sou · GMB38d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Restriktio- nerna i den katalanska alkoholreklamlagstiftningen begränsades, vilket EG- domstolen tycks ha tagit fasta på i sina skäl, till drycker med mer än 2 3 volymprocent alkohol och till endast särskilt angivna spridningsvägar för reklamen. Den slutsats man kan dra av detta avgörande är sålunda at t medlemsstaterna kan rättfärdiga nationella restriktioner för alkoholreklam med hänsyn till skyddet för människors hälsa och liv, under förutsättning att regleringen varken är diskriminerande eller oproportionell. Var gränsen bör dras innan restriktioner anses alltför långtgående har dock int e klargjorts. Det kan delvis mot bakgrund av det nu anförda hävdas att åtminstone regleringen av alkoholhaltiga lättdrycker är alltför långtgående. Syftet med bestämmelsen är dock inte att lägga onödiga restriktioner på marknadsfö- ring av lättöl och andra alkoholhaltiga lättdrycker. Syftet är i stället at t hindra att begränsningarna av alkoholreklamen kringgås och att alko - holdrycker indirekt marknadsförs genom lättdrycker. Eftersom syftet at t hindra indirekt reklam för starkare drycker betingas av hänsyn til l folkhälsan, bör också den nu diskuterade bestämmelsen kunna rättfärdigas under åberopande av artikel 36. Det kan vidare enligt utredningens mening hävdas att här föreligger ett behov av att skydda konsumentintresset . Avsikten med den föreslagna regleringen härvi dlag är som nämnts också att hindra risken för förväxlin g mellan lättdrycker och alkoholdrycker. Konsu- menterna bör enkelt kunna identifiera den produkt som marknadsförs . Sålunda bör konsumentskyddet enligt Cassis de principen ocks å kunna anföras till stöd för regleringen. Som utredningen har anmärkt har bedömt att den nuvarande alkoholreklamregleringen inte iakttar de gemenskapsrättsliga kraven på konkurrensneutralitet. Det främsta skälet för denna ståndpunkt synes ha varit att lättölet, som faller utanför restriktionerna för alkoholre- klamen, är en unik svensk produkt. Med utredningens förslag kan hävdas att allt öl kommer att marknadsföras under i stort sett samma villkor . Möjlig heten för svenska bryggerier att marknadsföra starkare öl geno m lättöl fö rsvåras. Därmed kan konkurrensen gentemot utländska tillverkare eller distributörer av öl, som sällan har ett så svagt öl som lättöl i sit t sortiment, föras på mer lika villkor. Förslaget i detta avseende bör enlig t Närmare om en ny lagstiftning utredningens mening kunna anses medföra större förenlighet med gemen- skapsrätten än dagens reglering. 14.10Om det s.k. animeringsförbudet m.m. När det gäller det s.k. animeringsförbudet kan det tyckas som om konsu - mentpolitiska intressen krockar med alkoholpolitiska hänsyn. Räckvidden av för budet har diskuterats (se avsnitt 13.3.1). Enligt utredningens bedömning bör dock den k orrekta tolkningen av bestämmelsen vara att det endast är åtgärder på själva serveringsstället som omfattas av förbudet (jfr Kammarrättens i dom , mål nr 1304-1993). Utredningen har övervägt om det är lämpligt att utvidga bestämmelsen till att också omfatta annonser i tidningar som innehåller uppgifter som ur alkoholpolitisk synvinkel kan anses mindre lämpliga, t.ex. om möjligheten att köpa öl till reducerat pris eller under förmånliga villkor såsom unde r Happy hour. Enligt utredningens bedömning hade dock en såda n bestämmelse krävt grundlagsändring. Sådana annonser som diskuteras kan nämligen anses marknadsföra själva serveringsstället och int e alkoholdrycken. Följaktligen täcker inte bestämmelsen i 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen en sådan reglering eftersom grundlagen endast avser möjligheten att införa förbud eller restriktioner mot kommersiell a annonser i den mån annonsen används vid marknadsföring av alkoholhalti- ga drycker. Utredningen finner inte lämpligt att föreslå ändring i grundla- gen. I sammanhanget skall inte heller bortses från att det kan vara ett legitimt konsumentintresse att få kännedom om vilka priser en restaurang håller på sitt sortiment av alkoholdrycker. Enligt 6 kap. 6 § alkohollagen får priser på alkoholdrycker på et t serveringsställe inte sättas lägre än inköpspriset för varan jämte skälig t tillägg, och priserna skall avvägas så att försäljning av starkare alko - holdryck inte främjas. Om ett serveringsställe håller priser som kan anses strida mot denna bestämmelse är det ett incitament för tillsynsmyndigheten att granska verksamheten där. Av 6 kap. 2 § samma lag följer att servering inte får föranleda olägenheter ifråga om ordning och nykterhet. Det finn s sålunda enligt utredningens mening andra och tillräckliga alkoholpolitiska medel att komma tillrätta med försäljning som sker under oseriösa former. 15 Tillsyn och sanktioner I utredningens uppdrag ingår att överväga om Alkoholinspektionen s tillsynsroll på alkoholområdet bör utvidgas till att omfatta även viss a uppgifter vad gäller tillsynen av marknadsföringen av alkoholdrycker. Om marknadsföringsreglerna fördes in i alkohollagen skulle enligt direktive n en tillståndshavare som inte följer gällande marknadsföringsregler då , förut om åtgärder enligt marknadsföringslagen, också kunna riskera sit t tillstånd enligt alkohollagen. Enligt direktiven skall utredningen vidare övervä ga om marknadsstörningsavgift generellt bör kunna utdömas fö r överträdelse av alkoholreklamreglerna. Den i direktiven omnämnda kritiken av tillsynen av alkoholreklamlagen kommer, såvitt utredningen kunnat utröna, främst från och i viss mån från . Även andra s.k. aktörer har i kontakter med utredningen framfört kritik mot det sätt på vilket tillsynen sköts. Kritiken kan sammanfattas i påståendet att int e agerar mot sådan reklam som tidigare föranlett ingripande. I de ärenden om alkoholreklam som avgjorts av har inte i något fall meddelats förbud enligt 14 § marknads- föringslagen. Vid endast ett tillfälle sedan domen MD 1993:6 meddelades har väckt talan vid domstol angående alkoholre- klam (Gourmet-fallet, se avsnitt 6.1.2). I de fall överträdelser har konstate- rats har detta påpekats, varefter ärendet har avskrivits efter erhålle n förklaring från dem vilkas marknadsföring ansetts strida mot alkoholre - klamreglerna. Det är naturligtvis en bedömningsfråga huruvida myndighe- ten i de enskilda fallen bort gå vidare med utnyttjande av marknadsförings- lagens sanktionssystem. Det står dock enligt utredningens mening klart att det sätt på vilket har tillämpat regelsystemet inte av något skäl i sig motiverar att tillsynen flyttas över till Alkoholinspektionen eller till någon annan myndighet. Från allmänna synpunkter leder naturligtvis en strängare tillämpning av alkoholreklamreglerna till en vidare kännedom om dem och en sådan tillämpning kan också bidra till att innebörden av systemet, bl.a. geno m domstolsavgöranden klargörs, närmare. Den kan också påverka dem som marknadsför alkoholdrycker att avhålla sig från beteenden som strider mot reklamreglerna samt minska överträdelser bland mindre seriösa aktörer . Härigenom motverkas en snedvridning av konkurrensen mellan dem som efterlever reglerna och dem som inte gör det. Som utredningen har konstaterat är det sätt på vilket har tillämpat regelsystemet inte något skäl i sig för att tillsynen flyttas över till Alkoholinspektionen eller till någon annan myndighet. Frågan är om det kan finnas andra skäl för en sådan överflyttning. Ett övergripande skäl för en överflyttning till Alkoholinspektionen är att man därigenom samlar hos en myndighet samtliga tillsynsfrågor som har med handeln med alkoholdrycker att göra. Till utredningen har det från s.k. aktörer framförts att det skulle vara en fördel om de när det gäller frågo r om försäljning och marknadsföring av alkoholdrycker behövde ha kontakt med endast en myndighet. Vad som talar för att Alkoholinspektionen och övriga tillsynsmyn - digheter enligt alkohollagen ges viss behörighet också när det gälle r tillsynen av efterlevnaden av reglerna om alkoholreklam är framför allt att de har insyn i branschen. Bland annat genom återkommande inspektioner övervakar de marknaden kontinuerligt och har fortlöpande kontakter med tillståndshavarna. Tillsynen ger kunskap och överblick som Konsumentver- ket/KO saknar. Härtill kommer att Alkoholinspektionen och de övrig a alkoholpolitiska tillsynsmyndigheterna redan utövar tillsyn när det gälle r gåvo- och animeringsförbuden (3 kap. 5 § och 6 kap. 7 § alkohollagen ) samt de särskilda bestämmelserna i alkohollagen med allmänt hålln a riktlinjer för hur försäljning och servering skall gå till (t.ex. 3 kap. 4 § och 6 kap. 2 §). Det finns enligt utredningens mening också alkoholpolitiska skäl som talar för att tillsynsmyndigheterna enligt alkohollagen ges ett utökat ansvar i fråga om tillsynen över marknadsföringen av alkoholdrycker. De få r därmed en helhetsbild av den lokala marknaden. En sådan ordning underlättar också tillämpningen av ett nytt system enligt vilket återkallelse av tillstånd blir sanktion vid överträdelser av alkoholreklamreglerna. För att tillsynsuppgiften skall ligga på talar att verket är central förvaltningsmyndigh et för konsumentfrågor med uppgift att bl.a. skydda konsumenternas hälsa och säkerhet. /KO har en mångårig erfarenhet och särskild kompetens när det gäller bevakningen av och tillsynen över marknadsföring. har också en kunskap i hur marknadsföringen i största allmänhet går till och hur olika branscher fungerar. Denna kunskap har verket skaffat sig bl.a. genom behörigheten att utarbeta riktlinjer för näringsidkarnas marknadsföring av varor, tjänster och andra nyttigheter (jfr 3 § punkten 3 förordning [1995:868] me d instruktion för ). I sin verksamhet står Konsument - verket/KO i ständig kontakt med näringslivet och dess representanter . /KO är tillsynsmyndighet för ett flertal lagar ino m konsumentområdet, eller vissa bestämmelser i sådana lagar, däriblan d marknadsföringslagen (1995:450), tobakslagen (1993:581), avtalsvillkor- slagen (1994:1512), prisinformationslagen (1991:601) och produktsäker- hetslagen (1988:1604). Sammanfattningsvis bör vid tillsynen av alkoholreklamreglerna såvä l den omedelbara insikt i och den särskilda kunskap om förhållandena p å alkoholmarknaden som tillsynsmyndigheterna enligt alkohollagen besitter som samlade erfarenhet av och kunnande om marknads- föring så långt som möjligt tas till vara. En möjlig ordning är att tillsynen delas upp med hänsyn till de olik a myndigheternas särskilda kompetens och praktiska möjligheter till insyn. Den alkoholreklamlagstiftning som utredningen föreslår innebär at t marknadsföring av alkoholdrycker som vänder sig till konsumenter i huvudsak kommer att äga rum på försäljningsställen. utövar kommunerna den omedelbara tillsynen över efterlevnaden av bestämmelser- na om servering av spritdrycker, vin och starköl (8 kap. 1 § andra stycket alkohollagen). Marknadsföringen av alkoholdrycker på serveringsställe n har intimt samband med den verksamheten. En lämplig ordning skulle kunna vara att de kommunala tillstånds- och tillsynsmyndigheter enligt alkohollagen ges viss behörighet att övervaka efte rlevnaden av marknadsfö- ringen av alkoholdrycker på restauranger, pubar och andra liknande ställen där rätten att sälja alkoholdrycker grundas på ett serveringstillstånd. Härigenom bör myndigheternas resurser kunna utnyttjas mer rationellt och kunskapen om reglerna för marknadsföringen av alkoholdrycker kunna spridas bättre åtminstone bland serveringstillståndshavare. De kommunala tillstånds- och tillsynsmyndigheterna skulle kunna göra en helhetsbedöm- ning av verksamheten på ett sådant ställe. Till exempel skulle förenligheten av prissättningen av starköl på ett serveringsställe med bestämmelsen i 6 kap. 6 § alkohollagen kunna prövas i samma sammanhang som bedömning- en av marknadsföringen av dryckerna på serveringsstället. Kommunernas tillsyn bör utövas vid sidan av . Den bör utövas i första hand men endast ta sik te på serveringstillståndshavarens ansvar för marknadsföringen. För kommuner nas tillsyn bör gälla alkoholla- gens allmänna sanktionssystem. I den mån tillsynen aktualiserar allmänna principiella marknadsföringsfrågor bör frågan överlämnas till Konsument- verket. Detta bör ske genom förmedling av Alkoholinspektionen. Den uppdelning av ansvaret för tillsynen av alkoholreklamregleringen som har förordats kan lagtekniskt uppnås genom att kommunern a genom en särskild bestämmelse i alkohollagen åläg gs ett tillsynsansvar över tillämpningen av de särskilda reglerna om marknadsföring av alkoholdryck- er på serveringsställen. bör föreskrivas att det för denna tillsyn skall gälla det allmänna sanktionssystemet enligt alkohollagen. De kommunala tillstånds- och tillsynsmyndigheternas tillsyn bör ta sikte på inte endast marknadsföringen inne i serveringsställenas lokaler utan också på den marknadsföring som sker i omedelbar an slutning härtill, t.ex. reklam i fönster och på skyltar, markiser och parasoller. Med marknadsföring på serveringsställen avses inte exempelvi s reklamblad som delas ut utanför serveringsställena. Inte heller direktreklam för serveringsstäl len eller för tillställningar på sådana ställen bör bedömas som marknadsföring på serveringsställen. exklusiva tillsyn bör omfatta marknadsföring a v alkoholdrycker utanför serveringsställen. Till tillsynsuppgiften bör hör a bl.a. att övervaka efterlevnaden av alkoholreklamregleringen på Interne t samt de särskilda förbuden mot att i kommersiella annonser eller i direktreklam marknadsföra alkoholdrycker till konsumenter. Det är viktigt att alkoholreklamregleringen tillämpas lika över lande t och att det sålunda blir en enhetlig praxis. Detta bör kunna tillförsäkra s genom länsstyrelsernas löpande tillsyn över kommunernas verksamhet (6 kap. 1 § alkohollagen). Härtill kommer att Alkoholinspektionen kontinuer- ligt skall följa upp tillämpningen av det alkoholpolitiska regelsystemet . Inspektionen har också till uppgift att sprida kunskap om tillämpningen av alkohollagen och rätt att i anslutning därtill utfärda föreskrifter oc h allmänna råd. När det gäller frågor om marknadsföring förutsätts det ske i samråd med . Den föreslagna ordningen innebär att ansvaret för tillsynen a v efterlevnaden av reglerna om alkoholreklam delas mellan de alkohol- politiska tillsynsmyndigheterna och . Härtill kommer den anknytning mellan reklamreglerna och andra regler för alkoholhanteringen som skapas om Alkoholinspektionen ges befogenhet att i vissa fall av övert rädelse av alkoholreklamregleringen besluta om återkallelse av partihandels- och tillverkningstillstånd. Förslagen förutsätter ett utvidga t samarbete mellan tillsynsmyndigheterna och . Ett sådant samarbete kan åstadkommas på många olika sätt. Utredningen vil l härvidlag peka på några av dem. Alkoholinspektionen bör ges till fälle att yttra sig i s.k. ordinarie ärenden om alkoholreklam, om det inte är uppenbart att skäl därtill saknas. När ett ärende avgörs bö r /KO underrätta Alkoholinspektionen om beslutet. På motsvarande sätt bör kommunerna underrätta såväl Alkoholinspektione n som /KO om sina beslut som rör alkoholreklam p å serveringsställen. De kommunala tillstånds- och tillsynsmyndigheterna bör vid sidan a v de åtgärder som följer av der as tillsynsuppgifter rapportera om missförhål- landen som rör marknadsföri ngen och som de bedömer faller utanför deras behörighet. Rapporteringen bör ske till Alkoholinspektionen som i förekommande fall bör rapportera vidare till /KO. Om någon av tillsynsmyndigheterna mottar en anmälan av alkoholre - klam som bedöms falla utanför myndighetens tillsynsansvar bör anmälan skickas till rätt myndighet (jfr 4 § tredje stycket och 6 § förvaltningslagen). Vad utredningen nu har anfört om skilda myndigheters samarbete i fråga om tillsynen av alkoholreklamregleringens efterlevnad kan aktualisera ändringar eller kompletteringar i lagar eller föreskrifter om myndigheternas ålägganden. Utredningen har inte funnit skäl att utarbeta närmare förslag i dessa hänseenden. Vad särskilt gäller kommunerna skall de enligt 8 kap. 2 § fö rsta stycket alkohollagen på begäran av andra tillsynsmyndigheter lämna uppgifter som behövs för deras tillsyn. Utredningen återkommer till frågor om finansieringen av de nya tillsynsuppgifterna i kapitel 20. I utredningens direktiv sätts ifråga om överträdelser av de särskild a marknadsföringsreglerna för alkoholrekl amen bör kunna leda till återkallel- se av tillstånd. Vidare skall utredningen överväga införandet av marknads- störningsavgift generellt för överträdelser av de aktuella reglerna. Enlig t utredningens mening bör också frågan om kriminalisering prövas. I alkohollagen finns straffbestämmelser om sanktioner vid överträdelser av mer centrala regler i lagen (se t.ex. 10 kap. 15 §§ om olovlig försäljning eller tillverkning av alkoholdrycker). Till bestämmelserna i alkohollagen om marknadsföring bör dock ej knytas några straffrättsliga sanktioner . Erfarenheterna av kriminalisering av bestämmelser i den äldre marknadsfö- ringslagen var inte goda (se bl.a. prop. 1994/95:123 s. 101 f., jfr prop. 1992/93:56 s. 30). Åtgärder i strid med straffbestämmelserna anmäldes i ringa utsträckning. Utredningarna ledde sällan till åtal, inte minst på grund av svårigheterna att bevisa uppsåt hos dem som ansågs ha gjort sig skyldiga till överträdelser. Om någon dömdes blev påföljden regelmässigt ett ringa bötesstraff. Detta medförde att sanktionssystemet ansågs ha haft liten pre- ventiv effekt. Härtill kommer att utvecklingen inom EU går mot att av - giftssanktionera klandervärda beteenden inom marknadsrätten. I har bl.a. den nya konkurrenslagen (1993:20) banat väg för detta ny a synsätt. Den införda Radio- och TV-lagen (1996:844) är ett annat exempel på detta. Genom den nya marknadsföringslagen (1995:450 ) avkriminaliserades också vissa särskilt förbjudna marknadsföringsåtgärder. Istället infördes marknadsstörningsavgiften som en sanktion för vissa fall av allvarligare övertramp. Mot bakgrund av det anförda är det enlig t utredningens bedömning uteslutet att föreslå att alkoholreklamreglern a skall straffsanktioneras. sanktioneras överträdelser av alkoholreklamregleringen med stöd av marknadsföringslagens bestämmelser. har behörighet att utfärda vitesförelägganden enligt 21 § marknadsföringslagen (jfr 3 § alkoholreklamlagen), att väcka talan vid med yrkande om förbud mot en fortsatt användning av en marknadsföringsåt- gärd samt att ansö ka om vitets utdömande. Om en annonsering sker i strid med annonsförbudet i radio och TV (2 § andra stycket alkoholreklamlagen) kan också väcka talan vid med yrkande att näringsidkaren eller någon som har handlat på hans vägnar skall betala en marknadsstörningsavgift. Motsvarande uppgifter tillkommer också enligt tobakslagen (jfr 14 §). Sanktionssystemet enligt marknadsföringslagen är väl inarbetat och, rätt använt, flexibelt. Ett system med förbud och förelägganden vid vite ha r dessutom den fördelen att det ger vägledning för marknadens aktörer fö r framtiden. De allmänna regler som gäller för reklam gäller också fö r alkoholreklamen. Detta talar för att kopplingen till marknadsföringslagens sanktionssystem behålls. I sammanhanget bör enligt utredningens mening vidare beaktas att tobakslagens (1993:581) bestämmelser om marknadsfö- ring knyter an till marknadsföringslagens sanktionssystem. Efterso m regleringen av alkohol- och tobaksreklam sakligt och historiskt har visst samband kan det finnas skäl att sanktionssystemen inte skiljer sig alltfö r mycket från varandra. Kopplingen till marknadsföringslagen bör gäll a endast i tillsynsverksamhet. För marknadsföring p å serveringsställen, över vilken tillsynen i första hand bör skötas av d e kommunala myndigheterna, bör gälla alkohollagens allmänn a sanktionsbestämmelser. I de fall de kommunala tillstånds- och tillsynsmyndigheterna utöva r tillsynen över efterlevnaden av alkoholreklamregleringen bör som nys s nämnts tillämpas de villkor och de sanktioner som redan föreskrivs i alkohollagen. Det gäller sålunda uppställandet av villkor för rörelsen s bedrivande (7 kap. 1 § tredje stycket och 5 § tredje stycket), varning och återkallelse av tillstånd (7 kap. 19 och 20 §§). I avsnitt 5.3.1 finns en redogörelse för sanktionernas innebörd och tillämpning. Om en marknadsföringsåtgärd på en restaurang bedöms stå i strid med gällande bestämmelser bör således den kommunala tillstånds- oc h tillsynsmyndigheten genom villkor för rörelsens bedrivande kunn a tillkännage sin åsikt om överträdelsen. Det sagda innebär att också återkallelse kan användas som sanktion för överträdel ser av reglerna om alkoholreklam på serveringsställen. Visserli- gen talar några omständigheter däremot, bl.a. det förhållandet att en sådan åtgärd berövar näringsidkaren all möjlighet att bedriva sin verksamhet . Med hänsyn till följderna härav, bl.a. att anställda riskerar förlora sin a arbeten, kan sättas ifråga om inte sanktionen är alltför kraftig och ka n medföra att tillsynsmyndigheterna blir mindre benägna att tillgripa den. Det kan inte heller bortses från risken för förekomste n av bulvaner. Utredningen ser emellertid fler fördelar med en sanktion av detta slag. Återkallelse är en tydlig sanktion och ett lämpligt medel att beivra de grövsta överträdelserna. Det alkoholpolitiska motivet för alkoholreklamregleringen markeras. Fö r att regelsystemet skall präglas av tydlighet och konsekvens bö r denna sanktion kunna komma ifråga för samtliga överträdelser a v regleringen och inte endast i de fall där marknadsföringsåtgärden ägt rum på ett serveringsställe. Således bör också återkallelse kunna ske a v partihandels- eller tillverkningstillstånd hos dem som gör sig skyldiga till allvarligare eller upprepade överträdelser av alkoholreklamregleringen i dess helhet. Alkoholinspektionen bör i dessa fall besluta om återkallelse. Det är givetvis angeläget att markera att återkallelse av tillstånd p å grund av att de särskilda bestämmelserna om marknadsföring av alko - holdrycker har överträtts bör reserveras för de särskilt allvarliga fallen av övertramp. Därför bör en bestämmelse härom utformas på sådant sätt att det framgår att återkallelse av tillstånd kan ske endast om överträdelsen är så särskilt allvarlig att tillståndshavaren därigenom kan anses olämplig att bedriva verksamheten eller marknadsföringen har föranlett åtgärder enligt alkohollagen eller marknadsföringslagen. Endast flagranta och grova fall av överträdelser bör således föranleda återkallelse. Att till barn och ungdomar skicka direktreklam som med aggressiv eller särskilt lockande utformning försöker övertala dem att köpa eller dricka alkoholdrycker är ett sådant flagrant fall av överträdelse. Et t annat fall bör vara där en restaurang genom påtagligt aggressiv marknads- fö ring på säljstället i kombination med kraftig prissänkning på e n alkoholdryck försöker förmå ungdomar att konsumera drycken. Tillstånds- havaren måste alltid för att en sådan bestämmelse skall bli tillämplig genom överträdelsen tydligt ha visat att han inte bör få utöva sin verksamhet, dvs. hans agerande skall tyda på nonchalans eller bristande respekt fö r grundläggande regler. åtgärder enligt marknadsföringslagen innebär inte bar a formella föreläggand en enligt 14 § utan också påpekanden av Konsument- verket vid konstaterade överträdelser. Varning kan enligt 7 kap. 20 § alkohollagen meddelas istället fö r återkallelse om det föreligger särskilda skäl. Med hänsyn till den avsedda utformningen av den nya sanktionen och med beaktande av att den är avsedd att tillämpas endast för de särskilt allvarliga överträdelserna bö r varning inte kunna tillämpas i stället för återkallelse för de fall det ä r /KO som utövar tillsynen. Som en följd av det föreslagna bör föreskrivas att det i den s.k . vandelsprövningen ingår att den som söker tillstånd kan förväntas följ a bestämmelserna om marknadsföring av alkoholdrycker (7 kap. 1 och 7 §§).