sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — säger ja och socialens ungdomsgrupp ger klartecken. ringer läraren hem till . –Dom här övergreppen, sa han, tror du att dom har upp- hört? Ja, sa jag, har dom inte det? Läraren berättar att en annan lärare på skolan utnyttjat sexuellt. –Han sa att på lunchrasterna hade dom samlag på katedern, på dom korta rasterna fick hon suga av honom ... Det här är svårt att berätta om. viskar fram orden alltme- dan tårarna strömmar ner över ansiktet. Läraren som bor hos namnger också den lärare som ska ha förgripit sig på . Men säger att det inte stämmer, och inget kommer fram som kan styrka berättelsen. Först se- nare kommer att berätta att det var den lärare hon bodde hos som begick övergreppen ... Det knakar i fogarna i lärarens äktenskap och får flytta igen. Det blir en vända på barnpsyk innan hon hamnar på ett av utredningshem. På det nya utredningshemmet håller hon på att drunkna när hon ramlar i vatt- net efter att ha supit sig redlös. –Men sen händer något bra – och får hand om vårt fall på socialförvaltningen. Jag minns första mötet med . Jag frågade henne om hon hade erfarenhet av sånt här. Och sen sa hon: Jag kan säga dig att det kommer att bli ännu värre ... Då kände jag att hon visste vad hon talade om. Bytet av socialsekreterare gör inte liv lättare. Men känner sig respekterad . –och såg både mig och . Dom var VÅRT ombud, inte bara ... Dom förstod att det var svårt för mig också, och dom såg vad som hände med . Förut hade det mest varit jag som oroat mig och blivit ansedd som en hysterisk mam- ma. såg att det fanns ett mönster i vad gjorde. hade rätt i att det blir värre. valsar runt på behand- lingshem, §12-hem och barnpsyk. Hon rymmer och hamnar hos polisen. Mamma vill hon inte veta av. –Varje gång hon kom till ett nytt ställe åkte jag dit för att visa att jag fanns där. Och för att hon skulle kunna säga nej. För det mesta ville hon inte träffa mig, men jag ville visa att jag höll fast vid henne. Att jag skulle komma tillbaka, trots allt. Institutionerna håller inte fast vid . Hon skyfflas hit och dit. –och var vårt stöd. Dom betydde hemskt mycket för mig. Innan dom kom in i vårt liv kände jag mig väldigt ensam. Genom dom fick jag kontakt med en terapeut som jag fort- farande går hos. Dom uppmuntrade mig också att bli socionom. Första gången skrattade jag bara, men när envisades och sa att jag skulle bli bra, tänkte jag, tja, varför inte. söker jag varje termin, men har inte kommit in ... känner sig trygg så länge och tar ansvar för . Men efter en omorganisation inom försvinner . –Det gick bra så länge gick parallellt med den nya socialsekreteraren. Men när hon också försvann slutade jag att existera som person igen. fortsätter att hålla kontakten, trots att hon fått nya ar- betsuppgifter. –har funnits med . Hon har hållit fast vid oss. har svikits så . Alla behandlingshem hon varit på har byggt på kontakt med en speciell kontaktperson. gång har flyttats har dom sagt att dom ska komma och hälsa på henne. Men ingen har gjort det. har varit med om att så många relationer brustit ... Därför har det varit så viktigt att fortsatt att stötta oss. tycker att den nya socialsekreteraren är kall. –hade gjort ett självmordsförsök som behandlings- hemmet dröjde med att berätta om för mig. Men social- sekreteraren sa bara: kanske inte vill att du ska veta. Nej, så klart inte sa jag. Ja, men då är det väl så kanske ... svarade hon. Men hennes chef sa att det var helt klart att föräldrarna ska få veta en sån sak ... Under en vistelse på låst avdelning inom barnpsykiatrin lyckas övertyga personalen om att hon ska få gå ut och köpa sig en pizza. Hon försvinner till T-centralen där hon plockas upp av en 40-årig man som våldtar henne. Hon vet inte vad han heter eller var hon varit. –Jag har varit så arg. Hur kan en 40-årig man med en 17- åring ... För mig är hon ren, ett barn. Han blir en svart djävul. När är 19 har hon hunnit göra 7-8 självmordsförsök och vårdats på alla större sjukhus, förutom ett antal utred- ningshem och behandlingshem. Hon mår hemskt dåligt och vårdas inom barnpsykiatrin. –Det var mest mediciner. Jag ville ha henne till ett nytt be- handlingshem. Och först sa socialsekreterarna att visst, skulle få ett nytt behandlingshem. Men det fanns aldrig något lämpligt. En gång ringde jag själv till ett hem och kollade att det fanns plats . Då sa socialsekreteraren att hon ringt vid lunch och att dom inte ville ta emot . När jag ringer säger föreståndaren att dom visst är beredda att ta emot henne. Socialsekreterarna ljög mig rakt i ansiktet! säger till att hon misstänker att bestämt sig för att släppa till psykiatrin. letar febrilt efter be- handlingshem. –Jag tror det gick prestige i det hela. Och jag tror att bara för att jag hade stöd av och , som var gamla och vana socialsekreterare, så var det som att dom skulle säga nej till alla våra förslag. Antingen sa dom att hemmet vi föreslog inte var kompetent nog, eller också att inte var välkommen där. Jag tror också att man ville spara pengar genom att lämpa över kostna- derna på istället ... är så dålig att hon har två övervakare vid sin sida. När dom vänder ryggen till krossar hon en glödlampa och försöker skära sig. En gång lyckas hon knyta två skosnören om halsen när hon är på toaletten. Hon är sekunder ifrån döden. Efter ett av självmordsförsöken ringer själv till och berättar om läraren som begått övergreppen på utredningshemmet, tidi- gare. Hon vill göra en polisanmälan. När fyller 20 flyttas hon över till vuxenpsykiatrin. Där an- ser man att hon är färdigbehandlad och borde komma till ett be- handlingshem. Men inget händer. Då ringer till socialnämndens ordförande. –Det var tack vare honom och den nya socialchefen som allt vände. Jag sa åt honom att nu fick han banne mig följa med mig till sjukhuset, för nu skulle han se hur det går till. Han bad om en halvtimmes respit och ringde och fixade åt mig hos den nya socialchefen. Utan hans ingripande hade säkert varit kvar på vuxenpsyk ... och följer med till den nya socialchefen. Hon anser att är behandlingsbar och inte får lämnas i sticket. senare får , och åka och titta på ett be- handlingshem. Men chefen för familjevårdsenheten tycker inte att hemmet verkar bra. På sjukhuset säger överläkaren att om ska stanna där kommer att debiteras dubbel dygns- kostnad. kontaktar socialchefen igen och säger att inget har hänt. är fortfarande kvar på vuxenpsyk. Efter 5 månaders kamp får ett nytt behandlingshem . Där är hon fortfarande kvar. –Hon har det bra där. Hon äter medicin mot ångesten och har varit in till psykiatrin . Men det känns som att hon är på väg tillbaka till livet igen. Hon behöver för att läkas, men får hon det så tror jag att hon kommer att klara sig själv. Hon har kapacitet. är orolig för vad som kommer att hända när fyller 21. –Då förs hon över till vuxenenheten på socialförvaltningen. själv tror att ingen kommer att vilja betala hennes plats på behandlingshemmet längre. Jag hoppas verkligen att dom gör det. Om jag vann på skulle jag garantera henne till på hemmet. Med har ingen kontakt . –Jag skulle önska att vi hade en fungerande kontakt. Men jag tror inte det är möjligt. Dom ser mig som en riktigt jobbig människa. Och jag är rädd för dom. För vad dom kan göra om dom nekar hjälp en gång till. Jag tror inte att dom är intresse- rade av att lösa våra problem. Dom har agerat så kallt. Ljugit mig rakt upp i ansiktet. För mig har dom blivit människor som är be- redda att gå över lik för att få rätt. Under de svartaste åren hade ingen tro på en framtid. Hon trodde att hon skulle hamna i fängelse. Att det var det enda ställe som skulle kunna ha henne kvar. vågar hon drömma om att öppna ett hälsohem. –Men hon är rädd. Rädd att hon inte ska kunna hålla ihop sig. Hon är rädd för att dom ska kasta ut henne om hon mår för dåligt. Det är ju vad som har hänt , på andra ställen ... tycker att hon och dottern har en bra relation . –Ja, den är faktiskt bra. Den är trevande, som om vi lär känna varann på nytt. Jag är rädd för att trampa fel, men vet jag att det är viktigt att stå för något. kan hon säga: Tack för att du lyssnar! Jag blir så lycklig. Det är ju det jag velat göra under alla år, men aldrig fått. Hon har ju inte velat se mig. Nån gång måste vi sätta oss ner och prata om allt. Men det får bli när hon vill ... Det finns mycket som undrar över. Händelser i dotterns liv som hon ännu inte vet vad de stod för. –Det har varit så mycket med . Jag är glad att hon le- ver. Men med tanke på hur allt varit är det lätt att fler människor än befogat får en skugga över sig. Fast å andra sidan har mina mörka bilder av liv oftast visat sig vara ännu svartare i verk- ligheten. funderar på den tidigare kollo-ledarens intresse för . Efter det ödesdigra sommarhemmet var på sommarkollo un- Sedan kom kollo-ledaren och hälsade på hemma hos . –Jag hade ett kort förhållande med honom, men egentligen var det nog inte mig han var intresserad av. Han satt barnvakt hos medan jag arbetade och nätter. Jag tänkte, vilken underbar människa som sitter och spelar kort med min dotter me- dan jag jobbar. undrar jag, men det kommer nog att dröja in- nan jag får veta vad för slags relation de hade. Jag tror inte att den var helt jysst ... tog upp sin oro för den relationen med de första social- sekreterarna. –Dom tog dit honom, och tyckte han var trevlig. – Herre- gud, så klumpigt, att tro att man kan bedöma en pedofil på det vi- set. Till mig sa dom att dom kände sig lugna. Det var en trevlig man ... Kollo-ledaren kom att hålla kontakten med . Det är först som de inte haft någon kontakt. –Det är som om de här barnen har skyddslösheten stämplad De drar till sig konstiga människor. Det var en kvinna också som träffade i sportsammanhang. Hon kändes som ett stöd för min dotter. Men sen kom det fram att hon bjudit på mysiga middagar och pubrundor. Och att hon var lesbisk. Jag vet inte ... Trots allt tror . Hon har börjat läsa psykologi och hoppas att hon ska komma in på socionomlinjen. –Ja, vad vill vi alla som haft det trassligt bli, säger hon och skrattar. Fast egentligen var det en oförstående socialsekreterare som hjälpte henne fram till beslutet. –Ja, jag har fått så mycket kunskaper och erfarenheter, men ingen har lyssnat till mig för att jag inte haft nån titel. vill jag ha en titel. Och jag tror att jag lärt mig att man inte ska ha förut- fattade meningar om människor. Alla människor kan ha goda si- dor. menar att alla människor har en latent förmåga att växa. – Människors förmåga att växa är fantastisk. Med rätt förut- sättningar gör man det. Men för många är den förutsättningen en god socialsekreterare. Jag vägrar gå till socialan och på nytt förolämpas. Hellre svälter vi. Hon har en stark självkänsla och personlighet, lätt för att uttrycka sig och för att visa känslor. Hon bor i en liten kommun i . Där, som på andra håll, har arbetslös- heten svept fram och folk har flyttat till jobb i storstäderna. och hennes kille har tre barn. Hennes utbildning räcker inte till för att tävla om de arbetstillfällen som kan finnas. Hennes liv är som för tiotusentals andra unga mammor. De lever i ett socialt utanförskap. De saknar a-kassa och har inte kommit in i det välfärdssystem som är en självklarhet för alla dem som har ett arbete. familj drar sig fram på en ekonomisk standard som ligger under existensminimum. De tvingas att vända på varenda krona. Men till vägrar hon numera att gå. –Jag låter mig inte förolämpas fler gånger. Hellre lånar vi av släktingar eller svälter, säger hon. När var dog hennes pappa. Hemmet lämnade hon som hon slutade i . –Då var jag . Jag flyttade till min kille som bodde hos sin pappa. var jag med barn. Min kille gick då på fordonteknisk linje. Han hade ingen inkomst. sluta- de han på gymnasiet. Vad hade du själv för framtidsplaner då? –Jag tycker om barn och ville helst börja på dagis. Under en månad var jag också på ett daghem. Men det var för tunga lyft som jag inte orkade med då jag var gravid. flyttade vi från killens pappa till min kusin i . Men vi var snart hemma hos hans pappa igen. jag väntade barn gick min kille på beredskapsarbete. Så kom var dotter och flyttade vitill vår första egna lägenhet. Hur vi klarade ekonomin? –Jag hade föräldrapenning och en barnpension efter pappa. Min kille hade lön från sitt beredskapsarbete. Jag var då vår dotter föddes. När min föräldraersättning var slut var jag med barn på nytt. Då hade jag ännu inte fyllt . när vi väntade vårt andra barn tog vi kontakt med socialen. Jag hade inte längre kvar barnpen- sionen efter min pappa. Det var min sambo som ringde och frå- gade om vi kunde få komma. Vi behövde stöd. Vi trodde att vi snabbt skulle få hjälp, att socialen skulle säga: Skicka in ansökan och kom hit om så att vi får prata ge- nom situationen. Vi hade räkningar, men inga pengar. Vi behövde ett handtag just för att komma ikapp. Upplevde ni ångest eller skuld över att behöva söka hjälp? Det var inte svårt för oss att ta kontakt. Det kändes naturligt. Vi behövde stöd, och trodde att vi skulle få det. Men jag ville inte ringa, eftersom det var min sambo som stod för lägenhe- ten och han hade den största delen av vår lilla inkomst. Han be- rättade att vi hade ett barn – men inte att vi väntade ytterligare ett. Det första socialan frågar är hur stor lägenhet man har, vad man tjänar och hur många barn man har, om man har lån och bil, och i så fall vilken årsmodell. Det är standardfrågor. Fick ni den hjälp ni då behövde? –Nej, svaret vi fick var att de tyckte att vi skulle ha planerat bättre och kontrollerat vår ekonomi så att vi inte stått utan pengar. Socialen satte ut ett möte med oss först . Där tyckte de tydligen att vi skulle kunna vara utan pengar så . Vilka råd hade socialen hur ni skulle klara er under två måna- der? –Vi fick inga råd. För att överleva den månaden ringde vi istället min killes pappa och fick låna pengar av honom. Jag blev ledsen och arg när de sa att vi skulle få komma först . De sitter ju där för att hjälpa människor - inte för att man ska få tid . Så mycket folk bor det ändå inte på vår lilla ort så att det krävs en sån väntetid. Vi gick aldrig dit . Hur levde ni som arbetslösa med ett barn och ytterligare ett på väg? –Det var knapert, framför allt efter det andra barnet. Vi för- sökte ta oss fram genom lån och med hjälp av släktingar. Mellan det andra och tredje barnet jobbade jag i en modeaffär och fick praktiklön. Då hade vi det lite bättre ställt. Nästa gång vi tog kontakt med socialen var 1994. Då hade vi två barn och jag ett tredje i magen. Jag hade inga pengar eller inkoms- ter alls. Min kille stämplade som arbetslös och fick ut . Vi hade runt i hyra. Först får man ringa till socialen – och då talar de om ifall man är berättigad eller inte. Jag pratade med en sekreterare. Hon var trev- lig och skickade papper som vi skulle fylla i. Det som är konstigt är att du får hem ett papper där det står att socialen vill gå in och kontrollera att man inte har någon förmö- genhet. Det papperet måste du skriva under och ha med dig till första mötet. Men det märkliga var att då hade de redan varit inne och synat. Innan de ens fått tillåtelse av oss. Det är klart att de ska kontrollera folk som söker, så att de inte sitter på en ny bil eller massor av pengar. Men det ska de göra först sedan de fått tillbaka medgivan- det underskrivet av oss. Det här var alltså som ni var i kontakt med socia- len? Jag gick dit ensam. Mötet med socialsekreteraren upp- levde jag som fördömande. Jag var ju åter med barn och fick höra att det var en dålig planering av livet att försätta sig i en sådan situation att vänta ett tredje barn och behöva söka social- bidrag. Jag svarade inte på anklagelsen. Men jag satt där och skämdes för det som jag hade i magen. Det tycker jag inte man behöver göra på ett ställe där man ska få mänskligt stöd. Socialsekreteraren undrade ifall det var någon av oss som var på väg att få ett fast arbete. Det enda vi då visste var att min kille kan- ske skulle få ett sommarjobb. Vi fick hjälp den gången. Men när jag gick därifrån mådde jag jättedåligt. Jag skulle också få mindre pengar till mat än min sambo för att jag var och han tjugoett. Då sa jag att jag som är med barn ska väl egentligen ha mer pengar eftersom jag behöver äta mer. Hur kände du det att gå till nästa gång? –Första gången blir man ledsen och tar emot anklagelserna. är man arg i tre eller innan och försöker mopsa upp sig när man är där. När man gå hem igen har man lika ont i magen, är lika blöt inombords. Jag vet inte hur jag ska förklara det. Men det är inte bara deras sätt att prata, utan också deras sätt att vara. De är inte förstående människor när de sitter där bakom sitt skrivbord. De har den där nedlåtande attityden, just för att man är i en situation där man be- höver hjälp. får jag för mig att det även handlar om godtycke. Att vissa får, och vissa inte. Andra som har det svårt har sagt till mig: Jag fick pengar, mot mig var de hur trevliga som helst. Hur närgångna upplever du att frågorna är? –Ett möte brukar vara . De har i princip rätt att fråga vad de vill. Vilka framtidsplaner man har. Vilket an- svar man har. Hur länge man har tänkt söka bidrag. De berättar att stödet bara är till för att rätta upp ekonomin . Visst förstår jag att de också har regler att följa, att tolka, att de arbetar under ekonomisk press. Jag skulle inte vilja byta med dem. Men de måste väl kunna vara lika trevliga mot alla – även om de som socialsekreterare sitter i en trängd ekonomisk situation. Man behöver ju inte någon uppläxning när man kommer in. Man känner sig tillräckligt liten, tillplattad och underlägsen ändå. De första mötena med – som inte blev särskilt bra för dig – har de präglat din fortsatta syn på samhället och so- cialen? Jag vill inte gå dit på några villkor. Jag försöker istället surfa fram med hjälp av släktingar eller att leva på små marginaler. Men med tre barn hade nöden ingen lag. 1995 var tvungen att åter söka hjälp. – Jag och min kille hade då flyttat isär. Det blev ett nytt möte med socialen för mig, eftersom det tar tid innan underhålls- bidraget blir klart. Och det var nog det värsta jag varit med om. Då hade vi tre barn, två flickor och en pojke. Orsaken till att vi bröt med varandra var att vi inte orkade längre. Vi hade levt i eko- nomisk knipa praktiskt taget sedan barnen kommit. Vi fick inte tid för att prata, vi kände oss utnötta på varandra. Vi tyckte det var lika bra att flytta isär – för att sedan kanske kunna återkomma. Den ständigt dåliga ekonomin satt som en käpp i hjulet mellan oss. Det som vi ständigt tjafsade om var pengar, och hur vi skulle få dem att räcka till. Det skulle ta jag fick underhållsbidraget, så jag ringde till socialen och frågade om jag kunde få hjälp. Jag be- rättade om min situation, att min kille och jag skulle gå ifrån var- andra. Hennes första fråga var då vem av oss som ville bryta upp. Jag undrade varför hon ville veta det. Då fick jag till svar att jag var dum om det var jag som satte mig i den situationen eftersom jag inte hade någon inkomst. Beskedet från henne var i princip att om det var jag som ville flytta från min kille så hade jag fått skylla mig själv för det var ju han som ändå hade den största ersättningen. när barnen kommit hade vi flyttat från trean till en fyra. Hon sa att när jag kom till socialen så skulle jag ha bestämt mig för att flytta tillbaka till en trea för att kunna få hjälp. Hon ansåg att det var för stor kvadratyta för mig och barnen. som jag pratade med henne åkte jag till bostadsförmedlingen och skrev kontrakt på en trea. Jag tror till och med att jag hann flytta innan jag gick till socialen. Med min kille hade jag hållit kontakt för att det skulle kunna fungera bra med barnen. Fram till fick jag socialbidrag. Då flyttade jag till Norr- med barnen. Där har jag alla mina släktingar. Jag ringde till socialen där, och de förklarade att som man är ny på en ort så ska socialen i den gamla kommunen betala bidraget. Jag berättade det för kommunen jag kom ifrån. De svarade att de aldrig kunde tro att det stämde. De tyckte att hyran var för hög i . Jag försökte förklara att de måste förstå att det är skillnad eftersom är en mycket större ort än den jag flyttat ifrån. Det handlade om femhundra kronor mer i hyra. Själv klarade jag inte med mer förebråelser då. Min kusins fru fick gå in och prata med på min gamla ort. Hon läste upp den paragraf som gällde – och då betalade de mig för den första måna- den. I orkade jag inte ta kontakt med utan försökte leva på min föräldrapenning. Jag började på Komvux i . Där gick jag för att läsa in grundskolenivån. bestämde jag och bar- nens pappa att vi skulle flytta ihop igen. Då hade en kompis och jag pratat om våra ekonomiska situationer. Hon hade högre bidrag än vad jag hade, och hon tyckte att jag skulle söka pengar för eftersom jag låg under gränsen och det kostade pengar att flytta tillbaka till min gamla kommun. Jag ringde socialen i . Där var de jättetrevliga. Jag behövde aldrig gå dit, jag skulle ju bara ha hjälp en gång och sedan flytta. Det visade sig att jag legat under existensminimum. Jag fick då tvåtusen för . Vilka planer hade du och barnens pappa när ni återförenades? – När jag kom tillbaka till min kille och till den gamla orten studerade vi båda och fick studielån. Det var första gången som vi levt på två inkomster och det kändes konstigt när man inte be- hövde rota i fickorna i för att få det att gå ihop. Men råkade jag ut för en depression, fast jag inte visste vad det handlade om. Jag klarade liksom inte mer. Det kan- ske var den ekonomiska pressen. Jag orkade inte att läsa och sköta hemmet och de tre barnen. Jag var alltid stressad och jag kände mig ledsen. Jag fick panikångestattacker. när jag skulle köpa strumpor åt ett av barnen föll jag bara ihop med en blixtrande huvudvärk. Jag kom till läkare, och fick tabletter som inte var beroendeframkallande. De skulle jag äta . Medicinen skulle hjälpa mig tillbaka. Det blev jobbigt – för jag tyckte inte jag hade någon att riktigt prata med. Jag hoppade av skolan, och gjorde även min kille det. Han är en starkare människa än vad jag är, men han hade också känt stressen. Vårt mål var att läsa in grundskolenivån. Vi funderade på att se- dan läsa vidare. Men vi visste inte riktigt hur vi skulle ha det. Jag hade haft en sådan här depression eller mått så då- ligt. Det sade bara pang. Jag åt tabletter och slutade med dem /1998. Jag blev sjukskriven. Eftersom jag då stu- derade hade jag studieersättning. Vi bodde åter hemma hos hans pappa för att få ned kostnaderna och försöka få ordning på ekonomin. Så här har vi hållit på hela tiden. Det kommer en hoper med räkningar och då får man trolla, ta hjälp av vänner eller flytta till anhöriga. Läkaren ville inte att jag skulle gå sjukskriven längre – utan tyckte att vi skulle ringa till socialen. Under den sommaren hade jag inga pengar. Men jag vägrade att ta kontakt med dem. Jag för- stod ju hur det skulle vara så jag sa: Nej, nej. Jag ville absolut inte gå till socialen, så dåligt som jag då mådde. Det jag upplever som allra jobbigast är människan som man möter: Jag har aldrig stött på en trevlig socialsekreterare. De sitter där, på den höga stolen – och jag, jag sitter långt, långt därnere. Man ska veta sin plats, och det gör man ju. Jag har en kompis som gått på socialbidrag. Hon har upplevt både positiva och negativa saker. Hon har träffat en social- sekreterare som hon tycker är mänsklig. När hon lägger fram sin ekonomiska situation förstår han och hjälper till. Det är så man vill att det ska gå till. Att de är trevliga, bestämda och rättvisa. Jag vet inte vad deras attityd mot mig beror på. Jag vet bara att jag inte är ensam om att uppleva att man blir illa behandlad. I dagens samhälle är det ju så att man har kompisar som haft tur och fått ett jobb, men också många kompisar som är arbetslösa och som är tvingade att söka socialhjälp. Vi mammor som är utan arbete och utbildning får sitta mellan.