sou · GMB3113 · 1999-01-01 00:00:00 — Barn som växer upp i nyandliga rörelser 219 serna verkar föräldrarna styrda av rörelseledningens synpunkter på hur disciplineringen av barn skall gå till, vilka aktiviteter som skall uppmuntras etc. Men hur mycket påverkar rörelseanslutningen för- äldrarnas mera djupgående förmåga att uppfatta barnets behov, de- ras förmåga till inlevelse i innebörden i barnets reaktioner och för- måga att svara adekvat på detta? -Hur förklara omgivningens svartvita bild och entydiga fördömande av barns förhållanden inom de nyandliga rörelserna? Kan det i viss mån handla om utmaningen i att konfronteras med det annorlunda och främmande, så att man mer eller mindre förlorar förmågan till nyansering? -Kan man utifrån det man vet om de problem som kan uppkomma vid unga människors rekrytering in i och liv i nyandliga rörelser utan vidare dra slutsatser om utvecklingsbetingelserna och deras konsekvenser för de barn som växer upp i rörelserna? Skiljer sig möjligen dessa två grupper åt på några väsentliga punkter? Beträffande denna sista fråga kan man rent allmänt säga att för alla ungdomar handlar den centrala utvecklingsuppgiften om frigörelse från beroende och om strävan efter självständighet. Anslutningen till en ny- andlig rörelse kan i detta utvecklingsskede innebära en regression till- baka till beroende, uppgivande av autonomi och kritiskt tänkande, minskat i stället för ökat eget ansvarstagande etc. Den naturliga ut- vecklingsprocessen riskerar att brytas, vilket kan få en negativ inverkan i olika avseenden. Anslutningen till en nyandlig rörelse resulterar dess- utom inte sällan i en smärtsam brytning med föräldrar och tidigare vän- ner med lojalitetskonflikter och känslor av förlust och skuld som följd. Till detta kommer ofta skamkänslor inte minst till följd av samhällets och omgivningens starka avståndstagande och fördömande av de ny- andliga rörelserna. Risken finns sålunda att den unge vid en anslutning drabbas av såväl inre traumatisering som yttre stigmatisering. För de små barnen födda in i en nyandlig rörelse är förhållandena i viktiga avseenden annorlunda. Påverkan kommer i en utvecklingsfas när beroende, okritiskt anammande av de vuxnas världsbild och livssyn etc. är naturligt för alla barn. Därefter kan barnet i tonårsåldern ka- nalisera en adekvat frigörelse- och självständighetssträvan genom att kritiskt ompröva det som rörelsen står för. 220 Barn som växer upp i nyandliga rörelser 5.1.2Vad är det i barnens situation som främst oroar omvärlden? De olika nyandliga rörelserna är självklart inte identiska när det gäller synen på barn, förhållningssättet till barn eller praktiken när det gäller barnuppfostran. I de ganska talrika, ofta klart avståndstagande beskriv- ningar som föreligger återkommer dock en del drag som framstår som relativt typiska och gemensamma för rörelserna. -En auktoritärt präglad fostran, där lydnad är viktig och där bl.a. ett självständigt, kritiskt tänkande inte uppmuntras utan snarare motar- betas. -Inget klart avståndstagande från kroppslig bestraffning. I någon av rörelserna uttrycker man sig positivt om aga. -Isolering från det omgivande samhället. -En nedvärderande och ibland rent av demoniserande bild av det omgivande samhället. -En svart-vit, entydig världsbild. -tidiga och långvariga separationer mellan föräldrar och barn, framför allt vid kollektivt boende. -Bristfällig omvårdnad när det gäller kost och hälso- och sjukvård i några av rörelserna. -I regel ingen uppmuntran till högre utbildning. -Äldre barn utnyttjas i vissa fall till barnarbete. -En syn på barn som i vissa fall handlar om att de har skyldigheter men inga speciella rättigheter. Hur kan man med denna "oros-bild" som utgångspunkt komma fram till en fördjupad och vidgad förståelse för och bedömning av barnens hela belägenhet inom de nyandliga rörelserna? Två centrala frågor kommer att löpa som en röd tråd genom hela detta kapitel nämligen: -På vilka punkter och i hur hög grad är denna oro befogad? -I vilken utsträckning kan oron ses som en "övertolkning" till följd av en kulturellt betingad "synvilla" vid mötet med det annorlunda och främmande? Barn som växer upp i nyandliga rörelser 221 Några andra frågor som styr bl.a. struktureringen av kapitlet: -Var går gränsen för vad som är ett acceptabelt förhållningssätt till barn utifrån det omgivande samhällets värderingar, normer och lag- stiftning? -Vad kan utvecklingspsykologin bidra med när det gäller bedöm- ningen av de konsekvenser som dessa förhållningssätt kan få för barnen? -Är det främst de nyandliga rörelsernas officiellt proklamerade barn- ideologi som väcker oro och avståndstagande eller är det den fak- tiskt iakttagna barnuppfostringspraktiken så som den utövas av för- äldrarna? Med andra ord: föreligger skillnader av betydelse mellan ideologi och praktik? Andra underliggande frågor är om de nyandliga rörelsernas syn på och förhållningssätt till barn kan ses som -I stort sett rationella utifrån rörelsernas perspektiv dvs. utifrån dess uttalade och outtalade syften? -Uttryck för okunnighet om barns utveckling och behov? -Uttryck för en viss likgiltighet för barns yttre och inre belägenhet "i denna världen"? -Uttryck för en "ideologiproducerad" och därmed i viss mån falsk verklighetsbild av "barnets natur"? Det ena utesluter givetvis inte det andra. Det tillvägagångssätt som i det följande skall prövas för att kunna ta ställning till dessa frågor är att sätta de nyandliga rörelsernas syn på och förhållningssätt till barn i relation till: -Svensk lagstiftning som ger uttryck för vad samhället anser vara önskvärda respektive oacceptabla förhållningssätt till barn. -Utvecklingspsykologiskt förankrade kunskaper om barns behov och barns utveckling och om föräldrauppgiftens "natur". -Socialpsykologiska kunskaper om socialisationens/barnuppfostrans roll i ett samhällsperspektiv och inte minst dess centrala betydelse för grupper som utgör samhälleliga minoriteter i något avseende. -Socialpsykologiska kunskaper om vad som händer i mötet mellan majoritets- respektive minoritetsgrupper. 222 Barn som växer upp i nyandliga rörelser 5.2Barns behov och barnets bästa En viktig utgångspunkt när det gäller barns behov är vetenskapligt grundande kunskaper från främst utvecklingspsykologin. En annan central utgångspunkt är hur samhället ser på och definierar barns grundläggande behov och hur man sätter normerna och ambitionsnivån när det gäller att tillgodose dessa. I praktiken vilar den lagstiftning som har till syfte att slå vakt om goda uppväxtvillkor för barn i hög grad på de senaste decenniernas framväxande vetenskapliga kunskaper och be- prövade erfarenheter om barns behov och utveckling. Redogörelsen och resonemangen i detta avsnitt grundar sig i första hand på skrivningarna i (FB) och framför allt på de för- arbeten som presenterades i ett delbetänkande av utredningen om bar- nets rätt (SOU 1979:63) samt i den efterföljande propositionen (prop. 1981/82:168). Det som är nytt i lagstiftningssammanhang är att man tydliggör att barn är individer med egna behov. Likaså sätter man in dessa behov i ett sammanhang där barnets relationer till närstående vuxna spelar en avgörande roll. Man slår också fast att i situationer där barns grundläg- gande behov råkar i konflikt med vuxnas, är det barnets behov som har företräde. I ett särskilt kapitel kallat "Några grundläggande behov" ges syn- punkter på vilka behov som barn har rätt att få tillgodosedda (SOU 1979:63 s. 56). -Barn behöver omvårdnad och skydd. -Barn behöver människor som de kan ta emot kärlek av och ge kär- lek till. -Barn behöver ett stabilt och varaktigt förhållande till föräldrar. -Barn behöver utvecklas i en miljö som tillgodoser deras behov av stimulans. -Barn behöver föräldrars hjälp med att sätta gränser för sitt hand- lande. -Barn måste känna att de behövs och att de får ta ansvar. -Barn behöver få påverka sin situation. -Barn behöver efter hand frigöra sig från sitt beroende av föräld- rarna. -Barn har behov av samhörighet med båda föräldrarna även om dessa är i konflikt med varandra. Barn som växer upp i nyandliga rörelser 223 Detta begrepp har länge funnits i ett flertal länders lagstiftning, framför allt inom familjerätten. I svensk lagstiftning föreskrivs t.ex. uttryckli- gen i att vårdnads- och umgängesfrågor skall avgöras efter vad som är bäst för barnet. I 1 § socialtjänstlagen (1980:620) in- fördes en portalparagraf med innebörden att hänsy- nen till barnets bästa skall beaktas vid åtgärder som rör barn. Principen om barnets bästa kan sägas vara själva grundpelaren i FNs konvention om barnets rättigheter. (Jfr Barnets bästa i främsta rummet. SOU 1997:116). Vid alla åtgärder som rör barn "skall barnets bästa komma i främsta rummet". Denna princip kan härledas ur två grundläggande tankar som båda har satt sina spår i konventionen: Att barn har fullt och lika människovärde och alltså inte är mindre värda än vuxna och att barn är sårbara och behöver särskilt stöd och skydd. Det unika med är att barnets bästa skall komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. har alltså vidgat begreppet till att omfatta inte bara familjerättsliga frågor utan alla områden. I görs barnet till ett subjekt med rättigheter. Barnets bästa är inget statiskt begrepp. Det varierar och från ett samhälle med dess kulturella och sociala värderingar till ett annat. Det varierar också från ett barn till ett annat utifrån varje barns indivi- duella situation. Men trots att barnets bästa inte är en gång för alla givet så innehåller en rad grundläggande rättigheter för barn och dessa skall vara universella. Dess definition av barnets rättigheter skall gälla i alla samhällen oavsett kultur, religion eller andra särdrag. 5.3Föräldrauppgiften och barnets psykiska hälsa Lagstiftningen (FB, SoL, LVU) som rör barn, liksom också FNs barn- konvention, syftar ytterst till att så långt möjligt tillförsäkra barn trygga, värdiga och utvecklingsfrämjande uppväxtvillkor. I alla dessa sammanhang betonas föräldrarnas centrala roll. Inne- börden i detta är att föräldrarna är oerhört viktiga för sina barn och att barns villkor på många sätt är avhängiga föräldrarnas villkor. Samhället bör följaktligen göra stora ansträngningar för att stödja föräldrar i deras föräldrauppgift och särskilt i lägen när föräldraförmågan sviktar. 224 Barn som växer upp i nyandliga rörelser Inom utvecklingspsykologin och barnpsykiatrin är man likaledes överens om föräldrarnas centrala roll för barns psykiska hälsa och ut- veckling. I lagtexterna och deras förarbeten används inte begreppet psykisk hälsa , men det är ändå rimligt att anta att det är det som eftersträvas. Däremot är psykisk hälsa respektive ohälsa ofta använda begrepp inom den kliniska barnpsykologin. Att definiera psykisk hälsa/ohälsa är inte enkelt. Psykisk hälsa/ohälsa är inte ett entydigt eller statiskt begrepp. Det är inte heller liktydigt med frånvaron eller närvaron av vissa sym- tom eller beteendeavvikelser, även om dessa kan vara viktiga tecken på att det föreligger risk för psykisk ohälsa. Psykisk hälsa handlar inte minst om att barnet under såväl uppväxtår som i sitt framtida vuxenliv kan känna självrespekt, uppleva autonomi, ha förmåga till empati dvs. inlevelseförmåga och hänsynsfullhet och till att utveckla nära och me- ningsfulla relationer till andra. Det handlar också om att kunna hantera normala påfrestningar och att trots kriser och påfrestningar kunna upp- leva livet som i grunden värdefullt. Dessutom om att ha tillgång till sin vitalitet och att kunna använda sina inneboende begåvningsmässiga resurser. Grunden för detta läggs i barndomen och framför allt . Förutsättningarna är att viktiga känslomässiga be- hov tillfredsställs, inte minst i ett samspel mellan barn och föräldrar som är ömsesidigt givande och meningsfullt och för barnet allmänt ut- vecklingsfrämjande. Detta ger underlag för att barnet utvecklar en grundtrygghet, dvs. en tillit till sig själv och till sin omgivning så att det med tillförsikt tar sig an de utvecklingsuppgifter och de utmaningar som hela uppväxten successivt ställer barnet inför. För en rimligt god utveckling krävs inte perfekta föräldrar. Det räcker utmärkt väl med att vara en "tillräckligt bra förälder" , vilket innefattar alla de tillkortakommanden som de flesta föräldrar är väl förtrogna med i den långt ifrån enkla föräldrauppgiften. Barnets psykiska hälsa är dessutom inte enbart avhängig föräld- rarna. Barns egna inneboende förutsättningar att t.ex. klara av mer eller mindre svåra påfrestningar kan variera högst betydligt. En del barn är redan i utgångsläget mycket sårbara och kräver stort hänsynstagande och stor inlevelseförmåga av föräldrarna. Andra barn verkar vara utrustade med betydande motståndskraft, kräver inte så mycket från föräldrarna och klarar sig bra även om de utsätts för stora påfrestningar. När barn utvecklas väl "mot alla odds", dvs. trots att föräldrarna sviktat i väsentliga avseenden, handlar det inte sällan om att andra per- soner än föräldrarna (t.ex. en släkting, granne, lärare, förälder till en Barn som växer upp i nyandliga rörelser 225 kompis) med mer eller mindre uttalade avsikter kunnat fylla en del av barnets viktiga behov. Kraven på föräldrarna ser givetvis olika ut beroende på i vilket ut- vecklingsskede barnet befinner sig. Det centrala i den tidiga för- äldra/barnrelationen ligger i föräldrarnas förmåga att "se" och "bekräfta" barnet, att uppfatta och kunna tolka barnets signaler och att kunna svara på barnets behov. För detta krävs av föräldrarna bl.a. en förmåga till lyhördhet och inlevelse och att kunna underordna sina egna behov under barnets. Dessutom krävs att föräldrarna i viss mån har till- gång till och kan "hämta upp" egna tidiga erfarenheter av vad det inne- bär att vara barn, dvs. utsatthet och beroende. I föräldrauppgiften ingår också att villkorslöst kunna acceptera bar- net (dock inte alla barnets beteenden) och att se barnet som en alldeles egen, unik individ och inte främst som en förlängning av föräldern. Li- kaså ingår att kunna uppfatta och respektera barnets personlighet, inne- boende förutsättningar, temperament etc. och utifrån detta ha krav och förväntningar som utgår från barnet som det "är" och inte från förut- fattade meningar om hur barnet "bör vara". Allt eftersom barnets utveckling fortskrider ställs nya krav på för- äldrarna. -För barnet vara uttolkare av och introduktör till en vidare social och samhällelig omvärld. -ett språkrör för barnet och för dess unika behov och intressen gentemot förskola, skola, hälso- och sjukvård etc. -Förstå, bejaka och konstruktivt hantera barnets olika återkommande frigörelsemanifestationer. -Skapa en trygghet för barnet genom att vara tydlig, konsekvent och ansvarstagande. -en konstruktiv förebild genom att ge barnet en bild av vad vuxenhet är och därvid bl.a. vara tydlig i vad som är skillnaden mellan att vara vuxen respektive att vara barn. -Överföra viktiga normer och värderingar till barnet, så att det inom barnet skapas ett överjag/samvete som kan fungera alltmera auto- nomt. att barnet inte främst styrs av yttre kontroll och straffrädsla. -Att kunna bejaka och respektera att tonåringen kom- mer att ta förnyad ställning till föräldrarnas normer och värderingar, kommer att se dessa i ett nytt ljus, ompröva och komplettera dem. 226 Barn som växer upp i nyandliga rörelser Det underliggande antagandet är att det kan vara rimligt att i vissa av- seenden betrakta en nyandlig rörelse som en "kultur" i den mening som definieras i det följande. I detta avsnitt skall därför prövas om ett kulturmötesperspektiv kan vara användbart i försöken att förstå vissa aspekter av barnuppfostran i de nyandliga rörelserna men också för att förstå det omgivande sam- hällets negativa syn på denna uppfostran. 5.4.1Vad är "kultur"? Det som är relevant i detta sammanhang är det s.k. "stora kulturbegrep- pet", som framför allt kulturantropologerna använder. Enligt detta be- grepp innefattar kultur en viss befolkningsgrupps hela sätt att organi- sera sin tillvaro. Det kan gälla majoritets- såväl som minoritetsgrupper, grupper där gemenskapen grundas på etnisk tillhörighet, religiösa eller politiska övertygelser och föreställningar etc. En kultur omfattar grundläggande värderingar och uppfattningar om hur tillvaron, världen, samhället och människorna är beskaffade. Kultur kan också definieras som den kunskap människan använder sig av omedvetet för att katego- risera, förklara och organisera sina handlingar och för att kunna tolka andras. Denna kulturella kunskap eller snarare detta tolkningsfilter får män- niskan främst via socialisationsprocessen dvs. Alla människor, oavsett vilken kultur det gäller, blir därmed präglade av den kultur de socialiserats in i. Av detta följer att alla, oavsett kulturtillhö- righet, uppfattar att just den egna världsbilden, de egna värderingarna och det egna sättet att leva är det självklara, det naturliga, det riktiga, det rationella och det allmängiltiga. Detta är innebörden i begreppet etnocentrism. 5.4.2Vad händer vid kulturmöten? Etnocentrismen får i regel störst genomslagskraft i majoritetskulturens förhållande till minoritetskulturer. Detta är en följd av att majori- tetskulturen har möjlighet att verka utifrån en styrkeposition och kan förbehålla sig tolkningsföreträdet på olika samhällsområden. Det finns ett antal utmärkande drag när det gäller hur majori- tetskulturer ser på och förhåller sig till minoritetsgrupper av olika slag (etniska, religiösa etc.). Ett sådant drag är att man ofta tar fasta på det Barn som växer upp i nyandliga rörelser 227 som är annorlunda. Det framträdande blir skillnaderna mellan "oss" och "dom". Det som är gemensamt, de grundläggande likheterna – som kanske är större än skillnaderna – träder däremot ofta i bakgrunden. Resultatet av ett sådant synsätt blir lätt en känsla av främlingsskap inför det som genom de etnocentriska glasögonen framstår som obegripligt, onaturligt och irrationellt. Detta inte minst eftersom det annorlunda har en tendens att glida över till att bli "det främmande" eller rent av "det avvikande". En annan vanlig företeelse vid kulturmöten är att majoritetskulturer inte sällan oreflekterat likställer det annorlunda med problem. Man ta- lar sålunda om t.ex. invandrarproblem, sektproblem etc. I förlängningen av detta tenderar barnen inom dessa "problem"- grupper att nästan a priori ses som offer i olika avseenden. Uppfatt- ningen om deras föräldrar är inte sällan att de inte fyller måttet i ut- övandet av sin föräldrauppgift, att de misslyckas med att vara ett stöd för sina barns skolgång etc. Det finns också en tendens att dessa barns tillvaro beskrivs främst i brist-termer, dvs. man tar fasta på det man tycker fattas men inte på det som faktiskt finns. Det är inte heller ovanligt vid kulturmöten att man inte riktigt upp- fattar att "de andra" faktiskt består av unika individer. Det är som om "det annorlunda" skymmer alla individuella särdrag. ("Alla kineser ser likadana ut, det går inte att se någon skillnad" medan kineserna i sin tur tycker detsamma om t.ex. Förmår man inte se de indivi- duella skillnaderna leder detta lätt till schablonbilder och ibland till ganska hårresande generaliseringar av typen "Alla muslimer är ...". "Alla muslimer tycker ...". Steget är sedan inte alltför långt till rena för- domar. Det är relativt lätt att känna igen en del av dessa fenomen vid möten mellan representanter för majoritetssamhället respektive för de nyand- liga rörelserna. Även här handlar det inte sällan om att man ömsesidigt definierar varandra i förenklade, generaliserande och svart-vita katego- rier. I skrifter, pamfletter och böcker som beskriver de nyandliga rörel- serna och då inte minst från antikultrörelsens perspektiv framträder en i viss mån förbluffande samstämmig bild. Man får nästan en känsla av att det skulle röra sig om några slags "klonade" varelser utan indivi- duella särdrag. Det går inte att bara avfärda dessa uttalat negativa och avståndstagande beskrivningar som orealistiska eller fördomsfulla. Men att helt och hållet godta dem förefaller inte heller rimligt. Kanske kan dessa bilder delvis tolkas som ett kulturmötesfenomen, dvs. som en reaktion på "det främmande" som det beskrivits ovan. 228 Barn som växer upp i nyandliga rörelser 5.4.3Barnuppfostran/socialisation ur ett samhälleligt/kulturellt perspektiv I dagens svenska majoritetssamhälle betraktar man i regel barnuppfost- ran ur ett individperspektiv och ur ett psykologiskt perspektiv. Syftet med barnuppfostran definieras inte sällan i termer av att tillförsäkra det enskilda barnet optimala förutsättningar för en god utveckling. Men för att förstå vad barnuppfostran i grunden handlar om och var- för den t.ex. utformas olika i olika typer av samhällen eller förändrar sig i ett och samma samhälle, är det nödvändigt att anlägga ett samhälls- eller ett kulturperspektiv. Syftet med barnuppfostran eller socialisationen är att överföra kulturen – som den definierats ovan – från en generation till nästa. Det handlar om att föra in barnet i det samhälle eller den kul- tur/minoritetsgrupp som barnet tillhör för att där kunna bli en nyttig medlem som inte faller utanför ramarna. Varje samhälle har behov av vissa egenskaper hos sina medlemmar. Användbara egenskaper i t.ex. ett traditionsstyrt jordbrukarsamhälle är lydnad och ansvarstagande, i det tidiga industrisamhället är det bl.a. flit, punktlighet och sparsamhet och i det postindustriella samhället kanske flexibilitet och förändringsbenägenhet. I ett auktoritärt sam- hällsskick behöver man lydiga och lojala undersåtar medan jämlika, självständigt tänkande och beslutsfattande medborgare passar bättre i ett demokratiskt styrt samhälle. Likaledes ser givetvis inte socialisatio- nen ut på samma sätt i ett teokratiskt styrt som i ett sekulariserat sam- hälle. Varje samhälle stimulerar därför målmedvetet, men inte nödvän- digtvis uttalat, fram just de egenskaper, färdigheter, beteenden och vär- deringar som ifrågavarande samhälle eller minoritetsgrupp behöver. Detta sker bl.a. genom de förväntningar, belöningar, bestraffningar och förebilder som barnet möter under uppväxten dels i hemmet (den s.k. primära socialisationen) och dels i förskola och skola (den sekundära socialisationen). Det är sålunda aldrig en slump hur socialisationen utformas. Man skulle kunna säga att inget samhälle/kultur är berett att uppfostra bort sig själv genom att inte med stor beslutsamhet och stor systematik se till att socialisationen är funktionell utifrån samhällets/kulturens/mi- noritetsgruppens behov. Det är sålunda lika dysfunktionellt och otänk- bart med en demokratisk socialisationsmodell i ett auktoritärt samhälle som med en auktoritär fostran i ett demokratiskt samhälle. Ett socialisationsmönster är inte något statiskt. Alla betydande sam- hällsförändringar (ekonomiska, politiska etc.) måste med nödvändighet följas av förändringar i socialisationsmönstret om samhället skall Barn som växer upp i nyandliga rörelser 229 Samhällets beskaffenhet och därmed samhällsförändringar påverkar bl.a. hur man definierar vad ett barn är, vad barndomen – som i detta sammanhang kan ses som en social konstruktion – är och vad barn har för funktion. Samhällsförändringar påverkar likaså vissa aspekter av föräldra/barn-relationen och de inlärningsmodeller som används. När det gäller socialisationen, dvs. barnuppfostran ur ett samhälle- ligt/kulturellt perspektiv, har psykologin som vetenskapligt kun- skapsområde inte något tolkningsföreträde, vilket psykologin har när det t.ex. gäller barns behov och barns bästa. Psykologins referensramar är inte självklart giltiga här, eftersom socialisationen inte primärt handlar om vad som är bra för individen utan om vad som är funktio- nellt för samhället/kulturen/gruppen. Vad socialisation handlar om är inte minst att överföra värderingar, trosföreställningar, livsmål och samhällsmål liksom också att överföra en världsbild och en människosyn, dvs.