräldrar ägnar sig åt värdefulla uppgifter och att det i sig kan legitimera mycket borto- varo från barnen? Ser omvärlden å andra sidan föräldrars starka enga- gemang i de nyandliga rörelserna som så utan mening, rationalitet, värde och värdighet att man inte förmår uppbåda annat än fördöman- den, avståndstaganden och ifrågasättanden av föräldrarnas "riktiga" känslor för sina barn? Kan det rent av vara så att man ser dem som så vilseförda att de näst intill diskvalificerat sig som föräldrar? Skulle det förhålla sig så kan det ses som ett mycket tydligt men också bekymmersamt uttryck för etnocentrism. Här skall inte behandlas hur barn i olika åldrar kan uppleva föräld- rars bortovaro, som självklart kan innebära påfrestningar av olika slag. Det viktiga i detta sammanhang är att påpeka att det härvidlag inte är Barn som växer upp i nyandliga rörelser 239 några skillnader mellan majoritetskulturens barn och barnen inom de nyandliga rörelserna. 5.5.3Att bo och uppfostras i kollektiv Denna livsform är långt ifrån den vanligaste inom de nyandliga rörel- serna. Dock är det något som omgivningen inte sällan tar uttryckligt avstånd ifrån på grund av dess förmodade skadeverkningar inte minst för barnen. Även i sammanhang utanför de nyandliga rörelserna verkar boende i kollektiv och kollektiv uppfostran upplevas som utmanande för många som ser traditionella, familjebaserade livsstilar som det normala. En del av utmaningen kan hänga samman med att det i regel handlar om små, mer eller mindre marginaliserade grupper med en mycket uttalad ideo- logi av något slag: politisk, religiös, ekologisk, reformpedagogisk etc. gick t.ex. debattens vågor höga om den kollek- tiva uppfostran i kibbutzer. En del forskare såg den som själv- klart skadlig för barnens personlighetsutveckling medan andra intog en mera nyanserad hållning. De senare såg inte några generella skade- verkningar men kunde påvisa att kibbutzfostran präglade barnens iden- titetsutveckling såtillvida att de identifierade sig mera med gruppen i kontrast till den individuella identitet som präglade det familjefostrade barnet. De mera neutrala forskarna gjorde dessutom reflexionen att det verkade som om de forskare som drog entydigt negativa slutsatser inte förmådde se vad de faktiskt såg utan endast vad de förväntade sig se. Någon mera ingående forskning om barn inom de nyandliga rörel- serna som vuxit upp i kollektiv finns inte att tillgå. En mindre uppsats bygger på intervjuer med fyra unga v uxna som vuxit upp i kollektiv inom en av rörelserna. Den bild intervjupersonerna ger av sina upp- växtbetingelser verkar i stort sett nyanserad och rimlig. Undersökning- ens begränsning gör den givetvis inte generaliserbar. Om man använder sig av allmänna psykologiska kunskaper på fe- nomenet barndom i kollektiv, går det att se både positiva sidor och ris- ker. Till fördelarna kan höra den starka gemenskapen med andra barn i kollektivet liksom också det skydd och den tröst som barnen kan ge varandra om fostran tenderar att allmänt vara i repressivaste laget. Om barnets föräldrar sviktar på grund av egna problem, om de är mycket frånvarande eller tenderar att ha överkrav, då kan barnet söka sig till någon lärare eller till de kamraters föräldrar som har mera ork, är mera inlevelsefulla, förstående och tillåtande. Därmed kan barn som lever i kollektiv vara mindre utlämnade och utsatta än som under ogynnsamma omständigheter kan vara fallet i den lilla, slutna familjen. 240 Barn som växer upp i nyandliga rörelser Till nackdelarna med uppväxten i ett kollektiv som b ygger på en tydlig och avgränsad ideologi kan höra att barnets världsbild kan bli mycket begränsad. Barnet konfronteras inte med den mångfald av livs- stilar och tankevärldar som finns ute i samhället. Referensramarna kan bli trånga och barnet riskerar att vid ett senare utträde i det omgivande samhället åtminstone initialt få en del problem med att orientera sig. 5.5.4"Uppfostran i de nyandliga rörelserna är sträng, kärv och kylig" Detta är ett påstående som med lite olika ordval och i olika varianter inte sällan dyker upp i beskrivningar av uppfostran inom de nyandliga rörelserna och i regel med en moraliserande underton riktad mot föräld- rarna. Frågan är om det är rimligt att i första hand tolka detta som brister i föräldrarnas engagemang för barnen eller deras förmåga att vara "tillräckligt bra föräldrar". Kanske är det mera fruktbart att återigen pröva om socialisationsforskningen kan ge ett vidgat perspektiv och därmed en fördjupad förståelse. Sålunda utgå från frågan om vad som är ett funktionellt förhållningssätt i relation till barn inom olika slag av samhällstyper och minoritetsgrupper. Man finner då att i auktoritära samhällen med dess auktoritärt präg- lade uppfostran kan föräldra/barn-relationen faktiskt förefalla just "kärv", "sträng", "kylig" etc. Detta i kontrast till den demokratiska upp- fostringsmodellen, som mera präglas av uppmuntran, uppskattning, beröm och fysiska ömhetsbetygelser. Som tidigare påpekats har barn i det demokratiska välfärdssamhället ingen ekonomisk eller praktisk funktion för sina föräldrar. Relationen bygger helt på barnets emotionella betydelse för föräldrarna. Den känslomässiga investeringen är stor i vart och ett av de i regel fåtaliga barnen i varje familj. Eftersom barnen uteslutande har en emotionell funktion, blir den uppskattning som föräldrarna visar, det som blir be- kräftelsen på barnets värde och existensberättigande. Denna bekräftelse måste ständigt upprepas. Kärleksindragning från föräldrarnas sida kan därmed bli ett effektivt och i vissa fall förödande straff. I andra samhällstyper är barnets värde, trygghet och iden titet främst förankrad i dess givna plats och funktion i familjen/gruppen, där man i regel är ömsesidigt beroende av vars och ens arbetsinsatser och andra bidrag till gemenskapen. Barnets position kan därmed ses som mindre sårbar än i den demokratiska uppfostringsmodellen. Om föräldern ut- trycker kritik eller ogillande eller är fysiskt eller psykiskt frånvarande på grund av sjukdom, personliga problem eller arbete, be- Barn som växer upp i nyandliga rörelser 241 höver inte barnet känna sitt värde och existensberättigande som skakat i grunden. Barnets trygghet är sål unda mera förankrat i dess kompetens och dess möjligheter att vara till nytta och vilar mindre på att ständigt få känslomässig bekräftelse i form av uppmuntran, beröm och ömhets- betygelser. Detta kan vara en av förklaringarna till att barn kan utveckla livs- glädje, frimodighet och god självkänsla trots "kärv, kylig och sträng" uppfostran. Detta är återigen en påminnelse om vikten av att sätta in olika uppfostringsmönster i ett större sammanhang för att kunna göra en nyanserad och neutral bedömning. Annars är det lätt att hamna i en etnocentrisk syn på det annorlunda som a priori avvikande, dåligt och kanske rent av skadligt och att se det egna livsmönstret som det enda normala, riktiga och hälsofrämjande. För att än en gång anknyta till barns funktion i olika socialisations- modeller, så har barnen i de nyandliga rörelserna av allt att döma en viss ekonomisk funktion så till vida att de kan få göra olika insatser i rörelsens praktiska och gemensamma verksamheter. Detta kan i sig leda till att de känner sig behövda, att de kan vara deltagare "på riktigt" i gemensamma angelägenheter och därmed i viss mån ta ett steg mot det som är centralt i vuxenrollen nämligen arbete och ansvar. Den mera gängse bilden av detta utifrån antikultrörelsens perspektiv är att barnen blir utnyttjade. I och för sig behöver inte det ena utesluta det andra. Ännu intressantare kan vara att fundera över vilken funktion barnen har eller upplever sig ha som deltagare i den icke-materiella, andliga delen av rörelsen och vilka effekter detta kan tänkas ha på barnens ut- veckling i olika avseenden. Om detta vet vi inget. Rent allmänt verkar det inte rimligt att anta att barns uppväxt i en nyandlig rörelse enbart skulle ha en negativ eller rentav destruktiv karaktär. Det som bl.a. föranleder sådana reflexioner är att en del av de författare som beskriver livet för barn inom nyandliga rörelser i mörka färger framhåller att barnen/ungdomarna efter utträdet och efter en del initiala övergångssvårigheter faktiskt hämtar upp sig an- märkningsvärt väl. "Men de allra flesta överlever, blir friska och lyck- liga, lever produktiva liv och bevisar barns motstånds- kraft." (, M.T. with Lalich, J. Cults in our midst.) Barns motståndskraft är sannolikt en viktig faktor i detta. Men är det enda förklaringen? Eller är det tänkbart att livet för barn som växer upp i nyandliga rörelser inte bara är entydigt negativt? 242 Barn som växer upp i nyandliga rörelser 5.5.5Hur mycket styrs föräldrarna i sina relationer till barnen av de officiella uppfostringsideologierna inom de nyandliga rörelserna? Antikultrörelsen tar kraftigt avstånd från de nyandliga rörelsernas offi- ciella uppfostringsideologier. Utifrån ett utvecklingspsykologiskt per- spektiv kan man på åtskilliga punkter instämma i detta. Några av rörel- segrundarnas och rörelseledarnas syn på vad barn är, deras syn på barns behov och på hur barn skall socialiseras in i rörelsens tänkande strider på en del centrala punkter mot de vetenskapligt grundade kunskaperna om barn, barns utveckling och behov. Likaså strider en del av dessa ideologier mot eller snarare är på direkt kollisionskurs med den lagstiftning vars syfte är att främja goda utvecklingsbetingelser för barn (FB) och att skydda barn mot risker att fara illa (SoL, LVU). Detta kommer att behandlas längre fram i detta kapitel. Först kan det dock finnas anledning att något dröja vid en mera övergripande fråga, nämligen vilket genomslag dessa ideologier fått och får i föräldrarnas mera konkreta uppfostringspraktik. Återigen är läget att det inte finns någon forskning på området. Nå- got empiriskt grundat svar går följaktligen inte att ge. Snarare handlar det om att ställa ett antal frågor och göra ett antal antaganden, som i sin tur är föranledda av generella psykologiska kunskaper när det gäller tidiga föräldra/barn-relationer. Vad kan det finnas för skäl att över huvud taget betvivla att föräld- rarna inte i stort sett skulle praktisera det som läran/ideologin föreskri- ver på området barnuppfostran? Det viktigaste kanske är att uppfost- ringsideologin på ett antal punkter riskerar att strida mot föräldrarnas egna konkreta erfarenheter av sitt barn, dvs. mot deras egna sinnens vittnesbörd. När det gäller det andliga eller föreställningarna om det utomvärlds- liga, är det irrelevant om det går att verifiera eller inte, dvs. om "det stämmer". På detta område behöver inte rörelsemedlemmarna uppleva konflikt. Men om de delar av ideologin som handlar om barn t.ex. säger att barn är som vuxna fast i små kroppar, att barn har skyldigheter som vuxna men inte rättigheter, om ideologin förordar orealistiska överkrav på barns fattningsförmåga eller förmåga att kontrollera starka känslor av t.ex. ilska och besvikelse, då måste detta komma i stark konflikt med föräldrarnas egna erfarenheter av sin två- eller treåring. Föräldrarna kan få svårt att bortse ifrån att kartan/ideologin inte stämmer med ter- rängen/verkligheten och kan tvingas välja. Barn som växer upp i nyandliga rörelser 243 Det bör kanske påpekas att det generellt finns en mycket liten grupp föräldrar som kan hysa direkta vanföreställningar om sitt barn. Detta är dock något annat än att bekänna sig till mer eller mindre märkliga ideo- logier om barn. Vanföreställningar innebär att man inte kan skilja på inre och yttre dvs. mellan sina egna inre föreställningar och den yttre verkligheten. Det kan t.ex. gälla föreställningar om att ettåringen är starkare än och har övertaget över föräldern, medvetet och sadistiskt plågar föräldern etc. I sådana fall är det fråga om psykiskt sjuka eller störda föräldrar. När det gäller föräldrar inom de nyandliga rörelserna finns ingen anledning att anta att psykisk sjukdom/störning skulle vara vanligare än inom föräldrakollektivet i stort. För att återvända till barnideologierna inom de nyandliga rörelserna, så har några av dem en barnsyn som uttrycker förakt för barn och hela begreppet barn, uttrycker en bristande inlevelse i barns utsatthet och underläge liksom för deras behov av skydd och ovillkorlig kärlek. En sådan syn på barn måste komma i konflikt med föräldrarnas spontana och intuitiva känslor för sitt barn. "Naturen" vars uppgift är att garantera överlevnad har givet- vis försäkrat sig om ett effektivt omsorgsbeteende gentemot små barn, vilket i sin tur förutsätter en stark känslomässig föräldra/barn-bindning. års spädbarnsforskning har fördjupat kunskaperna om hur en sådan anknytningsprocess startar i och med att barnet är fött och hur spädbarnet är en mycket aktiv part i detta. Föräldrar och barn stimulerar varandra ömsesidigt i en process av kontaktsökande, "avläsning" av varandras signaler, en turtagning av svar och gensvar i en lång kedja. Allt detta stimulerar barnets utveckling, barnets självförståelse, förståelse för andra och för vad mänskliga relationer handlar om. Därmed utvecklas successivt bl.a. barnets empatiska förmåga. lär sig föräldern genom detta ömsesidiga samspel vad föräldraskapet handlar om och lär sig att förstå sitt eget unika barns behov och hur det uttrycker dessa behov. Denna intuitiva förståelse – förstärkt av egna barndomserfarenheter som aktiveras och i viss mån medvetandegörs – leder också till en alltmer förstärkt känslomässig bindning till barnet. Föräldrars förmåga i dessa avseenden uppvisar givetvis individuella variationer. En del kan av olika tillfälliga eller mera permanenta orsa- ker – t.ex. trötthet, kriser, depressioner, psykisk störning – ha svårare än andra att vara lyhörda och flexibla. När det gäller föräldrar som är medlemmar i en nyandlig rörelse finns dock ingen grundad anledning att anta att de generellt skulle ha sämre förutsättningar än andra att vara "tillräckligt bra föräldrar". Frågan som kvarstår obesvarad är hur föräldrar inom nyandliga rö- relser hanterar konflikten mellan "naturen" och "kulturen", dvs. 244 Barn som växer upp i nyandliga rörelser de egna spontana, intuitiva känslorna för och förståelsen av sitt eget unika barn å ena sidan och vissa av ideologins föreställningar om barn och rekommendationer om förhållningssätt till barn å den andra. Eller uttryckt på ett annat sätt: hur djupt går ideologin när det gäller de skikt i föräldrarnas personlighet som är den känslomässiga motorn i för- äldra/barn-relationen? För en utomstående är det uppenbart att vissa av de mera svårbe- gripliga föreställningarna om barn och vissa delar av den rekommende- rade barnuppfostringspraktiken över huvud taget inte handlar om le- vande barn av kött och blod. I stället handlar ideologin om abstraktio- ner och konstruktioner, som verkar vara uttryck för en instrumentell barnsyn och delvis ger intryck av en i viss mån perverterad människo- syn. Hur kan föräldrarna tänkas lösa dessa dilemman och konflikter? Det går knappast att tänka sig att de inte skulle uppleva någon konflikt. Detta kan i så fall bara gälla en mycket liten grupp, som förmår stänga av alla motstridiga känslor och erfarenheter och förmår tänka i totali- tära banor. En rimlig hypotes är att inte minst småbarnsföräldrarna i viss utsträckning och mer eller mindre medvetet sätter sig över ideolo- gin och i stället följer sina egna spontana impulser och känslor. Det som talar för detta är inte minst de psykologiska kunskaperna om den känslomässiga kraften i de tidiga föräldra/barn-relationerna. Det som också kan anses tala för att föräldrarna faktiskt i större eller mindre ut- sträckning väljer "naturen" dvs. barnets och sina egna känslomässiga behov före ideologin är de tidigare citerade uttalandena beträffande barn och ungdomar som levt inom rörelserna. "Men de allra flesta överlever, blir friska och lyckliga och lever produktiva liv och bevisar barns motståndskraft." Barns motståndskraft är säkert en av förklaringsgrunderna. Men en kompletterande förklaring till det faktum att de flesta verkar gå ganska skadeslösa ur en barndom inom de nyandliga rörelserna, kan vara att föräldrarna inte slaviskt låter sig styras av den officiella barnuppfostringsideologin utan ger större eller mindre utrymme för sina egna genuina reaktioner. Det som talar för detta senare är t.ex. också olika vittnesbörd om att familjebild- ningen gör att föräldrarna delvis drar sig undan från rörelsearbetet. Utifrån de resonemang som förts i detta avsnitt ligger det nära till hands att fråga sig om inte en del av avhoppen från de nyandliga rörel- serna kan tillskrivas och ses som en lösning på föräldrarnas inre kon- flikter och tvivel när det gäller de mest svårsmälta och "onaturliga" in- slagen i de nyandliga rörelsernas barnsyn och barnuppfostringssyn. I förlängningen kan man också spekulera över om inte de mest irra- och verklighetsfrämmande inslagen i barnsynen och barnupp- fostringsideologin kan utgöra ett reellt hot mot de nyandliga rörelsernas Barn som växer upp i nyandliga rörelser 245 Detta är egentligen en paradox, eftersom det är just socialisationen/barnuppfostran som skall garantera ett samhälles eller en minoritetsgrupps överlevnad. Men då måste socialisationen präglas av ett rimligt mått av rationalitet, realism och flexibilitet. En del tecken tyder på att förändringar är på gång när det gäller vissa delar av barn- uppfostringspraktiken och ideologin inom de nyandliga rörelserna. 5.5.6Att påverka barn. "Gäller religionsfrihet även för barn?" "Skall inte barn också ha rätt till religionsfrihet?" är en fråga som då och då ställs inte minst från antikultrörelsen. Innebörden är troligen att det egentligen är orätt att utsätta barn för en religiös påverkan. På 70- talet var det inte ovanligt att sekulariserade föräldrar framförde åsikten att man som förälder över huvud taget borde undvika att påverka sina barn med egna personliga värderingar. I stället borde man sträva efter objektivitet och neutralitet så att barn senare opåverkade skulle kunna ta egen självständig ställning. Detta senare kan nog tolkas som en reak- tion på det som antogs vara själva sinnebilden för en auktoritär fostran, nämligen påverkan och då kanske med inslag av tvång framför allt av psykisk art. Hela denna frågeställning om det rättmätiga i att påverka barn är egendomlig för att inte säga absurd. Socialisationen som helhet – först i hemmet och därefter i förskolan och skolan – går ut på att just påverka barnen så att de passar in i det samhälle de tillhör och då inte minst med hänsyn till detta samhälles grundläggande värderingar. Redan i förskolan påverkar man medvetet och utifrån målformuleringar och läroplaner barnen med de demokra- tiska grundvärderingarna. Därefter tar skolan vid med en ytterligare repertoar av viktiga värderingar t.ex. om antirasism, respekt för olik- tänkande, miljömedvetande osv. Det är inte så många decennier sedan som statskyrkan fortfarande hade inflytande över skolan och religiös påverkan bedrevs redan på lågstadiet. Till följd av den långt gående sekulariseringen och den ökande kulturella och därmed religiösa mång- falden i samhället har religiös påverkan numera ingen plats i den of- fentligt drivna skolan. Religiös fostran är en sak för föräldrarna med eller utan hjälp av söndagsskolor, koranskolor etc. Även om ett barn tillbringar ungefär ett och ett halvt decennium i förskola och skola är det via föräldrarna som den tidigaste och mest genomgripande påverkan äger rum. I detta avseende är föräldrarna utan konkurrens. Barnets moral- och normutveckling – vad är gott/ont, rätt/fel, bra/dåligt – har sålunda sin grund i föräldra/barn-relationen. 246 Barn som växer upp i nyandliga rörelser Själva förutsättningen för en mera djupgående och avgörande normpå- verkan handlar nämligen om att kärlek å ena sidan och krav och gräns- sättning å den andra kommer från samma person. Den person som förenar båda dessa sidor är föräldern. Det är viktigt att understryka att normpåverkan inte bara handlar om disciplinering utan minst lika mycket om föräldern som förebild: att föräldern visar respekt för bar- net, lyhördhet och förmåga till inlevelse i barnets behov och unika per- sonlighet. Utgångspunkten för kraften i föräldrapåverkan är det lilla barnets starka känslomässiga bindning till och nästan totala beroende av föräld- rarna. Det lilla barnet upplever sina föräldrar som de som kan allt, vet allt och följaktligen är ofelbara. Föräldrarna blir därmed icke ifrågasatta förebilder för det lilla barnet som oavbrutet påverkas av deras sätt att förhålla sig, av deras värderingar, livssyn osv. Detta utgör sedan urmodellen eller basen för all vidare normbildning. Denna påverkan kan sägas vara en central del av själva "människoblivandet", dvs. det som gör individen till något utöver att vara en biologisk varelse. kommer ett skede då föräldrarna antar mera realistiska proportioner. De ses som människor med förtjänster men också med vissa begränsningar och brister och framstår sålunda inte längre som ofelbara och perfekta. Barnet kan också konstatera att barn och vuxna i omgivningen lever på ett delvis annorlunda sätt, vär- desätter andra saker och har delvis andra åsikter än i barnets egen familj. Barnet kan sålunda ta in en kompletterande "världsbild" och börjar ana att mångfald existerar. Denna vidgning av referensramarna är viktig för barnets fortsatta utveckling. Men det handlar inte om något direkt ifrågasättande av föräldrarnas synsätt utan snarare om ett tillägg . En bit upp i tonåren kommer nästa viktiga utvecklingsuppgift näm- ligen att ompröva de från föräldrarna övertagna värderingarna, deras världsbild, livssyn, livsstil osv. Poängen är inte att den unge nödvän- digtvis behöver förkasta det föräldrarna står för utan vad det handlar om är att ta egen, självständig ställning. Ofta hamnar dessa ställnings- taganden inte alltför långt från föräldrarnas. Hela denna process av först tidig, intensiv påverkan, därefter vidg- ning och komplettering av den ursprungliga "föräldra-världsbilden" och slutligen en självständig omprövning av denna är viktiga steg på vägen mot att bli en medveten, självständigt tänkande och ansvarstagande vuxen. Uppfattningen att man som förälder borde undvika att alltför mycket påverka barnet med sina personliga övertygelser, trosföreställningar och värderingar för att därmed underlätta för barnet att senare själv ta ställning bygger sål unda på ett utvecklingspsykologiskt feltänkande Barn som växer upp i nyandliga rörelser 247 och på en missuppfattning om föräldrauppgiften. Snarare kan det vara så att en tydlighet från föräldrarnas sida när det gäller normer, värderingar och livsåskådningar är underlättande som avstamp, när den unge skall pröva sig fram till egna ställningstaganden. Det måste finnas något påtagligt att ta ställning till och ompröva.