sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Det finns både för- och nackdelar med denna inhysning i en annan organisation. På många håll i landet växer s.k. "" fram där man också har inordnat en ungdomsmottagning. Detta kan underlätta kontakt med vissa grup- per som inte skulle ha sökt hjälp på annat sätt, t.ex. pojkar. Enligt FSUM:s matrikel finns det 216 ungdomsmottag- ningar i landet. Av dessa har 94 st. () ett delat huvudmannaskap mellan kommun och landsting, 85 st. () har endast som huvudman och 30 st. () har kommunen som enda huvudman. Sju mottagningar () är privata eller har en stiftelse som huvudman. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 191 En genomgång av samtliga ungdomsmottagningar visar att de ung- domsmottagningar som enbart har kommunen som huvudman i större utsträckning återfinns i storstäderna/tätorterna. På mindre orter är lands- tinget oftare huvudman för ungdomsmottagningen. Ungdomsmottagningarnas budget består vanligtvis av löne-, drifts- samt lokalkostnader. Vanligt är att de "mindre" mottagningarna inte har någon egen budget utan ingår organisatoriskt i t.ex. MVC eller kvin- noklinik. Mottagningar som har ett delat huvudmannaskap har uppde- lad finansiering, t.ex. kan de ha medan kuratorns tjänst betalas av kommunen. För att kallas ungdomsmottagning måste personalen bestå av minst barnmorska, läkare och kurator. Arbetets inriktning och vilken typ av stöd och vård man kan erbjuda ungdomarna varierar avsevärt mottag- ningarna emellan. Majoriteten av ungdomsmottagningarna är relativt små, men på ett 35-tal av dem har man en breddad professionell kom- petens, med exempelvis psykolog och i några fall psykiater. På dessa större mottagningar kan man vid sidan av den generella uppgiften också ge hjälp i frågor som rör psykiska och sociala problem. Det är tveklöst så att dessa mottagningar utgör en viktig basresurs för ungdo- mar, framför allt flickor, som har psykiska problem eller som befinner sig i riskzonen för att utveckla sådana. Mottagningarna erbjuder råd, stöd och i vissa fall psykoterapi. Det är vanligt att ungdomar söker för någon medicinsk åkomma men att det under samtalets gång också framkommer bekymmer av mer psykisk och/eller social karaktär. Personalen på ungdomsmottagning- arna tycker att antalet besökande ungdomar med psykiska och sociala problem ökat markant . Det förefaller som många ungdomar drar sig för att ta kontakt med BUP/PBU eller vuxenpsykiat- rin och hellre vänder sig till ungdomsmottagningen. Att det är en verk- samhet som särskilt riktar sig till den egna åldersgruppen har säkerligen stor betydelse, liksom att personalen eftersträvar att ha en helhetssyn på ungdomars problem. Det går att få hjälp med både fysiska och psykiska problem på samma mottagning (Volckerts 1997). 192 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 6.3.2Vår enkät till ett urval ungdomsmottagningar För att förtydliga bilden av ungdomsmottagningarnas insatser för ung- domar med psykiska problem vände vi oss till ett urval mottagningar med en enkät. 5RVAL OCH ANTAL SVARANDE Urvalet bestod av två grupper av mottagningar, den ena med mer om- fattande verksamhet och tydligare inriktning mot psykiska/psykosociala problem genom bl.a. psykolog och/eller psykiatertjänst eller mer om- fattande kuratortjänst. Dessa mottagningar är större och mer tillgäng- liga genom generösare öppettider. En grupp om 25 mottagningar valdes ut efter ovanstående kriterier samt i någon mån efter geografiska hän- syn. Den andra gruppen representerar en "traditionell" ungdomsmot- tagning, bestående av barnmorska, sjuksköterska och några timmars kuratortjänst och med öppethållande . Till denna grupp slumpades ett urval av 27 mottagningar. Enkäten ställdes till ku- rator och/eller psykolog/psykiater på mottagningen. 5NGDOMAR MED PSYKISKA PROBLEM Mottagningarna ombads uppskatta hur stor andel av ungdomarna som enligt deras bedömning har psykiska/psykosociala problem när de kommer till mottagningen. Många uppgav att de inte kunde göra en sådan bedömning, eftersom det är oklart vad som är att betrakta som psykiska problem. Genomsnittligt uppskattar de som besvarat frågan att av de ungdomar som tar kontakt med mottagningen har psy- kiska problem, varierande från lätta till allvarliga. Man rapporterar också att gruppen med psykiska problem återfinns framförallt bland de äldre tonåringarna – det vill säga den åldersgrupp som enligt andra källor har svårt att få stöd och vård på annat håll. Det rör sig framförallt De flesta av dem söker för frågor om sexualitet och pre- ventivmedel etc. Ofta är dessa frågor inkörsporten till andra frågor om livet. Många unga flickor söker även uttryckligen för relationsproblem, mobbning och sexuella övergrepp. Pojkarna är överhuvudtaget betydligt färre på ungdomsmottagning- arna, och de utgör en minoritet bland dem som bedöms ha psykiska problem. Detta kan tolkas så att pojkar inte i nämnvärd omfattning ut- nyttjar ungdomsmottagningen för att få hjälp med psykiska och sociala problem. Det finns flera orsaker till det, både hos den unge och i mot- /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 193 Men på vissa mottagningar arbetar man med en särskild "killmottagning" , med avsikt att på ett bättre sätt nå ut till de unga männen. "Killmottagningen" är ofta bemannad med manlig personal och består av t.ex. kurator, sjukskötare och vene- rolog. Som jämförelse kan nämnas att en utvärdering av ungdomsmottag- ningarna i visar att av besökarna till ungdomsmot- tagningarna var pojkar. Två typer av problemorsaker kan urskiljas. Den ena gruppen utgörs av pojkar som söker för medicinska orsaker och för att testa sig för sexuellt överförda sjukdomar. Den andra gruppen söker för problem med personliga relationer och för att få samtal. Speciellt värt att notera är att relativt många av pojkarna har haft långvariga psy- kologkontakter vid ungdomsmottagningarna (Att ta emot ungdomar – en utvärdering av ungdomsmottagningarna i , , 1992). Vilka är då de vanligaste problemen hos ungdomarna? Kuratorer och psykologer rapporterar att de vanligaste bekymren rör relationer, familjeproblem, identitetsproblem, nedstämdhet och depression, psy- kosomatiska problem samt ångest/fobi. Vid en uppdelning av svaren för de "större" respektive de "mindre" mottagningarna, ser vi i under- sökningen inte några större skillnader i problembilder. På vissa mottagningar anser man att man möter relativt många ung- domar som har psykiska problem till följd av sexuella övergrepp. Detta har i ett annat sammanhang kommenterats som: "Det är mycket troligt att ungdomsmottagningarnas arbetssätt, arbetsformer och personal- sammansättning gör att vi når de sexuellt utnyttjade ungdomarna mer än vad andra instanser gör" (Volckerts 1997). 5NGDOMSMOTTAGNINGENS M¶JLIGHET ATT HJ¤LPA Mottagningarna i enkäturvalet var optimistiska beträffande sina möjlig- heter att hjälpa ungdomarna. Inte överraskande uttryckte sig de "större" mottagningarna, som har tillgång till psykolog och i vissa fall psykiater, mest positivt till sina möjligheter att hjälpa. Kuratorerna har ofta vida- reutbildning inom t.ex. psykoterapeutiskt behandlingsarbete. Det visar sig av resultatet från enkäten att av kuratorerna har psykotera- peutisk utbildning (minst steg 1). När det gäller övriga personalkatego- rier (i första hand barnmorska) visar enkäten att har någon vidareutbildning av betydelse för arbetet på ungdomsmottagningen, exempelvis utbildning i sexologi eller psykoterapi (steg 1). Det man inte tycker sig ha kompetens att klara särskilt väl är ång- est/fobier, ätstörningar och de ungas missbruk. 194 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR ångest/fobier, ätstörning, självmordstankar, självmordsförsök samt tvångs- tankar anser sig de "större" mottagningarna i större utsträckning än de "mindre" kunna klara av. Om man inom mottagningen bedömer att man inte själv kan ge ung- domarna den hjälp de behöver, vart remitterar man i så fall den unge? av de svarande uppger att man remitterar till BUP/PBU. Även psykiatrin och andra behandlingsinstanser, exempelvis ätstör- ningsenhet eller missbruksmottagning, får remisser från ungdoms- mottagningarna. Framförallt psykologer uppger att man remitterar till vuxenpsykiatrin/annan behandling (av psykologerna jfrt av kuratorerna). Kuratorerna kontaktar oftare (jfrt av psykologerna). Detta speglar sannolikt att man arbetar med delvis olika typer av problem. Det tycks däremot vara ovanligt att remittera ungdomar till primärvården, vilket görs endast i av fallen. Ungdomar rekommenderas ibland av andra instanser att ta kontakt med ungdomsmottagningen. Skolan är den instans som tycks vara fliti- gast i att remittera/rekommendera ungdomar att ta kontakt med ung- domsmottagningen (uppgift från av de svarande). Därnäst kom- mer primärvården (), följt av (). En betydelsefull del av ungdomsmottagningarnas arbete är att ge- nom uppsökande insatser nå ut till ungdomar för att informera om mottagningarnas verksamhet. Både kuratorn och psykologen på mot- tagningen medverkar i det utåtriktade arbetet. Psykologerna lägger i genomsnitt av sin arbetstid på utåtriktat arbete, medan kurato- rerna lägger av sin tid på detta. Som en del av det uppsökande arbetet deltar representanter för ungdomsmottagningarna bl.a. i under- visning i skolan och vid öppet-hus-dagar på sjukhus. Ungdomsmottagningarna har en viktig roll att fylla i förebyggande ar- bete och för att tidigt fånga upp och ge stöd åt ungdomar med psykiska problem. De är ett exempel på en verksamhet som vuxit fram ur ung- domars behov och som fortsätter att utvecklas. Enligt för Ungdomsmottagningar (FSUM) kan mottagningarnas verk- samhet i lokalsamhället sägas utgöra ett komplement till "skolans, ung- domsgruppens, vårdcentralens och sjukhusets resurser". Såväl Social- styrelsens utredning av mödravården (1996:7) som (SOU 1997:116) och Kommittén om hälso- och sjuk- vårdens finansiering och organisation – HSU 2000 (SOU 1997:119) framhåller att mottagningarna bedriver ett viktigt och välfungerande /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 195 arbete, som är föredömligt anpassat efter ungdomars, det vill säga brukarnas, behov. pekar man på den oklarhet i ansvarsfrågan som råder, eftersom det inte är en författningsmässigt grundad skyl- dighet för vare sig landsting eller kommuner att tillhandahålla denna resurs. Ungdomsmottagningarna har utvecklats på grund av att man lokalt identifierat behovet och att det också funnits intresserade och engagerade personer som byggt upp verksamheten. Frågan om organisation och huvudmannaskap har lösts lokalt och på olika sätt. anser därför att ungdomsmottagningarnas ställning i den samlade hälso- och sjukvården bör analyseras, och får stöd av och 2000. anser att det är viktigt att verksamheten utreds innan huvudmannaskapsförändringar genomförs, och föreslår att regeringen gör en översyn av ungdoms- mottagningarnas verksamhet. HSU 2000 föreslår att regeringen utreder frågan om hur en heltäckande verksamhet för ungdomar skall kunna etableras. Det är av största vikt att ungdomsmottagningarna får fortsatta möj- ligheter att verka och utvecklas. Vi anser det vara väsentligt att bevara utrymmet för lokal samverkan och utveckling i enlighet med ungdo- mars egna behov. Det är önskvärt att finna arbetsformer som även tillgodoser pojkars behov. I diskussioner om ansvar och huvudmanna- skap bör man noggrant analysera vilka konsekvenser en eventuell lagstiftning på området skulle få. Vi ser inte skäl att lägga an- svaret för ungdomsmottagningarna på en huvudman. Kommuner och landsting bör se till att ungdomsmottagningar utvecklas där de nu saknas. förutsätts följa utvecklingen av ungdomsmot- tagningar i riket särskilt med avseende på mottagningarnas psyko- sociala insatser. 6.4Socialtjänstens arbete med barn och ungdomar med psykiska problem – individ- och familjeomsorgen i 6¥R BED¶MNING Socialsekreterarna behöver en fördjupad kunskap om barn i arbetet med barn som far illa och deras familjer. Det bör också finnas mera av tvärprofessionellt kunnande inom socialtjäns- ten. Den viktigaste utvecklingspotentialen inom ligger i utveckling av nya öppenvårdsalternativ, vilket bör uppmuntras inte minst med tanke på kostnadsutvecklingen inom institutionsvården. 196 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Det är dock mycket viktigt att ständigt utvärdera att öppenvårdsin- satserna ger önskat resultat samt även jämföra resultat från öppen- och slutenvård för att styra utvecklingen rätt. uppföljningsansvar när barn far illa är oklart i de fall föräldrarna inte vill ha kontakt med . Barnperspek- tivet i uppföljningsansvaret behöver klargöras. I vissa fall blir barns vistelse i familjehem lång. Barnet, de bio- logiska föräldrarna och familjehemmet lever i ovisshet om var bar- net skall bo. är denna ovisshet kombinerad med återkom- mande uppslitande domstolsförhandlingar. Barnets tr ygghet vid långa familjehemsplaceringar behöver stärkas. ansvar är oklart visavi ungdomar som behöver tvångsvårdas på grund av sina psykiska problem när LPT inte är till- lämplig. vårdas flera med stöd av LVU trots att psykiska pro- blem inte är ett kriterium för omhändertagande enligt LVU. tionen skapar rättsosäkerhet och behöver ses över. 6¥RA F¶RSLAG Vi föreslår att möjligheterna att i LVU införa be- stämmelser om uppföljningsansvar, som omfattar någon form av kontrollstationer under barnets uppväxt – med rättighet och skyldig- het för att inhämta uppgifter från andra myndigheter – utreds. Vi föreslår att barnets ställning vid långvarig familjehemsplace- ring utreds. Därvid bör övervägas om möjligheterna till adoption eller annan permanent placering bör utökas. Vi föreslår att gränslandet mellan LVU/LPT ses över utifrån vissa ungdomars behov av tvångsvård på grund av psykiska pro- blem. Med särskild hänvisning till kapitel 7, där vi redovisar samhällets kostnader för vård och stöd till barn och ungdomar med psykiska problem, föreslår vi att en översyn görs av den vård och behandling som ges till barn och ungdomar utanför det egna hemmet, inne- fattande och barn- och ungdomspsykiatrins insatser. Omfattning och resultat av placering av barn och ungdomar i familjehem, HVB och särskilda ungdomshem behöver utvärderas. För att få underlag att utveckla nya strukturer och metoder för vår- den behöver även finansieringen av institutionsvården och kostnads- utvecklingen analyseras. De juridiska förutsättningarna (t.ex. LVU och LPT) skall ingå i översynen. Med individ- och familjeomsorg, IFO, menas den verksamhet inom som riktar sig till individer och familjer som av olika skäl behöver bistånd. Det kan röra ekonomiskt bistånd /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 197 (socialbidrag), missbrukarvård eller arbete med barn och ungdomar som far illa eller riskerar att fara illa. Målgruppen barn och ungdomar med psykiska problem är svår att avgränsa inom individ- och familje- omsorgen där man inte primärt arbetar med barns och ungdomars psy- kiska problem. Beskrivningen och analysen nedan omfattar därför soci- altjänstens arbete med barn och ungdomar som far illa eller som riske- rar att fara illa. Många av dem har psykiska problem och flertalet be- finner sig i riskzonen för att utveckla sådana. allmänna mål och uppdrag preciseras i olika lagar, bl.a. socialtjänstlagen, LSS och LVU. Vilket uppdrag skall ha när barn far illa, har psykiska problem eller riskerar att få psykiska pro- blem, är därför ytterst en nationell politisk fråga. I , vars anda och innebörd bör komma till uttryck i svensk lagstiftning och praxis, finns ytterligare bestämmelser och riktlinjer för samhällets an- svar för barn och ungdomar. är en föregångare när det gäller att i lagtext ha med barns behov. portalparagraf om barns rättigheter tyd- liggör att barnet är en individ med egna behov och att barnets relation till närstående vuxna är av stor betydelse. Barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig bestraffning eller annan kränkande be- handling. (6 kap. 1 § FB) Som exempel på barns behov brukar bl.a. nämnas att: -barn behöver omvårdnad och skydd -barn behöver ett stabilt och varaktigt förhållande till föräldrarna -barn behöver föräldrars hjälp med att sätta gränser för sitt handlande -barn måste få känna att de behövs och att de får ta ansvar -barn behöver efter hand frigöra sig från sitt beroende av föräldrarna -barn har behov av samhörighet med båda föräldrarna även om dessa är i konflikt med varandra (bl.a. förarbeten till ). Dessa behov skall alla barn få tillgodosedda i sina hem. När föräldrarna av olika skäl sviktar i sin omsorg har ett ansvar att hjälpa och stödja familjen. omsorger om barn och ungdomar syftar till att underlätta för familjen att ge barnen en materiell och känslomässig tr ygghet. Omsorgerna innefattar både förebyggande 198 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR verksamheter liksom stöd och hjälp vid speciella situationer. I social- tjänstlagen betonas särskilt samarbetet med hemmen och vikten av att uppmärksamma barn och ungdomar i utsatta situationer. När barnets bästa motiverar det skall sörja för att barnet får vård och fostran utanför det egna hemmet (se 12 § SoL). Den verklighet som möter i arbetet med barn och ungdomar i utsatta situationer är ofta långt från idealbilden ovan. handlar det i stället om att dra gränser för vad barnet kan stå ut med, eller när det gäller ungdomar, utsätta sig själva för, utan att påtaglig risk för barnets/den unges hälsa och utveckling föreligger. So- cialtjänsten kan som regel, även i svåra situationer, ge föräldrar och barn det stöd och den hjälp de behöver i frivilliga former. När social- tjänsten bedömer att barnet/den unge behöver vård, men samförstånd inte kan nås, träder skyldigheter i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) in. Vilka reella möjligheter har att hjälpa barn som far illa, barn som har psykiska problem eller riskerar att få psykiska pro- blem, är ytterst en lokal politisk fråga. Det handlar då om socialtjäns- tens organisation, resurser och kompetens. Individ- och familjeomsorgen i bedriver verksamheter/ar- bete som grundar sig på lagar och politiska beslut. De förtroendevalda har en central roll. De fastställer målen för verksamheten. De bär an- svaret för verksamheten gentemot allmänheten och de hjälpbehövande. I detta finns ett ansvar för den inre organisationen, personalen och även för arbetsmetoderna. 'ENERALISTER OCH SPECIALISTER har ålagts samhällets yttersta ansvar att värna och skydda barn och garantera goda uppväxtvillkor. När det gäller barn som far illa innebär det kunskaper och kompetens att utreda barnets/den unges behov och förhållanden, bedöma föräldrarnas omsorgsförmåga samt tillse att familjen och barnet får den hjälp och det stöd som barnet/familjen/den unge behöver antingen genom egen försorg eller genom att hänvisa till annan ansvarig myndighet. Till uppgifter hör att göra sig väl förtrogen med levnadsförhållandena i kommunen. Det innebär bl.a. kännedom om olika områdens sociala struktur och förekomsten av riskmiljöer. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 199 Socionomer, som utgör den vanligaste yrkesgruppen bland social- sekreterare, utbildas till generalister och är i grunden inte experter på barn. Deras yrkeskompetens vilar på kunskaper om samhälle och indi- vider, vilket ger dem goda förutsättningar att tillämpa den helhetssyn i arbetet som är en av de fastslagna principerna för indi- vid- och familjeinriktade arbete. Generalistkunskapen är alltså basen i det sociala arbetet. En definition av generalist – om man inte vill nöja sig med "en som kan lite om allt" – med utgångspunkt från betydelsen av generell (överblickande, omfattande, allsidig) skulle vara: "En kompetens som förmår att värdera, välja ut och kombinera för hela situationen relevant kunskap med utgångspunkt i en egen kunskapsmassa avpassad för den givna uppgiften" (1997, hearing med ). Många socialsekreterare väljer dock att specialisera sig inom social- tjänsten. Genom vidareutbildningar och lång erfarenhet utvecklas barn- kompetens och "barnexperter" inom . Generellt sett kan man ändå påstå att socialsekreterarnas grundut- bildning gör att de är beroende av experter inom andra verksamhe- ter för att kunna avgöra vad som är bäst för det enskilda barnet (1994:139). Socialsekreterarens uppdrag förutsätter att han/hon har kompetens att bedöma när experter behövs och vilket uppdrag ex- perten skall ges. Socialsekreterarens uppdrag förutsätter vidare att han/hon har kun- skaper att värdera expertutlåtanden från barnpsykiatrer, psykologer och jurister, och att göra detta mot en egen kunskap om barns utvecklings- processer, familjens sociala interaktion och dess betydelse för barnets självbild och identitet, de sociala och ekonomiska villkorens betydelse för det sociala samspelets former och innehåll i familjen samt barnets och familjens familje- och socialrättsliga situation och möjlighet (1997, hearing med ). Detta innebär bl.a. att socialsekreteraren vanligen är den som bäst bedömer: -föräldrarnas samlade omsorgsförmåga, -barnets samlade omsorgsbehov, -vilka samlade krav som måste ställas på familjehemsföräldrar, -barnets fortsatta behov av omsorg och kontakter med de biologiska föräldrarna och andra närstående, -de rättsliga villkoren med särskild hänsyn till barnets och föräldrar- nas övriga samlade villkor, dvs. sociala, psykologiska, socialpsyko- logiska etc. (1997, hearing med ). Socialtjänstlagens grundläggande utgångspunkt är att alla människor kan och vill utvecklas till att bli självständigt fungerande individer. 200 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Alltsedan socialtjänstlagens införande har man betonat klien- tens medverkan i vården och familjens betydelse. Socialt behandlings-/förändringsarbete innebär inte enbart att kräva att den enskilde individen ändrar sitt levnadssätt utan också att angripa de problem och svårigheter som kan finnas i livssituationen. Helheten betonas och uppmärksamheten riktas från den enskilde individens pro- blem till samspelet mellan individer i grupper och mellan individer och samhället. Det råder en bred enighet om att bör ar- beta med problemen där de har uppstått och att det är viktigt att ta till- vara alla de resurser som finns i närmiljön. Till kärnkompetensen inom hör därför en vana att ta vara på och stimulera det naturliga nätverket kring individen. Det har blivit allt vanligare att utöver socionomer även anställa andra yrkesgrupper i arbetet med barn som far illa. Detta betyder också att "kärnkompetens" i viss mån förändras och att det kan se olika ut i olika kommuner. På många håll i landet har, som ovan nämnts, socialsekreterare specialiserat sig inom barn- och ungdoms- området. Den omfattande kunskapen som många socialsekreterare har underskattas dock ofta, bl.a. i domstolar till förmån för vittnen och s.k. sakkunniga vittnen, som inte har den teoretiska bakgrund eller den kännedom om den enskilda familjen som socialnämndens företrädare har (1995:21). Samarbetet med barnpsykiatrin behandlas i avsnitt 8.5. Vi vill dock här understryka att arbetsfördelningen mellan och barn- psykiatrin är en viktig fråga i diskussionen om kärn- kompetens och arbete i barnfamiljer. I vad mån skall barnpsykiatrin överta ansvaret för behandling om den insats barnet eller den unge behöver endast kräver t.ex. psykologkompetens? I vad mån skall soci- altjänsten i stället, genom att vidareutbilda socialsekreterare eller ge- nom att anställa flera psykologer, fördjupa sin kompetens när det gäller behandlings-/förändringsarbete i barnfamiljer, blir viktiga frågor att besvara. Vi återkommer till detta i våra överväganden. erbjuder olika åtgärder till familjer som behöver stöd. finns en hel flora av åtgärder. Det kan se mycket olika ut i olika kommuner. En del åtgärder kan sägas i första hand syfta till att ge stöd, medan andra åtgärder är mer inriktade mot att hjälpa familjen att för- ändra en situation.