sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — När det gäller information om stödperson, rättshjälp och stödjande organ (13 a § tredje stycket förundersöknings- kungörelsen) skall den lämnas i lämplig utsträckning. Har brottet integritetskränkande inslag bör som regel information lämnas. Det ansågs inte heller i promemorian finnas skäl att införa en generell bestämmelse om att målsägande fortlöpande skall få under- rättelser om viktigare händelser i brottsutredningen. Det framhölls dock som rimligt att alla målsägande som så önskar skall få besked om olika beslut som fattas i ärendet och som innebär förändringar i handläggning- en. Målsäganden bör därför om möjligt tillfrågas om han eller hon vill få besked om sådana beslut (13 b § förundersökningskungörelsen). När det gäller sättet att lämna information bör detta enligt departementspromemorian kunna ske såväl skriftligen som muntligen. Det påpekas att det är bäst att uppgifterna lämnas både muntligt och skriftligt samt att det är angeläget att det skriftliga materialet kontinuerligt ses över och uppdateras. På varje polisstation skall broschyrerna Till dig som har utsatts för brott och Information till Brottsoffer, som är framtagna av respektive , finnas till- gängliga. Det förekommer också att de olika polismyndigheterna tar fram lokalt anpassade informationsbroschyrer. Även annat informa- tionsmaterial om t.ex. ideella organisationer som ger hjälp till brottsof- fer kan finnas tillgängligt. Åklagarens skyldighet att informera målsäganden och underrätta denne om olika beslut kommer in på ett senare stadium i rättsprocessen. Denna skyldighet har behandlats i Riksåklagarens allmänna råd Målsägande i brottmål (RÅC I:122) som utgavs . I detta cirkulär anges till en början att, i den mån polisen inte har lämnat föreskriven information, får det anses åvila åklagaren att lämna upplysningar. Enligt Riksåklagaren bör åklagaren som förundersökningsledare eftersträva att målsäganden får kännedom om de regler som gäller för talan om enskilt anspråk. När det är fråga om grova brott mot person, uttalas i de allmänna råden att det i enstaka fall kan krävas att åklagaren personligen talar med målsäganden och kort redogör för förutsättningarna att driva ersättningskrav i brottmålet. Liknande svåra situationer för målsäganden kan förekomma t.ex. i samband med våldsbrott eller olyckor då målsäganden närstående personer har omkommit eller skadats svårt. I de allmänna råden berörs också åklagarens skyldighet enligt 13 c § förundersökningskungörelsen att underrätta målsäganden om en anhållen eller häktad avviker. I det sammanhanget påpekas att det inte finns några regler om underrättelse till målsäganden om ett frihetsberövande upphör. Det anges att det i undantagsfall dock kan vara angeläget att underrätta den som har utsatts för ett brott om den misstänkte har frigetts, t.ex. vid kvinnomisshandel eller andra långvariga eller allvarliga frids- eller våldsbrott. Slutligen behandlas åklagarens skyldighet enligt 14 § förunder- sökningskungörelsen att underrätta målsäganden om olika beslut att inte föra talan vid domstol. I det sammanhanget ges råd om lämplig form för sådana underrättelser. 4.2.2Utredningens överväganden och förslag Det är viktigt att den som har drabbats av brott får information om vilka möjligheter det finns att få juridisk, ekonomisk och annan hjälp samt att informationen ges vid rätt tillfälle och på lämpligt sätt. bör vid sina inspektioner uppmärksamma hur informationsskyldigheten sköts. Åklagarnas skyldighet att underrätta målsäganden om vissa beslut utökas till att avse även beslut om att åtal skall väckas. I detta avsnitt överväger utredningen de frågor som direkt hänger samman med polisens och åklagarens författningsreglerade informa- tionsskyldighet. Mer allmänna frågor om information och bemötande behandlas nedan i avsnitt 4.6. Enligt utredningens mening är det angeläget att den som har drabbats av ett brott får information om vilka möjligheter det finns att få juridisk, ekonomisk och annan hjälp. Det är också av stor betydelse att informa- tionen ges vid rätt tillfälle och på ett sätt som gör att målsäganden kan tillägna sig den. I i en kunskapsöversikt (rapport 1997:1 s. 40 ff.) redovisas flera under- sökningar som har gjorts beträffande brottsoffers erfarenheter av polisen. I huvudsak är brottsoffren enligt undersökningarna nöjda med polisens agerande. Den främsta orsaken till missnöje är emellertid 96 Rättsväsendet och brottsoffren bristen på information. Den information som efterfrågas är framför allt uppgifter om utvecklingen i det egna ärendet samt upplysningar om möjligheter till kompensation och ersättning för kostnader som har uppkommit till följd av brottet. Som framgått av redogörelsen ovan är polisens informationsskyl- dighet i de flesta fall inte absolut utan det får göras en bedömning från fall till fall vilken information som skall lämnas. Brottsoffer som har varit utsatta för mindre allvarliga brott kan inte anses ha samma behov av information som en målsäganden som utsatts för ett allvarligt, integritetskränkande övergrepp. Att i en författning försöka skilja på olika typer av målsägande framstår som mindre lämpligt. Den avvägning som behöver göras kan även i fortsättningen överlämnas till polisen. De nuvarande bestämmelserna, tillämpade på ett omdömesgillt sätt, framstår som tillräckliga för att målsäganden skall få den information som han eller hon behöver. Till detta kommer att polisen har börjat installera en ny version av sitt datoriserade anmälningssystem, Rationell anmälningsrutin (RAR), vilket bör medföra att informationen till brottsoffer förbättras och kommer att lämnas i större utsträckning. De undersökningar som presenteras i den ovan nämnda rapporten från (s. 43) visar att endast mellan av brottsoffren i undersökningarna fick någon skriftlig informa- tion från polisen. Undersökningarna visar också att de brottsoffer som har fått någon av de ovan nämnda broschyrerna inte har samma behov av ytterligare information, vilket tyder på att broschyrerna tillfredställer det behov av information som brottsoffren har. I de flesta fall är det naturligt att muntlig information lämnas vid anmälningstillfället. Målsäganden kan emellertid när anmälan görs vara i ett upprört tillstånd efter den traumatiska händelse som brottet kan ha inneburit. Även om händelsen inte har upplevts som särskilt traumatisk torde målsäganden ändå ofta ha svårt att ta till sig den information som lämnas. Det är därför enligt utredningens mening särskilt angeläget att det skriftliga informationsmaterial som finns också lämnas till målsäganden. På så sätt kan målsäganden också vid ett senare och mer lämpligt tillfälle ta del av informationen. Givetvis är det väsentligt att den information som lämnas är aktuell och korrekt. Det ankommer på och Riks- polisstyrelsen att se till att de broschyrer som tillhandahålls vid behov uppdateras. När det gäller lokalt anpassat informationsmaterial är det den lokala polisledningen som svarar för att innehållet är korrekt. har påbörjat inspektion av hand- läggningen av brottsofferfrågor hos de olika polismyndigheterna. Som ett led i inspektionen ingår studier av hur informationsskyldigheten uppfylls. Det har framkommit brister i den delen som polismyn- digheterna åläggs att rätta till. Utredningen anser det angeläget att fortsätter inspektionen och följer upp denna. Åklagarens skyldighet enligt gällande rätt att informera målsäganden är utförligt och väl kommenterad i Riksåklagarens allmänna råd. Här får åklagarna god handledning hur kontakterna med målsägandena bör skötas. Bestämmelserna i 14 § förundersökningskungörelsen om skyldigheten att underrätta målsägande om olika beslut har emellertid den begräns- ningen att underrättelseskyldigheten inte gäller beslut att väcka åtal. Enligt den ordning som gäller har målsäganden kontakt med polisen vid anmälan och ett eventuellt senare förhör men får veta att åtal har väckts först när han eller hon får en underrättelse om att huvudförhandling skall hållas eller en kallelse till förhandlingen. Om gärningsmannen är häktad hålls huvudförhandling efter det att åtal har väckts men i andra fall kan det dröja. Det är naturligtvis angeläget att målsäganden får veta att åtal har väckts och även får kännedom om innehållet i stämningsansökan. Om åklagaren ålades att underrätta målsägande om åtals väckande genom en kopia av stämningsansökan, skulle målsäganden omgående få en sådan underrättelse. En annan lösning vore att ålägga domstolen att underrätta målsäganden. Om målet sätts ut till förhandling och kallas utan dröjsmål kunde en underrättelse till målsäganden gå ut i det sammanhanget. Vid en fördröjning kunde det åligga domstolen att så snart stämningsansökan har kommit in underrätta målsäganden att åtal har väckts. En utgångspunkt bör vara att underrättelsen till målsäganden skall ha formen av en kopia av stämningsansökan. Enbart en upplysning om att åtal har väckts är inte tillräcklig. I valet mellan åklagare och domstol finner utredningen att den smidigaste ordningen bör vara att åklagaren underrättar om åtals väckande. För underrättelseskyldigheten bör samma förutsättningar gälla som anges i 14 § andra stycket förundersökningskungörelsen för bl.a. upplysning om att åtal inte skall väckas. Den föreslagna underrättelsen bör införas i ett tillägg till nämnda bestämmelse. () har på regeringens uppdrag gjort två utvärderingar av lagen. Den första redovisades i Lagen om besöksförbud en uppföljning (BRÅ-PM 1989:2). Lagen hade då uppföljningen gjordes endast varit i kraft . 98 Rättsväsendet och brottsoffren utvärderingen redovisades i Uppföljning av lagen om besöksförbud. Nedan kommer kortfattat att redogöras för dessa båda utvärderingar. Det har vidare vid gjorts ett examensarbete Lagen om besöksförbud och några av dess till- lämpningsproblem av kammaråklagaren vid åklagarkammaren i . En kortfattad sammanfattning av detta redovisas nedan. Lagen om besöksförbud en uppföljning (BRÅ-PM 1989:2) Uppföljningen har begränsats till ärenden inkomna den 1 juli31 . Under den tiden har 121 beslut i ärenden om besöksförbud meddelats. I 84 () av dessa ärenden har besöksförbud meddelats. Av dessa var åtta () s.k. utvidgade besöksförbud. I 37 ärenden () avslogs begäran om besöks- förbud. I fyra ärenden har besöksförbudet hävts och fram till har sex personer dömts för överträdelse av besöksförbud. I rapporten anges att den bild av tillämpningen av lagen om besöks- förbud som ges är långt ifrån komplett. Utvärdering gjordes som ovan nämnts när lagen hade varit i kraft endast . I rapportens slutsatser anges att lagen om besöksförbud har tillämpats i förhållandevis få fall och då oftast i mycket svåra fall. De personer som har belagts med besöksförbud har i flera fall varit starkt brottsbelastade samt förmodligen haft allvarliga missbruksproblem och andra sociala problem. Många av dessa personer var registerade i person- och belastningsregistret för våldsbrott. Många av männen var också tidigare dömda för våldsbrott mot den person som besöksförbudet avsåg att skydda. De brott som dessa män begick före och i åtskilliga fall efter besöksförbudet var i de flesta fall betydligt allvarligare än en överträdelse av besöksförbud. Lagen om besöksförbud har tillämpats i samband med endast en liten del av de fall av våldsbrott mot kvinnor som har varit aktuella hos polisen . Vidare anförs att forskning om män som har lagförts för kvinno- misshandel bekräftar uppföljningsresultaten vad beträffar kriminell och social belastning hos dem som meddelats besöksförbud. Socialt välanpassade män är sällsynta i undersökningsmaterialet. Enligt rapporten kan detta bero på att misshandel och andra brott mot kvinnor som begås av socialt etablerade män är sällsynta och/eller att de sällan anmäls till polisen. Uppföljning av lagen om besöksförbud (BRÅ) Syftet med studien, som utfördes av , var att följa upp tillämpningen av lagen och undersöka eventuella effekter av lagändring, som innebar att straffmaximum för överträdelse av besöksförbud höjdes till och att brottet föll under allmänt åtal. Studien har omfattat totalt 984 personer som har varit föremål för ansökan om besöksförbud fr.o.m. t.o.m. . Resultaten visade att var tredje ansökan om besöksförbud avslogs vid åklagarens prövning. Av dem som meddelades besöksförbud (654 personer) var nästan alla män och flertalet var . var invandrare, vilket innebär att de hade en högre representation i materialet än vad som motsvarar deras andel av befolkningen. (36 personer) fick ett s.k. utvidgat besöksförbud vid den första prövningen. Något vanligare var det med ett sådant förbud vid upprepade besöksförbud. (36 personer) fick sina besöksförbud hävda. Det var något vanligare att det första besöksförbudet hävdes än upprepade förbud. I av fallen (388 personer) bestämdes tiden för besöks- förbudet till . Mer än en tredjedel fick således en kortare förbud- stid. Det fanns en tendens till att upprepade besöksförbud var något kortare än det första förbudet. (124 personer) överträdde förbudet vid ett eller flera tillfällen. Det innebär att inte överträdde sitt första förbud. Lagändringen medförde inte att antalet överträdelser blev färre. Enligt rapporten begick av dem som överträdde sitt första besöksförbud även andra brott i samband med överträdelsen. Det var endast 15 personer som dömdes enbart för överträdelse av besöksför- bud. Att de var så få skulle kunna bero på att de personer som skyddas av förbudet inte anmäler överträdelser om de inte sker i samband med andra brott. Det kan även bero på att de som fått besöksförbud inte överträder lagen utan att också begå andra brott. Detta är enligt rapporten intressant med beaktande av den funktion som lagen avsågs att få. I förarbetena angavs att många av de beteenden som innebär att någon utsätter en annan person för allvarliga trakasserier är straffbelag- da. Förutom bestämmelserna om straff för kroppsliga övergrepp av olika slag, ger bestämmelserna om hemfridsbrott och ofredande ett ganska omfattande skydd. Det ansågs dock enligt förarbetena klart att skyddet inte är heltäckande bl.a. genom att vissa fall av personförföljelse inte kan hänföras till det straffbara området. Ett straffsanktionerat besöksför- bud skulle därför vara motiverat som ett komplement till de nämnda bestämmelserna. Enligt rapporten pekar resultatet av studien på att lagen 100 Rättsväsendet och brottsoffren om besöksförbud inte fungerar som ett sådant komplement. I fråga om överträdelse av besöksförbudet visar rapporten att av de 124 personer som överträdde det första besöksförbudet begick (22 personer) i samband med överträdelsen våldsbrott mot den som förbudet avsåg att skydda. I ett fall var det fråga om försök till dråp och i övrigt gällde det misshandel. I flertalet av dessa fall omfattade domen också andra brott, främst olaga hot, ofredande och hemfridsbrott. Av de 80 fall av överträdelse som skedde efter lagändringen häktades 47 personer (). Av de sju fall där överträdelsen inte var kombi- nerad med andra brott skedde häktning i sex fall. Av 17 fall där vålds- brott hade begåtts mot den som förbudet avsåg att skydda skedde häktning i tolv fall. De domar som gäller överträdelse av besöksförbud avser ofta ett flertal överträdelser. Avser domen enbart överträdelse av besöksförbud var en icke frihetsberövande påföljd vanligast. I de fall domen även avsåg annan brottslighet dominerade fängelse som påföljd. Uppföljningen visade att av de personer som ingick i studien (179 personer) blev föremål för en andra prövning av besöksför- bud. För dem som hade fått besöksförbud vid den första prövningen gällde den nya prövningen i de flesta fall förlängning av förbudstiden. Det var dock mindre än hälften av dem som överträtt det första besöksförbudet som fick förbudet förlängt. Av dem som inte blev meddelade besöksförbud vid första tillfället (330 personer) blev 32 föremål för en ny ansökan. Sammantaget var (133 personer) föremål för två prövningar och (46 personer) för fler än två prövningar. Som mest meddelades en person tio besöksförbud. I rapporten konstateras att det är svårt att utifrån den gjorda studien dra några mer vittgående slutsatser om lagens effektivitet. För detta behövs mer ingående studier av de olika besluten samt intervjuer med såväl dem som skyddas av ett besöksförbud som dem som meddelats förbud. Vad gäller lagens eventuella förebyggande effekt anges i rapporten att lagen i huvudsak avser fortsatt brottslighet och fortsatta trakasserier. För att ett besöksförbud skall meddelas krävs i princip att den som prövas är tidigare dömd för brott mot sökandens liv, hälsa, frihet eller frid. Lagen används mycket restriktivt i fall där sådana brott eller lik- nande inte har förekommit. Även om åklagarna lägger vikt vid sökande- nas redogörelse för behovet av besöksförbud innebär det att det finns små möjligheter att ingripa på ett tidigare stadium. Med andra ord måste som regel sökanden vara ett brottsoffer innan lagen tillämpas. Lagen om besöksförbud och några av dess tillämpningsproblem specialarbete vid Studien har skett vid Åklagarkammaren i den 1 juli31 . berördes 46 personer av ansökan om besöksförbud och varje ärende har studerats. Ansökan om besöksförbud bifölls i 24 fall, avslogs i 21 fall och förklarades vilande i ett fall. Syftet med uppsatsen var att belysa hur åklagaren arbetar med lagen främst utifrån följande fyra områden, skyndsamhetskravet (tiden från ansökan till beslut), åklagarens bedömning av ansökningar om besöksförbud, tillvägagångssättet vid utredning av frågan om besöksförbud och delgivningen av beslutet. Studien visar bl.a. att tidsfristen till övervägande del hölls hos åklaga- ren. Kravet att polisen skall underrätta åklagaren om att en begäran om besöksförbud har gjorts uppfylldes dock endast i två fall. Delgivningsförfarandet bedrevs effektivt. I uppsatsen föreslås att handläggningsförfarandet hos främst polisen men även hos åklagarna skall göras snabbare och effektivare genom att Riksåklagaren tillhandahåller ett formulär för ansökan om besöksförbud. Detta skulle innebära att den sökande i ett tidigt skede får klart för sig vad ett besöksförbud verkligen innehåller. Det skulle vidare vara tidsbesparande eftersom polisen genom att noggrant fylla i formuläret slipper komplettera ansökan med uppgifter som åklagaren anser sig behöva för sitt beslut. Slutligen får åklagaren genom formuläret svar på väsentliga frågor och kan undvika förhör med den sökande. 4.3.2Enkätsvar till utredningen m.m. Brottsoffer- och kvinnojourernas svar på frågan om hur besöksförbudet fungerar och om det tillgodoser det behov av skydd som finns är varierande. De flesta brottsofferjourer har svarat att besöksförbuden fungerar bra och är ett gott skydd. En del jourer anser att besöksförbudet fungerar delvis eller inte alls tillgodoser skyddsbehovet. Några jourer har påpekat att det ofta blir praktiska problem när parterna har gemensamma barn. Från ett par jourer har det framförts att det är vanligt med överträdelser av förbudet och att reaktionen då är för svag. Någon jour har ansett att besöksförbud borde meddelas i större utsträckning. Kvinnojourerna har i huvudsak svarat att besöksförbudet fungerar bra, men att reaktionen vid överträdelse är för lindrig. 102 Rättsväsendet och brottsoffren framfört att förbudet fungerar endast delvis och vissa har angett att det fungerar dåligt. Att informationen om vad ett besöksförbud innebär måste förbättras har påpekats från flera håll. Flera jourer har ansett att förbudet borde användas oftare och kompletteras med t.ex. skyddspaket. Ett par jourer har framfört att förbuden borde vara mer detaljerade för att undvika missförstånd. Bland de förslag till förbättringar för brottsoffer som har lämnats av polisen har nämnts att besöksförbud bör kunna användas i större utsträckning när det gäller utsatta målsägande och vittnen. Utredningen återkommer till denna fråga i det kapitel som behandlar åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen. Vidare har i enkätsvaren från polisen framförts att synen på överträdelse av besöksförbud bör skärpas liksom straffet. Från åklagarhåll har inhämtats att de i stort sett är positivt inställda till lagen och att samarbetet med polisen fungerar väl. Man anser dock att det kan vara problem med avgränsningen av vad som i olika situationer är uppenbart befogade kontakter och att det i vissa situationer kan vara svårt att få den som avses att skyddas av förbudet att inse allvaret i ett beslut om besöksförbud. 4.3.3Forskningsrapporten och målsägandebiträde: Brottsoffers erfarenheter Utredningen har uppdragit åt fil. att undersöka bl.a. erfarenheterna av lagen om besöksförbud hos såväl den som förbudet avser att skydda som den som har meddelats förbudet. Hennes rapport och målsägandebiträde: Brottsoffers erfarenheter, som fortsättningsvis benämns forskningsrapporten, finns som bilaga 8 till betänkandet. Underlaget till rapporten består av sammantaget 18 intervjuer. Fyra av intervjuerna har gjorts med representanter för polisen, åklagar- myndigheten, brottsofferjouren och Stångbyanstalten. De övriga 14 intervjuerna har gjorts med enskilda personer som haft personliga erfarenheter av lagstiftningen om målsägandebiträde och/eller besöksför- bud. Intervjuerna har ägt rum under tiden september 1996juli 1997. Kontakten med de enskilda intervjupersonerna har skett på olika sätt; de flesta har svarat på en förfrågan om att medverka som skickats ut till personer som har meddelats besöksförbud. Flera försök att få kontakt med intervjupersoner har misslyckats och det har över huvud taget varit svårt att få personer att medverka i undersökningen. Vidare har underlaget till cirka 50 beslut om besöksförbud gåtts igenom och sammanställts. En statistisk bearbetning har även gjorts av 150 beslut i besöksförbudsärenden vid första åklagarkammmaren i och vid åklagarmyndigheten i . Dessa uppgifter har jämförts med statistik på riksnivå. 4.3.4Regeringens förslag om elektronisk övervakning har i sitt betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60 s. 197 f.) föreslagit en försöksverksamhet med intensivövervak- ning med elektronisk kontroll för de män som inte kan förmås respekte- ra meddelade besöksförbud. I propositionen Kvinnofrid (prop. 199/98:55), som regeringen överlämnade till riks- dagen, anges att regeringen har gett i uppdrag att göra en förstudie om de praktiska och tekniska förutsättningarna för en försöksverksamhet med elektronisk övervakning av män som brutit mot besöksförbud. 4.3.5Utredningens överväganden och förslag Utredningens undersökningar om hur lagen om besöksförbud fungerar visar att den fungerar relativt väl. Beslut om besöksförbud bör dock i större utsträckning avpassas efter parternas förhållanden. Detta gäller särskilt i de fall parterna har gemensamma barn. I dessa fall föreslås att socialnämnden underrättas om beslutet. För att förbättra informationen om besöksförbudets innebörd föreslås att Riksåklagaren ges i uppdrag att ta fram särskilda informationsblad. I forskningsrapporten (se bilaga 8 s. 15 och 81) redovisas antalet meddelade beslut om besöksförbud och antalet anmälda överträdelser av besöksförbud. Antalet meddelade förbud har kontinuerligt ökat kraftigt från 62 beslut till 1 718 beslut . Detta torde främst bero på att allt fler känner till möjligheten att få besöksförbud. Även antalet anmälda överträdelser har ökat kraftigt fram för att därefter sjunka. I forskningsrapporten (se bilaga 8 s. 20) redovisas även könsför- delningen för dem som har meddelats besöksförbud. Andelen kvinnor utgör endast två . Det är således till helt övervägande del män som meddelas besöksförbud. Någon statistik fördelad på kön avseende dem som förbudet avser att skydda finns inte, men man kan 104 Rättsväsendet och brottsoffren nog utgå från att här dominerar andelen kvinnor, vilket stämmer med lagens intentioner. Enligt den uppföljning av lagen som gjordes av överträdde 124 av 654 personer besöksförbudet, vilket innebär .