sou · GMB3160d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Kreditrisk kan definieras som risken att en part i en finansiell transaktion inte uppfyller villkoren i kontraktet och förorsakar fordringsägaren ka- pital- eller ränteförlust, eller ökade kostnader. Således är bankernas in- nehav av kreditfordringar, certifikat och obligationer (emitterade av and- ra än staten) förenade med kreditrisk, dvs. risk för att låntagaren inte uppfyller sina åtaganden mot bankerna vad gäller betalning av räntor och amorteringar . I klassen kreditrisker inryms också ris- ken för att en motpart inte kan fullfölja en värdepappers- eller betal- ningstransaktion vid likvidtidpunkten så att banken åsamkas förluster. Denna risk benämns motpartsrisk. Kreditrisk vid innehav av kreditfordringar Den primära risken med att inneha kreditfordringar samt certifikat och obligationer (emitterade av andra än staten) är att låntagaren kan vara oförmögen, alternativt ovillig, att uppfylla lånekontraktets villkor om betalningar av ränta, amorteringar eller hela lånebeloppet på förfalloda- gen. Risken för att lånet inte återbetalas till fullo beror inte bara på lån- tagarens löpande inkomstflöden utan även i hög grad av ställda säkerhe- ters värde för återbetalning eller vid låntagarens eventuella konkurs. Kreditrisken i ett lån är särskilt hög om det råder en samvariation mellan de löpande inkomstflödena, som till stor del styr förmågan att betala de löpande räntorna och amorteringarna, och säker- hetens värdeutveckling. Detta gäller framför allt i verksamheter där in- tjäningsförmågan hänger nära samman med typen av säkerheter som kan komma i fråga – t.ex. fastighetsbolag som ställer fastigheter i pant eller företag som lånar mot företagsinteckning. Kreditriskexponeringen kan betraktas inte enbart utifrån den indivi- duella kreditens egenskaper utan i hög grad även utifrån kreditens till- skott till kreditportföljens risk. Därmed har portföljens inriktning bety- delse, dvs. hur mycket bättre diversifierad portföljen blir då den nya kre- diten läggs in i portföljen. Den verkligt allvarliga risken för innehav av kreditfordringar kommer från risken för händelser som slår hårt mot ett stort antal krediters värde, s.k. makrorisk. Risker och riskhantering i bankrörelse 197 Kreditrisk i värdepapperstransaktioner (motpartsrisk) Kreditrisken i vissa värdepapper, exempelvis ett derivat, beror på storle- ken av den orealiserade vinsten. Om värdet av positionen i derivatet går upp uppstår en orealiserad vinst, men också en fordran på motparten och därmed en kreditrisk. Således går marknadsrisken och kreditrisken åt olika håll i vissa fall. Kreditrisk kan även sägas innefatta avvecklingsrisk som uppstår vid en finansiell transaktion innan likvid mot leverans, dvs. det sålda värde- papperet har levererats och likvid erhållits.33 I avvecklas i prin- cip samtliga aktie- och penningmarknadsaffärer i VPC:s system genom överföringar mellan konton. Likviden levereras i system för clearing och avveckling av betalningar – . Även om leverans av vär- depapper inte kan ske utan att betalning erhållits uppstår en risk efter- som VPC inte garanterar affären. Om bankens motpart fallerar tvingas banken ersätta affären med en motsvarande affär till rådande marknads- pris och riskerar därmed att gå miste om en vinst eller att åsamkas en förlust. I den derivatclearing som sker på optionsmarknad (OM) garanteras affären genom att OM går in som motpart i affären. Således är det endast clearingorganisationens kreditvärdighet som behöver be- dömas av respektive aktör. Andra faktorer som håller nere riskexpone- ringen i denna handel är multilateral nettning av aktörernas inbördes åta- ganden, vilket medför att avvecklingsflödena begränsas. Dessutom stäl- ler aktörerna säkerheter i relation till positionerna. Detta gäller alltså den börsanknutna handeln med standardiserade instrument. Handeln med icke-standardiserade och icke-clearade s.k. OTC kontrakt är inte omgär- dad med motsvarande säkerhetsarrangemang varför motpartsriskerna torde vara större. De största avvecklingsriskerna finns förmodligen inom valutahandeln eftersom leverans mot betalning svårligen kan uppnås till följd av att betalningssystemen i olika valutor inte är öppna . Den s.k. Herstatt-risken innebär risken för att en bank som levererat valuta inte erhåller annan valuta från sin motpart enligt kontraktet till följd av att denne ställer in betalningarna betalningsvägarna är stängda. (Namnet, Herstatt-risk, kommer från den tyska banken som gick i konkurs 1974.) Denna aspekt på motpartsrisk förekommer inte på rän- tesidan där likvidavräkning sker med leverans av det underlig- gande instrumentet. 33 Se SOU 1993:114 för en närmare beskrivning av risker inom clearing och avveckling av värdepappersaffärer. 198 Risker och riskhantering i bankrörelse Bankernas betalningar till varandra över interbankmarknaden innebär också motpartsrisker. Den ökade mängden och volymen av dessa trans- aktioner utgör en av de riktigt stora källorna för risk för instabilitet i banksystemet och i förlängningen betalningssystemet. Detta systemrisk- problem samt systemriskaspekterna på derivathandel och valutahandel diskuteras i avsnitt 4.3.3. Operativ risk, som ibland också kallas administrativ risk, kan för bank- er i princip innefatta risk för alla typer av förluster som inte är direkt hänförliga till de finansiella riskerna. Ett försök till en något mer avgrän- sad definition kan ta sin utgångspunkt i en uppdelning mellan handlägg- ningsrisk, intern kontrollrisk och teknisk risk. Handläggningsrisken är risken för felaktigheter vid affärsavslut, af- färsregistreringar, avstämning, redovisning eller av motsvarande orsak- er uteblivna intäkter eller förluster. Här ingår också risk för fel i doku- mentation och kontrakt. Denna risk innefattar även fara för misstag i handläggningen av ärenden såsom hantering av låntagares fallissemang och lånepanter. Den interna kontrollrisken avser risken för att medarbetare bryter mot interna (eller externa) regler och riktlinjer och orsakar förluster, t.ex. genom att överskrida handelslimiter eller på annat sätt ta position-er som inte är förenliga med bankens önskade riskprofil. Sådan risk-exponering blir särskilt betydande om det saknas effektiva informationssystem och intern kontroll som leder till att individer eller grupper inom banken be- driver olämpliga verksamheter eller håller farliga positioner utanför led- ningens och ägarnas kännedom. I den interna kontrollrisken ingår också risken för bedrägerier samt fara för dålig incitamentstruktur i organisa- tionen, vilket kan leda till svaga prestationer hos medarbetarna eller för- lust av nyckelpersonal. Den tekniska risken är risken för att de system som används för af- färshantering och värdering fallerar eller ger felaktiga utdata och därmed orsakar felaktiga beslut med merkostnader eller förluster som följd. Ex- empel på orsaker till denna riskexponering är fel val av system med hän- syn till behov, implementeringsfel samt brister i den data som registreras i systemen. Utan fungerande informations- och rapportsystem minskar förutsättningarna för att kunna analysera och hantera marknads- och kreditrisker på ett lämpligt sätt. Till den tekniska risken hör faran för telekommunikationsfel och da- tasystemhaverier. De finansiella institutionernas växande beroende av datasystem gör dem allt mer utsatta för sådana händelser. Risker och riskhantering i bankrörelse 199 kan leda till stora kostnader för institutet i fråga. Eftersom bank-erna är hårt sammanlänkade via interbankmarknaden och betalningssystemen kan systemavbrott i något eller några större institut dessutom drabba många andra institut och i värsta fall sätta hela det finansiella systemet i gungning. Systemrisk kan definieras som risken för att de finansiella marknaderna, inklusive systemen för clearing och leverans, innehåller svagheter, som kan leda till att marknaderna eller betalningssystemet kollapsar som en konsekvens av att en eller flera stora aktörer faller. Denna risk är vä- sentlig att begränsa, inte bara för bankerna utan även för lagstiftaren och tillsynen eftersom staten har ett övergripande ansvar för betalningssys- temets stabilitet. En utvecklingstendens är bankernas ökade mängd och volym av transaktioner med varandra över den nationella och internationella inter- bankmarknaden. De omfattande fordringsbelopp/exponeringar bank-erna har på varandra kan ibland vara större än bankernas kapitalba- ser. Det innebär att ett problem i ett stort institut, som leder till att det inte kan fullfölja sina åtaganden mot andra banker, riskerar att blixt- snabbt leda till en kedjereaktion på interbankmarknaden med en serie fallissemang som följd. I system för clearing och avveckling av betalningar – – avvecklas deltagarnas betalningar som betalningsmeddelandena presenteras i systemet. Det krävs dock att in- stituten håller likvida balanser hos eftersom det är svårt att förutsäga och koordinera in- och utgående betalningar. Bankerna kan dock frestas att hålla alltför lite likviditet hos till följd av att det är kostsamt att hålla onödig likviditet. Det ökar risken för otillräcklig likviditet i transaktionerna, vilket kan orsaka stopp i interbankbetalning- systemet med allvarliga spridningseffekter till det finansiella systemet i övrigt som följd. För att mildra denna risk för likviditetsbrist ger Riks- banken krediter . Med ställande av säkerhet är dessa krediter till institut med likviditetsproblem obegränsade till sitt belopp. Utan ställande av säkerhet är krediternas storlek begränsade. Det finns således en potentiellt besvärlig beslutssituation för som ansvarig för systemstabiliteten, då ett institut inte kan ställa tillräcklig säkerhet för en riksbankskredit. I princip skall avgöra om ett fallissemang i detta institut skulle hota stabiliteten i systemet. När det gäller valutahandeln nämndes den s.k. Herstatt-risken i av- snittet om motpartsrisk. I Herstatt-kraschen fick Herstatt-banken till 200 Risker och riskhantering i bankrörelse följd av handel i olika tidzoner in de europeiska valutor som banken hade en fordran på. Banken gick dock omkull innan avvecklings- system hade öppnat. Därmed hann banken inte betala ut sina skulder i dollar. Detta ledde i sin tur till instabilitet i det amerikanska banksyste- met eftersom de banker som sänt medel till Herstatt-banken i sin tur väg- rade göra betalningar till sina motparter. Denna risk föreligger alltjämt på valutamarknaden där handeln avvecklas bilateralt mellan bankerna och där fungerande rutiner för leverans mot betalning svårligen kan upp- rättas till följd av att betalningssystemen i olika valutor har olika öppet- tider. En annan utvecklingstendens inom det finansiella systemet är att han- deln med s.k. derivatinstrument har vuxit mycket starkt . Det finns på vissa håll hos allmänheten, och kanske även hos myn- digheter, en oro och misstänksamhet mot dessa instrument som beror på instrumentens komplexitet, den stora omfattning som användningen av instrumenten har fått samt de nämnda spektakulära förlusterna som gjorts i handeln med derivat (bl.a. bank och Ba- rings bank). En diskussion om de systemrisker som kan bli resultatet från bank- ers (och andras) handel i derivatinstrument bör ta sin utgångspunkt i derivatens dubbla natur att vara dels ett försäkringsinstrument, dels ett kraftfullt instrument för spekulativa positioner. Eftersom användandet av derivatinstrument utgör det kanske effektivaste sättet för aktörer med finansiella tillgångar och åtaganden att begränsa sin exponering mot framför allt marknadsrisker, men också kreditrisker, kan dessa instru- ment (rätt använda) bidra till att dämpa en gryende turbulens på mark- naden snarare än att generera instabilitet. Av denna anledning bör det i princip i varje god bankverksamhet finnas en derivatportfölj. Eftersom vissa typer av öppna derivatpositioner kan förändras myck- et snabbt och nästan obegränsat negativt kan instrumenten också utgöra en potentiell systemrisk om de hanteras felaktigt. Det gäller särskilt om en stor aktör inom ett betydande segment på de finansiella marknaderna, t.ex. valutamarknaden, håller farliga positioner. Om positionerna ut- vecklas till stora förluster kan förtroendet för institutet och till och med marknadssegmentet skadas. I förlängningen kan ett sådant scenario leda till instabilitet i hela det finansiella systemet, både nation-ellt och inter- nationellt. I princip samtliga risktyper som nämndes i avsnitt 4.3 gör sig gällan- de i handeln med derivat, i varierande grad beroende på vilken typ av derivat det är fråga om. De allmänt sett kanske viktigaste risktyperna i detta avseende är motpartsrisk och de operativa riskerna, dvs. risker för att bankerna inte har tillräcklig insikt om derivatens risker samt utveck- lade rutiner och system för hantering av riskerna. Risker och riskhantering i bankrörelse 201 hanteras framför allt med en effektiv intern kontroll och ansvarsstruktur. Motpartsrisken hanteras av bankerna genom bl.a. kredit-analyser och från marknadens och samhällets sida genom att säkerheten i clearing- och avvecklingssystemen i derivathandeln upprätthålls. genomförde 1994 en omfattande utredning om bl.a. sys- temriskerna i den svenska derivatmarknaden. En av utredningens slut- satser var att bankkoncernernas centrala ställning inom de icke cle-arade delsegmenten motiverade särskild uppmärksamhet från tillsynshåll, framför allt eftersom de har en särställning i betalningssystemet. Risken för systemstörningar inom derivatmarknaden anses mest påtaglig inom valutamarknaden (som alltså är icke-clearad) men även inom den icke- clearade delen av räntehandeln. Institutgenererad systemrisk är mindre trolig vad gäller börshandlade derivat än inom icke-clearad handel, bl.a. på grund av den mer spridda kundstrukturen och ofta mindre riskabla avvecklingen av affärerna. Även om den s.k. OTC-handeln (icke-clearad handel med icke-standardiserade instrument) anses vara särskilt riskabel i sig, anses den till följd av sin ringa omfattning inte utgöra någon på- taglig systemrisk. Det finns många fler risker än de ovan uppräknade. Egentligen skulle alla upptänkliga händelser som kan orsaka en bank en förlust eller stör- ning kunna ge namn åt en risktyp. Nedan ges ytterligare några exempel på risker för händelser som kan leda till betydande förluster eller pro- blem. Den legala eller juridiska risken kan i grunden delas upp i två delar, dels risker som ett oklart rättsläge medför, dels risker som det innebär att det juridiska systemet i ett land fungerar dåligt. De här riskerna är grund- läggande i den meningen att även en noggrann och välinformerad aktör har svårt att undgå dem. Visserligen kan aktörerna försöka att genom avtal reglera ett oklart rättsläge men om det överhuvud taget går kan det bli både dyrt och komplicerat. Att det kan vara farligt att göra affärer på sådana ställen där det är svårt att komma till sin rätt behöver inte ut- vecklas. I en annan mening finns ytterligare juridiska risker, nämligen till följd av illa skrivna kontrakt, okunskap om andra länders rättsförhållanden och liknande. Sådant risktagande kan vara mer eller mindre medvetet. En affär kanske är så liten att det inte lönar sig att skriva ett kontrakt som täcker alla upptänkliga situationer eller att forska djupt i ett annat lands 202 Risker och riskhantering i bankrörelse Gemensamt för de här riskerna är att de beror antingen på oskick- lighet eller medvetet chansande. I någon mening kan de därmed hänföras till operativa risker. Politisk risk/landrisk Politisk risk, eller landrisk, avser risken för förluster till följd av åtgärder av politiska organ eller centralbanker som medför förändrade regler för marknaderna eller på annat sätt har en negativ inverkan på bankens fi- nansiella tillstånd. Här inryms risken för rörelsebegränsande regleringar såsom utlåningstak eller valutareglering. Andra exempel är vissa av de statliga åtgärder som nämndes i kapitel 2 som bidragande orsaker till bankkrisens uppkomst. Här är skattereformen 1991, som i ett slag mar- kant höjde realräntan efter skatt, ett viktigt exempel. Risken för oväntade devalveringar i länder där banken har placerat medel kan också räknas in som en politisk risk. Detta gäller även för risken att tillgångar i andra länder nationaliseras eller till följd av andra politiska åtgärder förlorar i värde. Risken för politiska kriser av olika slag, såsom att krig utbryter eller att det uppstår ett parlamentariskt kaos i ett land där en bank har place- rat pengar kan också räknas till politisk risk. Rörelserisk avser exempelvis osäkerhet rörande intäkter och kostnader som har att göra med bl.a. konkurrenssituationen och efterfrågebilden på bankens produkter. Således är exponering för rörelserisk något som ban- ker har gemensamt med de flesta andra typer av företag. Som nämndes i avsnitt 4.2 utgör finansiell riskhantering en självklar del i bankers verksamhet. Riskhantering är i viss mening vad som ger banker ett existensberättigande. En affärsverksamhet av växande betyd- else är att för kunders räkning erbjuda riskhanteringstjänster och speci- alkonstruerade finansiella instrument. Denna verksamhet ger i sig upp- hov till behov av egna riskhanteringsåtgärder för banken. Bankernas övriga verksamhetsgrenar, placeringar, utlåning och upplåning medför också exponering för olika typer av risker som skall hanteras på något sätt. Risker och riskhantering i bankrörelse 203 Tillvägagångssättet i riskhanteringen beror på vilken typ av risk det är fråga om. Vissa risker kan elimineras helt. Diversifiering av kredit- portföljen är ett exempel på eliminering av diversifierbara risker. Risk-er som inte kan diversifieras bort, s.k. systematiska risker, kan undvikas genom transferering till andra aktörer. Detta kan ske genom riskgarde- ring (hedging) med derivat, t.ex. via handel med optioner eller swappar. Ränterisk och valutarisk faller exempelvis in i gruppen av risker som kan marknadsprissättas. En förutsättning för denna strategi är att dessa risker kan förstås och genomlysas av de aktörer till vilka riskerna trans- fereras. Annars kan transaktionen svårligen komma till stånd. Risker i komplexa eller svårgenomlysbara tillgångar, vars värde är svårt att kommunicera till tredje part, kan inte handlas på någon marknad. Detta är risker som bankerna ofta har komparativa fördelar av att hantera. Exempel på sådana risker är kreditrisken i de enskilda krediterna (till låntagare vars rörelse inte värderas på en marknad). En grundförutsättning för en lyckosam riskhantering är att riskerna i rörelsen identifieras och mäts på ett ändamålsenligt sätt. Identifieringen av riskerna innefattar utredning om vilka verksamheter (och målvariab- ler) som är känsliga för olika risker. Här ingår också att bestämma vil- ken information som behövs samt urskilja drivkraften bakom riskerna. Identifieringen av riskexponeringen är beroende av tillförlitliga in- formationssystem som kan fånga upp och tolka den information som anses behövas. Det är inte minst viktigt för att risken skall kunna mätas korrekt. Mätmetoden beror på vilken risktyp det är fråga om. Med till- förlitliga mätmetoder kan påverkan av t.ex. ränteförändringar på målva- riablerna skattas. Härmed är förutsättningen för värdering av risken god vilket ofta är avgörande för att det skall vara möjligt att bedöma om ex- poneringen stämmer med bankens risktolerans/riskpolicy. Det är också nödvändigt att så långt möjligt ringa in värdet på risken om den skall absorberas, som t.ex. kreditrisken i lån, eller hedgas via positioner i de- rivat. 4.4.2Hantering av marknadsrisker – metoder och instrument Här fokuseras på ränteriskhantering enligt argumenten i avsnitt 4.2. Överhuvud taget är redovisningen mycket översiktlig. För en djupare diskussion av metoder för hantering av ränterisker hänvisas till den om- fattande litteraturen på området.34 34 Exempelvis Fabozzi (1993), Bierwag (1987), Söderlind (1997), Jorion och (1995), , och (1990). 204 Risker och riskhantering i bankrörelse Det första steget i riskhanteringsprocessen är att bestämma målvariabel för risken i fråga. Det är en förutsättning för att kunna identifiera risk- exponeringen. Enligt resonemanget i avsnitt 4.3 är en naturlig övergrip- ande målvariabel i banker stabilitet i balansräkningen (kapital-basen). Närmare bestämt är det risken för negativ resultatutveckling (mer exakt, räntenettot) samt negativ utveckling i nettomarknadsvärdet av tillgångar och skulder till följd av ränteförändringar som utgör ränterisken för ban- ker. Mätningen och hanteringen av ränterisken kan se olika ut i bankerna beroende på rörelsens utseende. I normalfallet har banker relativt stora innehav av räntekänsliga tillgångar och skulder. Traditionellt har mät- ningen och hanteringen av ränterisken i balansräkningen skett med meto- der såsom gap- och durationsanalys. Gapanalys innebär något förenklat att bankens tillgångar och skulder samlas ihop utefter sin räntebindningstid i olika löptidsband. Skillnaden mellan volymen räntekänsliga tillgångar och skulder (och utombalansin- strument) som kan utsättas för ränteförändringar kallas "gap". Gapet indikerar räntenettots känslighet för variationer i ränteläget. Ju större gap och rörligare räntor samt ju längre gapet varar desto större riskexponering. Gapanalysen brukar kompletteras med en durationsanalys av port- följen. Durationen kan ses som ett effektivt löptidsmått för en tillgång eller portfölj eftersom det fångar upp tidsstrukturen i tillgångens kassa- flöden. En tillgångs duration är summan av kupongbetalningar och no- minellt belopp diskonterade med respektive avistaräntor. Gapet kan såle- des mätas mer effektivt som skillnader i duration mellan tillgångar och skulder (och utombalansinstrument). Med viss modifiering ger duratio- nen ett mått på den procentuella förändringen i värdet av en position till följd av en given (liten) ränteförändring. Analysen av ränteriskexponeringen i balansräkningen kan förfinas genom att använda simuleringsmodeller för att analysera effekterna av räntevariationer på resultat och nettomarknadsvärde. När det gäller hanteringen av den framräknade ränteriskexponeringen är bankernas riskminimeringsposition ofta att låta durationen på skuldsi- dan vara lika med tillgångssidan (korrigerat för utombalansinstrumen- ten). Denna metod kallas Immunisering och skyddar mot parallellför- skjutningar i avkastningskurvan. Typiskt för en traditionell bank är att ha en kortare räntebindningstid på skulderna än på tillgångarna. Det be- tyder att banker allmänt sett är känsliga för att räntorna stiger eftersom den genomsnittliga räntan på skulderna då kommer att anpassa sig snab- Risker och riskhantering i bankrörelse 205 bare än den genomsnittliga utlåningsräntan, varvid banken förlorar pengar (en sådan position kallas negativt gap). Ett sätt att hantera ränteriskexponeringen är att omallokera tillgångar och skulder för att uppnå en önskad riskexponering. Det kan dock i praktiken vara svårt att på detta sätt uppnå en exakt immunisering eftersom en stor del av bankens tillgångar och skulder inte är tillräckligt likvida för att kunna handlas på en marknad. Dess- utom kan en fortlöpande justering av positionerna medföra stora trans- aktionskostnader. Immunisering där durationsgapet sätts till noll är inte en självklar strategi i alla lägen, särskilt inte då ledningen har starka åsikter om rän- telägets framtida utveckling. Att acceptera en viss (kontrollerad) ränte- riskexponering kan ge en högre förväntad avkastning jämfört med noll- riskalternativet. Ett annat sätt att hantera ränteriskexponeringen är att med hjälp av derivatinstrument hedga riskexponeringen. Med hedging menas en teknik där man kombinerar instrument på ett sådant sätt att risknivån blir tole- rabel. Sedan drygt finns i en mängd (derivat)instrument som möjliggör hedging, exempelvis terminer och optioner i aktier, valutor och penningmarknadsinstrument samt swappar på valutor och penningmarknadsinstrument.35