sou · GMB3155 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett framträdande resultat från vissa fallstudier är att det kontinuerliga samtalet har en förändran- de kraft. Initialt motstånd och spänningar mellan brukare och personal kan bytas ut mot mer positiv hållning allt eftersom dialogen mellan föräldrar och personal fortsätter (1996, Montin red 1998). En intern utvärdering i om självförvaltning och lokala styrelser inom visade att det principiellt sett verkade vara ganska god överensstämmelse mellan lärare och föräldrar om vad föräldrarna i första hand borde ha inflytande över. Det var beslut om skolans mål och profil samt utvärdering av skolans verksamhet. I övrigt gick dock meningarna delvis isär. Lärarna var i mindre omfattning än föräldrarna benägna att låta föräldrarna utöva inflytande över pengarnas användning i skolan. 8.4Sammanfattande intryck och diskussion Den kommunala verksamheten har professionaliserats . Inte minst inom skolans område. Att driva fram brukar- styrelser med föräldramajoritet (i ) eller elevmajoritet (i gymnasiet) utmanar denna professionalitet på olika sätt. Det är således inte så egendomligt om lärare och skolledning med viss tveksamhet tar sig an denna typ av demokratiexperiment. Att ta emot brukarinflytande med öppna armar är ingen självklarhet om man är missnöjd med den politiska styrningen. Brukarin- flytandet kan uppfattas som en ytterligare belastning. Erfarenheterna från pekar på att det kollektiva brukarinflytandet kan utvecklas till något som stärker skolan och dess verksamhet. Att dra paralleller med är dock inte helt Därtill är skillnaden mellan de båda ländernas institutio- nella historia för stora. I har aldrig brukarinflytande upp- fattats som något stort hot mot den representativa demokratin. Det finns enligt vissa iakttagare en tradition av större flexibilitet i relation till det civila samhället i än i (, och 1994). har upplevt en mer konsekvent och kontinuerlig satsning på kollektivt inflytande för brukare av barnomsorg, äldreomsorg och inom (1995). Även där finns spänningar mellan lärare och brukare i synen på vad inflytandet bör omfatta samt att kontinuer- liga samtal i brukarorganen kan minska dessa spänningar. Dialog kan föda och göda förtroendefulla relationer. På den institutionella (den lilla demokratins) nivå kan således medborgarandan utvecklas, men hur utveckla relationen mellan denna nivå och helheten? För att ett system med kollektivt brukarinflytande och brukar- makt inte skall leda till fragmentering och institutionaliserat egen- intresse behövs länkar mellan den funktionella och den territoriella demokratin (Sørensen 1998). Ett sådant behov kan härledas ur demokratiteorin. Olika nivåer måste bindas samman för att hitta en balans mellan det partikulära och det universella (1982). En sådan slutsats innebär att den representativa demokratins institutioner (partier, fullmäktige, nämnder) kanske behöver för- nya sin organisation för att skapa sådana länkar, t.ex. i form av kontaktpolitiker eller områdesbaserade fullmäktigeutskott. Det betyder att en kommun med kommundelsnämnder har bättre för- utsättningar att skapa band mellan den lilla och den stora demokra- tin än andra kommuner. Att införa brukarstyrelser eller områdes- styrelser i stället för kommundelsnämnder eller som ersättning för ett minskat antal förtroendevalda förefaller inte logiskt ur detta perspektiv. I ett system med brukardemokrati behövs fler snarare än färre förtroendevalda som representerar den territoriella demo- kratins helhetssyn. Vi skall återkomma till frågan om relationen mellan den stora och den lilla demokratin i det avslutande kapitlet. Det behövs mer underlag för den diskussionen och vi vänder oss därför till andra varianter av demokratiexperiment. 9 Organisering i lokalsamhället Det finns ett växande intresse för olika former av lokal mobilise- ring, framför allt i glesbygd och andra icke urbaniserade områden. De har olika namn såsom byagrupper, lokala utvecklingsgrupper, utvecklingsgrupper, samhällsföreningar och byalag (1998). Vissa har tillkommit som en lokal reaktion på olika missförhållan- den och andra har tillkommit mer eller mindre på initiativ från ovan. bedrevs en kampanj kallad Lands- bygd -90 som var en landsbygdskampanj som tog initiativ till. Kampanjen drevs av dåvarande Glesbygdsdelegationen under ledning av den socialdemokratiske industriministern. Även Hembygdsrörelsen hade startat en kampanj kallad För en levande bygd och kultur som organiserades av med en centerpartistisk profil vid rodret. De båda kampanjerna kom att samarbeta under parollen Låt hela leva och den avslutades med en landsbygdsriksdag 1989 med 650 ledamöter från hela landet (1998). Ett resultat av landsbygdsriksdagen var att en rikstäckande organisation bildades: Hela skall leva. En uppgift för denna organisation blev att stödja olika former av lokala utvecklingsgrupper. Ungefär bildades ett projekt som kom att kallas 90-talets byapolitik och fick stöd från den nybildade , det likaså nybildade , samt berörda läns- styrelser. Till detta projekt knöt sig drygt 15 kommuner och syftet var att stärka den lokala nivåns inflytande över den egna bygden och utveckla en planeringsstrategi som bygger på den lokala utvecklingskraften (och 1997). Den svenska lokalismen har vuxit till en rörelse som av vissa betraktas som början till en folkrörelse likvärdig den som startade . I detta sammanhang spelar Folkrörelse- rådet Hela skall leva rollen av både ideolog (formulera argument för grundläggande värden såsom lokalt deltagande och inflytande), missionär (stimulera olika aktörer att arbeta utifrån dessa värden) och konsult (ge råd och stöd) (och 1997). De kommuner som ingår i projektet 90-talets byapolitik har på olika sätt också gett stöd till och i vissa fall medverkat till att organisera lokala grupper. Antalet lokala utvecklingsgrupper och liknande som registrerats vid har vuxit stadigt . fanns närmare 3 500 och det framgår att de ovan redovisade kampanjerna spelade stor roll för tillkomsten av olika grupper (1998). De flesta () av grupperna är ideella föreningar. Övriga former är ekonomiska föreningar, aktiebolag eller mer tillfälliga organiseringar såsom projekt, arbetsgrupper eller studiecirklar. Eftersom grupperna uteslutande är ideella eller ekonomiska föreningar är de demokra- tiska organisationer med formella demokratiska krav på besluts- former m.m. Grupperna är i allmänhet mycket aktiva och registret över olika aktiviteter är brett; från bygdespel till ansvar för om- fattande verksamheter. Kulturgeografen har på grund- val av studier av 1 600 lokala utvecklingsgrupper gjort bedöm- ningen att om alla vore lika aktiva som dessa och bidrog lika mycket till samhället skulle det bland annat innebära att 70 000 är aktiva i grupperna, att det läggs ner 4,4 miljoner ideella arbets- timmar till ett värde av (1998, s. 67). Det finns fall där kommunen i det närmaste låtit grupperna sköta sig själva och andra fall där grupperna mer eller mindre inte- grerats med den kommunala apparaten. Ett exempel på det senare är den s.k. partioplitiska nämnden i . ligger i nordvästra hörnet av och ingår i kommundel8. I kommunen finns fyra kommundels- nämnder, varav en ligger i . är ett glesbygdsom- råde som har fått vidkännas kraftiga befolkningsminskningar de , i hög grad beroende på rationaliseringar inom 8 Hela avsnittet om är huvudsakligen en förkortad version av och 1997. Utflyttningen har varit stor, vilket inneburit att be- folkningens medelålder har stigit. Av ca 700 invånare är . Av de förvärvsarbetande är sysselsatta inom agrara näringar. Flertalet förvärvsarbe- tande pendlar dock till arbeten utanför . Dessutom medför den höga genomsnittsåldern och det vikande befolknings- underlaget att samhällsservicen undermineras. Svågadalsborna har levt med grundläggande försörjningsproblem som utgör ett hot mot bygdens över- levnad. började man i studiecirkelform disku- tera frågor kring bygdens överlevnad. framstod det allt klarare att samhällsservicen sviktade i . Kommun- styrelsen tillsatte en utredning, Samhällsservice i . Utredningsgruppen bestod av kommunala politiker och chefs- tjänstemän. Utredningen var klar . Den handlade huvudsakligen om underlaget för skolan i den norra delen av dal- gången, i byarna . Utredningen förordade en nedläggning av Brännås skola och en satsning i Ängebo. Dessutom föreslogs en koncentration av all samhällsservice (kommun- och landstingsservice) till Ängebo i en gemensam anläggning. Tanken var att en sådan anläggning hade möjlighet att bryta sektors- tänkandet och därmed bidra till samordningsvinster. Kommun- styrelsen beslutade att överlämna utredningen till dellenbygdens nyinrättade . En lednings- grupp för projektet tillsattes med kommundelschefen som pro- jektledare. hade därmed kommit igång. I samband med ett möte inom ramen för Hela ska leva-kampanjen i presenterade kommunens repre- sentanter planerna på att satsa i . Detta ledde till att blev utsedd till en av landets tre framtidsbyar (eller byområden) inom ramen för ett pilotprojekt som drevs av Gles- bygdsdelegationen. Projektets grundtanke var att byinvånarna skulle ta utvecklingen i egna händer, snarare än att bli föremål för glesbygdspolitik. Byinvånarna skulle definiera vilka åtgärder som behövdes för att göra den egna byn till en attraktiv plats att bo i. innebar att ett antal byar med olika förutsättningar skulle stimuleras till egna aktiviteter med hjälp av ett ekonomiskt startbidrag, /framtidsby. En förutsättning för att delta i projektet var att den egna kommunen var villig att satsa tid och pengar i projektet. Efter formell ansökan från utsågs till en framtidsby. blev alltså synliggjort nationellt på ett tidigt stadium därför att några kommunrepresentanter råkade vara på rätt ställe (1993). övergripande mål beskrevs med orden livs- kvalitet, småskalighet och närdemokrati. Mer konkret formulera- des målen på följande sätt: [] sörja för en väl fungerande samhällsservice med kontinuitet i verksamheten, genom samverkan över yrkesgränser och mellan fackliga organisationer skapa hela och fasta tjänster, där så behövs genom utbildning, och på så vis trygga kontinuiteten, genom ett intensivt utvecklingsarbete öka möjligheterna till ett bibehållet och stabilt befolkningsunderlag, genom långtgående närdemokrati utveckla kommundelsreformen. Ett omfattande utvecklingsarbete sattes igång med ett stort antal organisationer inblandade, både från och från nationell nivå. Vid ett stormöte med svågadalsborna presenterades planerna och en referensgrupp för befolk- ningen valdes. Arbetsgrupper bildades och konkret projektarbete formulerades. byggdes Svågagården som är en anläggning på ca 3 000 kvm. Den inrymmer skola och barnomsorgslokaler, hem- tjänst och distriktssköterska. Dessutom finns äldreanpassade lägenheter. Vidare finns i centrala delen Folkets Hus stora sal, matsal med tillhörande storkök, samt en aktivitetshall. också kyrksal, föreningskök, och ett litet bibliotek. Slutligen finns en tvättstuga och verkstäder för trä och textil. En verksamhetsan- svarig för varje område sköter den dagliga verksamheten. All administration och ekonomi sköts av en särskild platschef, som dessutom är föreståndare för Folkets Hus och arbetsledare för . Vidare fanns en särskild ledningsgrupp och ett självförvalt- ningsråd. Verksamhetsansvariga utgjorde tillsammans med fackliga representanter husets ledningsgrupp. bestod av nio personer, som representerade olika organisationer samt personalrepresentanter. Rådet svarade för verksamheten inom skola, barnomsorg, äldrevård, kultur och fritid inom området. För detta tilldelades medel ur kommundelens budget. Kommunens egen utvärdering av och andra undersökningar har lyft fram några centrala slutsatser av Svågadals- projektet, som är särskilt intressanta utifrån ett politiskt-demokra- tiskt perspektiv. För det första kan svågadalsborna beskrivas som en outnyttjad resurs. I en medborgarundersökning 1992 tillfrågades medborgarna om sin beredskap att göra något för utveckling. Av de tillfrågade var det som redan var engagerade. Därutöver var det som sa att de var beredda att ställa upp. av svågadalsborna ansåg sig inte kunna göra något () eller var inte beredda att ställa upp () (Bergroth och Bergroth 1992). Detta kan tolkas på olika sätt. Utvärderarnas tolkning är: Det visar på dåligt självförtroende. Orsaken till det svala engagemanget kan vara den uppifrånstyr- ning som varit utmärkande för projektet. Byborna har inte känt sig delaktiga i processen (Bergroth och Bergroth 1992, s. 29). I sin doktorsavhandling talar också om byutveckling uppifrån (1993, s. 125). Denna karaktär hos Svågadals- projektet är kartlagd och analyserad på ett övertygande sätt. Där- emot kan man diskutera om svågadalsbornas begränsade intresse var ett uttryck för dåligt självförtroende eller om det snarare skall tolkas som ett kritiskt och rationellt ointresse som i själva verket bottnar i ett bra självförtroende och visst egensinne. En annan viktig erfarenhet var tendensen till att några personer tog på sig för mycket arbete. Utvärderarna framhåller: Sådana personer verkar på gott och ont som oersättliga, vilket också ger en negativ effekt på andra människor som får en känsla av otill- räcklighet. Det är viktigt att denna problematik uppmärksammas och diskuteras (Bergroth och Bergroth 1992, s. 29). En tredje slutsats var att erfarenheterna av intresse- förening och självförvaltningsråd var positiva. Självförvaltnings- rådet, med handhavande av budget för området, bedömdes vara av särskilt stort värde för att byborna skulle känna att utvecklings- arbetet angår dem. Vidare framhöll utvärderarna att: En speciell problematik med självförvaltningsrådet är hur representationen ska se ut och hur det ska bli en reell koppling mellan självförvalt- ningsrådets representanter och dem de representerar. I vill man inte bygga denna representation på de etablerade politiska partierna, utan i stället en representation utifrån föreningar på orten (Bergroth och Bergroth 1992, s. 30). Det innebär att demo- kratiinitiativet (till det som blev den opolitiska nämnden) kom nerifrån, från engagerade svågadalsbor. Vid inter- vju med en representant för under- ströks att man i självförvaltningsrådet upplevde det orättvist att vissa föreningar var representerade i rådet men inte andra. Å andra sidan kan man hävda att det ändå var uppifrånstyrt, i den meningen att det var en liten aktiv del av svågadalsborna – den lokala eliten – som var drivande. 9.1.1 En opolitisk nämnd självförvaltningsråd inkom med en skrivelse till , i vilken rådet före- slog att kommunstyrelsen inrättar en opolitisk nämnd i . I skrivelsen fanns bilagt förslag till reglemente och vidare föreslogs att nomineringen till nämnden skulle ske via allmänna val inom skolans upptagningsområde. Efter en politisk process kunde enighet nås bland partierna i om inrättandet av en opolitisk nämnd . Representanter för spelade en viktig roll i denna process genom att samtala och försöka påverka partierna. Vid kommuns fullmäktigesammanträde beslutades: att inrätta en opolitisk frågor som handläggs av självförvaltningsråd, att nämnden får verka fr.o.m. – och att försöket utvärderas , samt att uppdra åt kommunkansliet att upprätta förslag till reglemente för den opolitiska nämnden samt avge förslag om hur valet skall genomföras. Vid sammanträdet framförde kristdemokraten önskemålet att nämnden bör benämnas partiopolitisk nämnd i stället för opolitisk. Detta ändringsförslag avslogs av kommunfull- mäktige. Denna terminologiska skillnad är intressant att notera. Frågan är vad olika aktörer lägger in i ordet opolitisk och parti- opolitisk. Ska demokratiska nämnd ägna sig åt politik utan partier eller är det fråga om kollektiv värdefördelning som i någon mening är tänkt att vara icke-politisk? Ordet opolitisk och partiopolitisk syftar i första hand på att de politiska partierna inte ska nominera kandidater i valet till nämnden. I stället sker nomi- nering av enskilda individer i bygden och om de nominerade är intresserade att ställa upp kandiderar de i valet till nämnden. En alternativ tolkning är att begreppet opolitisk faktiskt avser något som inte har med politik att göra och som delvis kan fångas av andra termer såsom självförvaltning och lokal utveckling. Ett sådant synsätt kan ligga både i partiernas och byalagens intressen. För partierna kan det vara lämpligt att politik blir synonymt med partipolitik och bland byalagens människor finns det knappast något intresse att förknippas med politik eftersom det kan sam- manblandas med partipolitik. Bygderörelsens politikskapande har en konsensuskaraktär och skiljer sig därför i grunden från parti- politiken. Man kan således tolka valet av termen opolitisk nämnd som uttryck för en arbetsfördelning mellan olika former av lokalt politikskapande. Den opolitiska nämnden blev direkt folkvald. till nämnden hölls . av de 493 röstberätti- gade invånarna deltog. Nämnden består av sju ordinarie ledamöter och sju ersättare. Av de ordinarie ledamöterna som blev valda var fem män och två kvinnor. Nämnden skulle prövas under en för- söksperiod på (1/7 1996 – 31/12 1998). beslutades att försöksverksamheten skall fortsätta även . 9.1.2 Medborgarna och den opolitiska nämnden genomfördes en surveyundersökning bland samtliga röstberättigade svågadalsbor9. Frågorna som ställdes kretsade kring följande: Hur ser svågadalsborna på den opolitiska nämnden? Vad har man för inställning till den och vilka effekter/konsekvenser förväntar man sig? Är svågadalsborna beredda att kandidera till den opolitiska nämnden? Finns det en rekryteringsreserv? Vad kännetecknar de människor som är beredda att kandidera? Bland svågadalsborna fanns en tämligen spridd uppfattning att redan inflytelserika svågadalsbor skulle få ännu större inflytande i och med inrättandet av den opolitiska nämnden. Hälften instämde i ett påstående med denna innebörd. Å andra sidan var det en lika stor andel som instämde i att svågadalsborna får bättre möjligheter att påverka den offentliga servicen samt att vanliga svågadalsbor får större inflytande. Dessa resultat kan tolkas som att svågadalsborna förväntade sig få bättre möjligheter att påverka servicen som den lokala eliten bedömdes stärka sin ställning. När det gäller svågadalsbornas allmänna inställning till den opolitiska nämnden kunde konstateras att ungefär hälften var posi- tiva. Att det rådde vissa tveksamheter bland den andra hälften kan tolkas som en avvaktande inställning bland svågadalsborna. I samt- liga ålderskategorier utom de finns en majoritet som är positiva till nämnden. Avvikelsen för den äldsta ålderskategorin hänger ihop med att nästan hälften av denna grupp inte hade någon uppfattning. Pensionärerna var inte negativare än övriga, utan snarare osäkrare. Inställningen till den opolitiska nämnden var varken köns- eller åldersrelaterad. De passiva byalagsmänniskorna var mer skeptiska till den opoli- tiska nämnden än de som var aktiva. En tänkbar förklaring är att den opolitiska nämnden möjligen bidrar till formalisering och pro- fessionalisering av det lokala utvecklingsarbetet, vilket kan upp- 9 Undersökningen var således en totalundersökning. Svarsfrekvensen blev (239 personer). Den genomfördes i samarbete mellan Hudiks- valls kommun och Novemus – . För en mer detaljerad redovisning av resultaten se och 1997. levas som elitiseringstendenser i synnerhet av dem som finns i de inflytelserikas närhet: de passiva i byalagen. Bland föreningsaktiva uppvisade en tredjedel en negativ inställ- ning. Den opolitiska nämnden är alltså inte okontroversiell inom partipolitiken trots att försöket sker i partipolitiskt samförstånd. Det finns risk för spänningar inom de politiska partierna. En be- gränsad partipolitisk lojalitet tycks medföra en något positivare inställning till nämnden. Det framgår också när vi analyserar med hjälp av ett mått över röstsplittring i politiska val. Av de svågadals- bor som splittrade sina röster på två eller flera partier vid valen 1994 och 1995 var andelen positiva till nämnden klart högre jäm- fört med de medborgare som röstade på samma parti i alla val som de deltog i (). 9.1.3 Vilka vill vara med i nämnden? Är svågadalsborna beredda att ställa upp som ledamöter i nämn- den? Finns det en rekryteringsreserv? (21 per- soner) sade sig vara beredda att kandidera. (301 perso- ner) ville inte ställa upp och uppgift saknades från av de svarande. , när enkäten besvarades, verkade det således inte finnas någon rekryteringsreserv att tala om. Vad är det för typ av människor som var beredda att ställa upp i nämnden? Av de 21 som var villiga att kandidera fanns 15 män och sex kvinnor, dvs. Det motsvarar av den manliga populationen på 170 personer och av den kvinnliga uppgående till 181 individer. Dessa data är intressanta att jämföra med resultat från intervjuer med byalag och lokala grupper. I dessa sammanhang, när det är fråga om konkret utveck- lingsarbete, är kvinnor i stort sett lika mycket engagerade som män. Är den opolitiska nämnden som organisationsform mer in- tressant och lämplig för män? Innebär den direktvalda nämndens formaliserade konkurrens mellan kandidaterna att män lockas att delta och kvinnor snarare tenderar att dra sig ur? Annan forskning om kvinnor och politik ger vid handen att kvinnor i allmänhet anser att den kommunala politikens former utgör ett hinder för engagemang (1996). En karakteristik över de som var beredda att kandidera till den opolitiska nämnden kan ges med följande nyckelord: utbildade, heltidsarbetande, män i högre grad än kvinnor, engagerade i byalag och hembygdsföreningar men inte i politiska föreningar samt med stort samhällsintresse och deltagande i politiska val. Vidare upp- visade de kandidatbenägna personerna relativt svaga partipreferen- ser. Mot bakgrund av de studier som gjorts talar mycket för att det är en delvis ny eller nygammal typ av politik som växer fram i Svåga- dalen. I stället för partier är det individer som är de viktigaste aktörerna. De som är beredda att bli politiker i den nya opolitiska nämnden är samhällsengagerade i flera avseenden, men det är ett engagemang som sker i stort sett utanför partierna. De kandide- ringsbenägna har politiska preferenser med relativt svag intensitet. Kanske är det en ny typ av mer konsensusinriktad och medborgar- nära politik som utvecklas – en ny folkrörelse som utmanar parti- erna? kan sägas att utmaningen ännu inte fått någon om- fattande folklig förankring i . Valdeltagande sjönk från vid det första valet () till vid det andra valet (). Det var färre som deltog vid valet av den opolitiska nämnden än vid det ordinarie riksdags- och kom- munvalet (nr 36, 1998). I kommuns Bya-stadsdelspolitiska strategi för utveckling av den lokala demokratin finns en problemformulering som under- stryker att offentlig verksamhet i alltför hög grad har formats av professionella förvaltningar och experter10. Vidare framhålls att i takt med förändringen av samhället har både beslutsfattande och ansvar i många fall flyttats upp till högre nivåer eller koncentrerats till allt färre människor. För att hantera problemet måste, menar man, människors egen vilja att ta ansvar för sin vardag tillvaratas bättre än . Det krävs därför att allt fler människor får möj- lighet att bestämma över sin egen vardagssituation, som med- borgare, i sitt boende, på sin arbetsplats, som konsument och på sin fritid. Här tänker man sig att i samverkan med förenings- och näringsliv stimulera fram intressanta och engagerade former för in- flytande. Bredden i det folkliga engagemanget betonas. Det måste vara många människor som skall stå för processer för att öka med- borgarinflytandet, inte enstaka eldsjälar. På planeringsstadiet insåg att man inte skulle ha för bråttom. Om kommunen skulle gå fram på traditionellt kommunalt vis riskerade man att toppstyra förändringsarbetet, vilket sannolikt skulle hämma det man ville uppnå: ökat lokalt engagemang och en större självkänsla ute i kommundelarna.