sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt institutionsstyrelsens egen bedömning föreligger ett stort behov av att öka den psykiatriska kompetensen vid många sär- skilda ungdomshem, inte minst i samband med utredning, diagnostice- ring och medicinering. Att de särskilda ungdomshemmen bör ha till- gång till psykiatrisk kompetens framgår även av 11 § socialtjänstför- ordningen (1981:750). &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 341 För att försöka tillgodose behovet av psykiatriska insatser har de flesta särskilda ungdomshem sökt etablera ett samarbete med psyki- atrikliniker samt kontraktera egna privatpraktiserande psykiatrikon- sulter. Enligt en undersökning som vi har företagit i samarbete med SiS (Enkätundersökning 1997) har cirka två tredjedelar av ungdoms- hemmen lyckats etablera ett samarbete med psykiatrin. av ungdomshemmen anger dock att de anlitar privat- praktiserande psykiatrikonsulter. De önskemål som uttrycks kring sam- arbetets utformning och innehåll kan sammanfattas i att institutionerna främst önskar att psykiatrin deltar i akuta och/eller svåra ärenden, t.ex. i form av konsultation, bedömning och diagnostik. Vidare uttrycks önskemål om ett tätare samarbete med psykiatrin samt att psykiatrins ansvar för ungdomarnas psykiska problematik förtydligas. Vid våra kontakter med företrädare för SiS har det även framkommit att erfaren- heterna från användning av egna psykiatrikonsulter är blandade. Den bild som har förmedlats till oss är att ungdomshemmen anser det vara bra med psykiatrikonsulter, men att dessa ändå inte räcker till. Även de särskilda ungdomshemmens behandlingsavdelningar har behov av ett fungerande samarbete med psykiatrin. Det finns ett antal definierade behandlingsplatser för ungdomar med en problematik som gränsar till psykiatrin. Det finns sex behandlingsavdel- ningar som vårdar denna grupp och fåtalet av dessa har specialresurser för att vårda gruppen. Några har tillgång till psykolog och de flesta har konsultavtal med BUP, med varierande tidsinsats. Det finns dock be- tydligt fler särskilda ungdomshem som utreder eller behandlar ung- domar med problematik som gränsar till psykiatrin. &¶R¤NDRINGAR AV P¥F¶LJDSSYSTEMET F¶R UNGA LAG¶VERTR¤DARE I detta sammanhang bör också förslag om för- ändring av påföljdssystemet för unga lagöverträdare (Ds 1997:32) näm- nas. En proposition har aviserats . I den föreliggande lagrådsremissen föreslås dels ändringar av påföljden överlämnande till vård inom , dels en ny frihetsberövande påföljd för ungdomar som begått brott innan de fyllt – sluten ungdomsvård. skall anförtros ansvaret för verkställigheten, i nära samarbete med i den dömdes hemkommun. Förslaget om sluten ungdomsvård innebär att de unga lagöverträ- dare som vid brottstillfället inte har fyllt skall frihetsberövas ge- nom intagning i särskilt ungdomshem. Påföljden skall vara tidsbestämd och tiden skall bestämmas av brottmålsdomstolen efter främst brottets straffvärde till lägst och högst . 342 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE av vård skall inte tillmätas någon betydelse vid påföljdsbestämningen. Trots att den unge har intagits i ett särskilt ungdomshem på straffrätts- lig grund befrias dock inte socialnämnden från det övergripande ansva- ret för den unge under verkställigheten. Det ansvar som åvilar social- nämnden enligt SoL gäller således även fortsättningsvis. Utgångspunkterna är bl.a. att det är angeläget att verkställigheten kan ske under sådana former att risken för skadeverkningar för den unge minimeras samt att orsakerna till den unges kriminalitet kan angripas så effektivt som möjligt. Det kan på goda grunder antas att de flesta av de ungdomar som döms till fängelse är i stort behov av vård och behandling. I regel rör det sig om unga människor som är socialt missanpassade och som har missbruksproblem och betydande person- lighetsstörningar. Inte sällan är förhållandena sådana att det under lång tid fordras kvalificerade och kontinuerliga behandlingsinsatser medan den dömde står under särskilt noggrann tillsyn och bevakning. Vår bedömning är att om förslaget genomförs kan det medföra att behovet av adekvat psykiatrisk hjälp för de särskilda ungdomshemmens klienter ytterligare ökar, i de fall intagna unga lagöverträdare har ett psykiatriskt vårdbehov som måste tillgodoses under verkställighets- tiden. 5NGDOMAR PLACERADE I ENSKILDA HEM F¶R V¥RD ELLER BOENDE Av statistik över insatser för barn och unga (1997:11) framgår bl.a. att var ca 600 ungdomar i åldern frivilligt placerade i HVB. Två tredjedelar av dessa ungdomar befann sig inom den enskilda HVB- verksamheten. Andelen 15-17-åringar som var placerade med stöd av LVU var under samma tidpunkt knappt 500, varav drygt 160 unga var placerade i enskilda HVB. Andelen tvångsplacerade ungdomar var knappt 300, varav mindre än hälften av dessa befann sig inom den enskilda verksamheten. Vissa enskilda HVB samarbetar vid behov med barn- och ungdoms- psykiatrin på orten, andra hem anlitar privatpraktiserande psykiatri- konsulter. Det ser olika ut i olika delar av landet. Det är svårt att få en samlad bild av de enskilda HVB-hemmens tillgång till och samarbete med psykiatrin då övergripande nationella uppgifter saknas. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 343 5NGDOMAR PLACERADE I FAMILJEHEM Familjehemsplaceringar utgör den vanligaste placeringsformen för barn och unga och majoriteten av dessa familjehemsplaceras med stöd av SoL. var ca 1 800 ungdomar i åldern frivilligt placerade i familjehem. Andelen ungdomar som var placerade med stöd av LVU var betydligt lägre, drygt 400. Cirka 80 ungdomar var tvångsplacerade i familjehem (1997:11). Många av de familjehemsplacerade ungdomarna har svåra problem och behöver kvalificerad vård. Familjehemsplacerade barn och unga skall i allmänhet folkbokföras i den kommun där familjehemmet är be- läget, om vissa förutsättningar för ändrad bosättning enligt särskilda bestämmelser i folkbokföringslagen (1991:481) är uppfyllda. Motsva- rande bestämmelser om ändrad bosättning gäller inte för barn och unga som placeras för vård vid en institution. Folkbokföringsorten får betydelse vid tillämpningen av bestämmel- sen i 3 § HSL om hemlandstingets ansvar. Som tidigare nämnts skall varje landsting erbjuda en god hälso- och sjukvård åt den som är bosatt i och tolkningen av själva bosättningsbegreppet skall utgå från bestämmelserna i folkbokföringslagen. Jämfört med de uppgifter och underlag vi har fått avseende institu- tionsplacerade ungdomars svårigheter att erhålla adekvat psykiatrisk hjälp föreligger inte motsvarande uppgifter för familjehemsplacerade ungdomar. går det inte att fastställa om detta kan antas bero på att ungdomar som placeras i familjehem har bättre förutsättningar att erhålla psykiatrisk vård på grund av att hemlandstingets ansvar aktualiseras fullt ut, eller om dessa ungdomars psykiatriska vårdbehov inte har uppmärksammats i tillräcklig grad. Oavsett vilken faktor som är av betydelse vill vi ändå betona vikten och nyttan av att det system vi föreslår, i form av behandlingsråd och psykiatrins uppföljningsansvar för institutionsplacerade ungdomar, även vid behov skall kunna komma familjehemsplacerade ungdomar till godo. Vi anser dock att det inte föreligger tillräckliga skäl att i lag fastslå en skyldighet för psykiatrin att delta i behandlingsråd även när det gäller de familjehemsplacerade ungdomarna. Vid en diskussion kring de åtgärder som kan vara lämpliga att vidta för att garantera placerade ungdomar adekvat psykiatrisk hjälp är det av intresse att redogöra för ett i detta avseende närliggande problem- 344 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE område – kriminalvården. En placering i särskilt ungdomshem eller en intagning i kriminalvårdsanstalt innebär ofta att en person med tvång nödgas vistas i ett annat landsting än det egna, varför frågan om möj- ligheten att erhålla icke akut utomlänsvård aktualiseras. Vid en jämförelse mellan dem som är placerade i särskilda ung- domshem och kriminalvårdens intagna känns svårigheterna igen vad avser tillgången till psykiatrisk vård. I slutbe- tänkande Kriminalvård och psykiatri (SOU 1994:5) framkom det att kriminalvården bl.a. riktar kritik mot psykiatrin för dåligt samarbete och bristande intresse för att medverka med psykiatriska vårdinsatser till kriminalvårdens klientel. Psykiatrin pekar å sin sida bl.a. på svårig- heter att vid vanliga psykiatriska enheter ge adekvat behandling till kriminalvårdens intagna när dessa inte hör hemma inom enhetens upp- tagningsområde, och när det på grund av rymningsrisk behövs särskilda bevakningsinsatser genom kriminalvårdens försorg. För att motverka de problem som kan uppstå vid psykiatrisk utom- länsvård till kriminalvårdens intagna föreslog bl.a. att HSL ändras så att vistelselandstinget, oberoende av överenskommelse med den intagnes hemlandsting, skall erbjuda psykiatrisk vård åt intagen i kriminalvårdsanstalt, som är belägen i upptagningsområde, och att vid planeringen av sin hälso- och sjukvård skall beakta behovet av sådan vård. Detta skulle innebära att den som är intagen i kriminalvårdsanstalt, oberoende av hemvist, får även andra än rent akuta vårdinsatser vid sjukhus i anstaltens närhet. Dessutom föreslogs bl.a. att varje kriminalvårdsanstalt genom avtal med kriminalvården och landstingen knyts till en viss sjukvårdsinrättning. Regeringen behandlade i proposition 1994/95:194, Vissa frågor om psykiatrisk tvångsvård, förslag om ändring i HSL. Regeringen ansåg att det inte för tillfället förelåg tillräckliga skäl att lagstiftningsvägen förbättra möjligheterna för intagna i kriminal- vårdsanstalt att erhålla psykiatrisk utomlänsvård. Mot en lagändring talade bl.a. att HSL är en ramlag samt att den nuvarande utformningen av HSL inte hindrar att psykiatrisk utomlänsvård kan erbjudas krimi- nalvårdens intagna om landstingen träffar en överenskommelse om detta. Enligt regeringen torde de svårigheter som konstaterats vid psy- kiatrisk utomlänsvård för de intagna snarare bero på brister i tillämp- ningen av HSL än på utformningen av lagstiftningen. Regeringen ut- talade att det i stället bör finnas förutsättningar att lösa frågan om psykiatrisk utomlänsvård genom frivilliga överenskommelser mellan landstingen, samt att i sin tillsynsverksamhet bör upp- märksamma tillämpningen av HSL när det gäller att tillgodose psykiskt störda intagnas möjligheter att erhålla psykiatrisk vård. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 345 åtgärder inte skulle leda till önskat resultat får frågan om lagändring tas upp på nytt. Avslutningsvis erinrade regeringen om att hälso- och sjuk- vården också har ansvar för att ge erforderlig psykiatrisk vård till per- soner som vårdas med stöd av LVU och lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (prop. 1994/95:194). Vi finner det oacceptabelt att ungdomar som placeras för vård utanför det egna hemmet länge har varit en eftersatt grupp vad avser tillgången till adekvat psykiatrisk hjälp. Tillgången till psykiatrisk hjälp får inte vara avhängig av hur den unges problematik i första hand definieras, ej heller av att det är som ytterst ansvarar för att den unge får den hjälp han eller hon behöver. I förarbetena till socialtjänstlagen erinrar departementschefen om att normalisering, dvs. samhällets insat- ser för att stödja medborgarens strävan efter att så långt som möjligt kunna vara som andra, och ha det som andra, är en social- politisk princip som sträcker sig långt utanför (prop. 1979/80:1, del A). Utgångspunkten för våra förslag är att placerade barn och ungdomar skall ha lika stor rätt och tillgång till psykiatrisk vård som den övriga befolkningen. Om den unges psykiska problem föranleder ett psykiat- riskt vårdbehov skall detta behov tillgodoses av psykiatrin. Av det ovan sagda följer att vi anser det vara nödvändigt att finna ett enhetligt system som klart anger vem som ansvarar för vad och hur samverkan skall ske för att på bästa sätt även kunna tillgodose den unges psykiatriska vårdbehov. Trots att det finns många exempel på god samverkan mellan och hälso- och sjukvården vad avser vården av utagerande ungdomar, finns det samstämmiga uppgif- ter om att adekvat hjälp inte alltid kan erhållas från hälso- och sjukvår- den genom barn- och ungdomspsykiatrins eller, i förekommande fall, vuxenpsykiatrins försorg. Det faktum att många särskilda ungdomshem och andra HVB anlitar privatpraktiserande psykiatrikonsulter tyder också på detta. En allmän önskan eller vädjan om samarbete mellan och hälso- och sjukvården eller frivilliga överenskommelser de olika sjukvårdshuvudmännen emellan är emellertid inte tillräckligt för att garantera placerade ungdomar psykiatrisk hjälp. Vikten av att frivilliga överenskommelser ingås sjukvårdshuvudmän emellan blir särskilt tyd- lig vid utomlänsplaceringar av dessa ungdomar. Vi anser att den unges vårdplacering i en ungdomsinstitution belägen i ett annat landstingsom- råde än det egna inte får utesluta rätten och tillgången till psykiatrins 346 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE Med andra ord får inte en vårdplacering utanför hemlands- tingets ansvarsområde försvåra möjligheten att erhålla icke akut psyki- atrisk vård som den unge skulle vara berättigad till i sitt hemlandsting. Enligt vår mening är det därför berättigat att införa bestämmelser om att sjukvårdshuvudmännen har ett särskilt uppföljningsansvar för att tillse att psykiatrisk hjälp tillhandahålls den unge. Utifrån de bestämmelser som redan finns om både och hälso- och sjukvårdens ansvar måste bestämmelser om konkret samarbete kring och uppföljning av den unges vårdbehov införas. En skyldighet för psykiatrin att delta i behandlingsråd, och verksamhets- chefens uppföljning av att de psykiatriska vårdbehoven enligt individu- ell plan tillgodoses för den unge oberoende av placeringsort, innebär en tydlig markering av hälso- och sjukvårdens ansvar för den unges psy- kiska problem. !NSVARSF¶RDELNING MELLAN PSYKIATRI SOCIALTJ¤NST OCH BEHANDLINGSHEM skall med de vårdresurser som finns inom den egna verksamheten klara av att erbjuda ungdomar med sociala problem en god vård. Som tidigare nämnts innebär vårdansvar ett övergripande ansvar för att den unge får den vård som erfordras. I soci- altjänstens vårdansvar för den unge ingår således också att kontrollera att den unge kan få den vård han eller hon behöver enligt vårdplanen vid det HVB där den unge placeras för vård. Det är sedan behandlings- hemmet som har behandlingsansvaret för den unge under placerings- tiden. Såväl särskilda ungdomshem som andra HVB-hem skall klara av den dagliga vården och behandlingen, dvs. sådan vård och behandling som vilar på t.ex. miljöterapeutisk grund, av den målgrupp som man har sagt sig kunna ta emot, vilket även innefattar ung- domar med psykiska problem. Detta förutsätter att och behandlingshemmet har kompetens att vårda och behandla ungdomar som också har psykiska problem. är de psykiska problemen dock så framträdande att varken socialtjänst eller behand- lingshem ensamma eller tillsammans klarar av att ge ungdomarna adekvat vård. Det är därför nödvändigt att psykiatrin kompletterar vården av den unge genom att ansvara för att den unges psykiska pro- blematik blir tillbörligt utredd och att adekvat psykiatrisk vård och behandling kan ges den unge genom psykiatrins försorg. Följaktligen innebär det ovan sagda bl.a. att behandlingshemmet får bekosta den handledning som man behöver från psykiatrin eller annan &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 347 för att klara det egna behandlingsansvar som man har för ungdomarna. Å andra sidan skall psykiatrin tillhandahålla och bekosta den handled- ning den ger till behandlingshemmet i de fall behandlingspersonalen genomför delar av psykiatrisk behandling för den unge, dvs. sådant som är definierat som hälso- och sjukvård och således hälso- och sjuk- vårdens ansvar. Om det senare kan överenskommas redan i den indivi- duella planen. I ett behandlingsråd skall företrädare från barn- och ungdomspsykiat- rin, HVB-hem och socialtjänst delta, med som samman- kallande. I förekommande fall kan företrädare för vuxenpsykiatrin kallas in då behovet av deras kompetens blir aktuellt. Vuxenpsykiatrin skall ha samma skyldighet som barn- och ungdomspsykiatrin att delta i behandlingsråd. Vid rådslaget diskuteras den unges vårdbehov och fö- reträdarna för de olika verksamheterna skall komma överens om vilka åtgärder som är nödvändiga att företa vid behandlingen av den unge och vilka behandlingsmål man vill uppnå. En tydlig gränsdragning av kompetenserna är nödvändig för att uppnå en god samverkan kring den unges vårdbehov. Som en följd av det enskilda vård- och kostnadsansvar för den som är bosatt i är det i enlighet med gällande be- stämmelser och principer mest lämpligt att det är företrädare från barn- och ungdomspsykiatrin i den unges hemlandsting som har en skyldig- het att delta i behandlingsråd. Med landsting jämställs landstingsfria kommuner. I de fall den unge redan är aktuell inom en barn- och ungdomspsykiatrisk/vuxenpsykiatrisk enhet inom hemlandstinget är det mest lämpligt att den personal som redan har etablerat en kontakt med den unge i det enskilda fallet deltar i behandlingsrådet som företrädare för barn- och ungdomspsykiatrin/vuxenpsykiatrin. övergripande vårdansvar för den unge motiverar att får ansvaret att avgöra när behov av ett behandlingsråd föreligger. syfte är att bistå i en allsidig utredning av den unges vårdbehov, varför behovet av ett behandlingsråd främst torde aktualiseras vid placering av den unge för utredning. Ett övergripande mål för behandlingsrådets arbete skall vara att på ett tidigt stadium i vårdplaneringen för den unge reda ut eventuella oklarheter i ansvarsfrågor och befrämja samverkan mellan de ansvariga huvudmännen. Helhetsbedömning av den unges behov samt den unges bästa skall vara utgångspunkten vid behandlingsrådets diskussioner. 348 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE medverkan i utredningen av den unges vårdbehov skall vara ett stöd för att skriva en realistisk individuell plan, där det tydligt anges vem som ansvarar för vad i vården. 6ERKSAMHETSCHEF OCH PATIENTANSVARIG BEHANDLARE Med verksamhetschef avses den person som inom hälso- och sjukvår- den har att svara för verksamheten enligt bestämmelsen i 29 § HSL. Verksamhetschefen inom varje landstings barn- och ungdomspsykiatri skall ansvara för att det inom den egna verksamheten utses en eller flera patientansvariga behandlare med barn- och ungdomspsykiatrisk kompetens som bör etablera kontakt med de ungdomsinstitutioner, både särskilda ungdomshem och andra HVB, som är belägna inom landstingsområdet. Kontakten med HVB-hemmen inom landstingsområdet skall syfta till att ge en bild av de psykiatriska vårdbehov som föreligger bland placerade ungdomar samt att ungdomsinstitutionerna har minst en bestämd person inom barn- och ungdomspsykiatrin/vuxenpsykiatrin att vända sig till för konsultation. Om den unge efter utredning placeras för vård inom ett annat lands- ting än det egna, skall verksamhetschefen för barn- och ungdomspsyki- atrin/vuxenpsykiatrin i det andra ansvara för att den unge får den av behandlingsrådet överenskomna psykiatriska vården. Verk- samhetschefen i vistelselandstinget skall tillse att den individuella pla- nen för den unge följs upp och genomförs i de delar som avser barn- och ungdomspsykiatrins/vuxenpsykiatrins ansvar. Planen kan dock självfallet justeras med hänsyn till de förändringar i den unges livssitu- ation som kan inträffa. Såväl HVB-hemmet som barn- och ungdoms- psykiatrin/vuxenpsykiatrin kan också initiera att behandlingsråd sam- mankallas vid behov för revidering av den individuella planen. Att en individuell plan upprättas genom samverkan över verksamhetsgrän- serna bör garantera att arbetet görs med fokus på den unges bästa och med samtidig realistisk hänsyn till verksamheternas resurser. Det finns många fördelar med att den individuella planen följs upp av verksamhetschefen i det landsting där den unge placeras för vård. Trots att HSL lämnar utrymme för samverkan mellan de olika sjuk- vårdshuvudmännen, vilket också sker, finns det ingen allmän garanti för att placerade ungdomar erhåller erforderlig icke akut psykiatrisk utomlänsvård vid en vårdöverflyttning. Den unges tillgång till vistelselandstingets psykiatriska resurser blir beroende av om hem- och vistelselandstinget har tecknat avtal därom. Föreligger varken mellanläns- eller regionavtal, blir riksavtalet om utomlänsvård tillämpligt. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 349 medverkan vid upprättandet av individuell plan samt verksamhetschefens i vistelselandstinget ansvar för uppföljning av planen verkar som en garanti för att den unge erhåller psykiatrisk vård, oavsett inom vilket landsting den unge blir placerad för vård. Det kan förutsättas att verksamhetschefen eller annan behörig befattningshavare i hemlandstinget, utifrån vad som framkommer i den individuella planen om psykiatrins ansvar för den unges psykiatriska vårdbehov, skriver en sådan remiss till den unges vistelselandsting som förutsätts i riksavtalet för utomlänsvård. På detta sätt förbinder sig hemlandstinget att stå för vistelselandstingets hälso- och sjukvårdskostnader. I de fall remiss inte har skrivits får verksamhetschefen i den unges vistelselandsting till hemlandstinget påtala behovet av en remiss för att oklarhet kring kostnadsansvaret inte skall uppstå. Vår bedömning är att i och med systemet med behandlingsråd och psykiatrins medverkan i utredningen och behandlingen av den unges psykiatriska problem, t.ex. genom handledning till behandlingshems- personalen, skall majoriteten av ungdomarna inte behöva vistas inom den psykiatriska slutenvården. I avsnitt 11.6 redovisas de ekonomiska konsekvenserna av vårt för- slag. En övergripande individuell vårdplan som innefattar den unges behov, behandlingsmål m.m. torde vara en förutsättning för att skall kunna ta ett vårdansvar för den unge. är vårdplan obligatorisk endast vid ansökan om vård enligt LVU. Enligt 4 § LVU skall socialnämndens ansökan till länsrät- ten innehålla en redogörelse för den unges förhållanden, de omständig- heter som utgör grund för att den unge behöver beredas vård, tidigare vidtagna åtgärder och den vård nämnden avser att anordna. Vårdplanen som skall presenteras för rätten i samband med ansökan om vård utgör i praktiken endast ett underlag för den enskilde att samtycka eller ej till planerade vården. Vi anser att det i varje enskilt fall skall upprättas en plan för den unge, dvs. även i de fall den unge bereds vård i ett hem för vård eller boende med stöd av SoL. Oavsett om den unge bereds vård på frivillig eller tvångsmässig grund är problembilden ofta densamma. Skillnaden är att den frivilliga vården grundar sig på samtycke från den enskilde och i förekommande fall dennes vårdnadshavare. Vi vill betona värdet av den individuella planen som ett i flera avse- enden viktigt dokument. Dels för att främja tydlighet och kommunika- 350 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE tion mellan och den unge samt dennes familj, dels för uppföljning och utvärdering av både frivillig och tvångsmässig vård och behandling av den unge. Det är också viktigt att så långt möjligt söka inbegripa den unges vårdnadshavare, och i förekommande fall andra närstående, i vårdplaneringen. Familjens engagemang har visat sig vara en värdefull faktor för den unges behandlings- motivation och utfall och underlättar även den unges återkomst till det egna hemmet. Det övergripande syftet med den individuella planen är att tydlig- göra mål och medel. Planen förutsätts bli undertecknad av den place- rade och/eller vårdnadshavaren, vårdgivaren, samt handläggande tjäns- teman i den placerande kommunen. Alla blir på så sätt införstådda med vad som förväntas av just honom eller henne. Planen skall kunna bidra till genomtänkta placeringar, vilket också på lång sikt får anses inne- bära en kvalitativ och effektiv användning av och andra vårdgivares resurser.