sou · GMB3128d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Stiftelsen skall främja utveck- lingen av starka forskningsmiljöer av högsta internationella klass med betydelse för lösandet av viktiga miljöproblem och för en miljöanpassad samhällsutveckling. Möjligheterna att uppnå industriella tillämpningar skall tagas till vara, framhålls vidare i stiftelsens stadgar. MISTRA delar ut sammanlagt till miljö- forskning. Av detta hänför sig till kostnader för verksamhet som tidigare finansierats av . MISTRA kommer att dela ut 250–280 miljo- ner kronor i forskningsstöd. Forskning 2000:s förslag om en forskningsrådsorganisation där forskningsråden får ett vidare ansvar för såväl inomdisciplinär och tvär- vetenskaplig forskning som grundforskning och tillämpad forskning in- nebär att miljöforskning i fortsättningen än tydligare ingår i an- svaret för alla forskningsråden. Ett särskilt ansvar kommer att vila på för naturvetenskap. Vidare innebär Forskning 2000:s förslag att myndigheter som Natur- vårdsverket och andra inom ramen för sina verksamhetsanslag ska finan- siera forskning och utvecklingsarbete. Forskning 2000:s bedömningar och förslag i sammanfattning Forskarutbildningen i sig ingår inte i Forskning 2000:s uppdrag. Upp- draget omfattar endast dimensionering, styrning och finansiering av forskarutbildningen. Forskning 2000 betonar att ökad uppmärksamhet måste ägnas fors- karutbildningens innehåll och uppläggning samt doktorandernas situa- tion, bl.a. berättigade krav på handledning. Forskning 2000 framhåller också angelägenheten av att de förändringar som genomförts i fråga om kraven för antagning till forskarutbildningen följs och utvärde- ras. Forskarutbildade har traditionellt haft sin huvudsakliga arbetsmark- nad vid universitet och högskolor. I ökande utsträckning rekryteras nu forskarutbildade också till arbetsmarknaden i övrigt. Forskning 2000 betonar att forskarutbildningen inte är en utbildning. Med en viss tillspetsning kan den sägas vara mer än 20 000 utbildningar, dvs. lika många som antalet doktorander, eftersom forskarutbildningen är en individuell utbildning. Forskarutbildningen är närmast definitions- mässigt så specialiserad att de forskarutbildade inom sina respektive fackområden inte är utbytbara. Leveranstiden för färdigutbildade doktorer är mycket lång. Inte minst i själva forskarutbildningens karak- tär ligger således uppenbara begränsningar för eventuella planeringsam- bitioner. Stora svårigheter möter också när det gäller att bedöma beho- ven inom olika områden. Någon centralstyrning av forskarutbildningens omfattning och inrikt- ning är således knappast möjlig – och inte heller önskvärd. Doktorander- nas fria val av forskningsinriktning är ett viktigt – och inte tillräckligt uppmärksammat och tillvarataget – led i forskningens förnyelse. Forskning 2000 har behandlat dimensioneringsfrågan på så sätt att kommittén försökt ge en bild av forskarutbildningens nuvarande och pla- nerade omfattning, totalt och per vetenskapsområde, i relation till beho- ven inom universitet och högskolor, för att utifrån detta också se vilket utrymme som ges för rekrytering till den övriga arbetsmarknaden. Forskning 2000 konstaterar att universitetens och högskolornas be- hov totalt sett täcks mer än väl av den kommande examinationen. I detta ligger självfallet inga garantier för att inte enskilda ämnen eller lärosäten kan få rekryteringsproblem. Det är emellertid knappast möjligt att skapa garantier för att något sådant inte ska inträffa. Den förutsebara examinationen från forskarutbildningen kommer därutöver att medge mer än en fördubbling av antalet forskarutbildade på arbetsmarknaden i övrigt . Anta- let doktorsexamina inom medicin kan till exempel komma att bli mycket stort i förhållande till vad universitet och högskolor kommer att behöva. Det ger stora möjligheter till rekrytering av forskarutbildade till bland annat sjukvården. Forskarutbildning enligt de examensmål som beslutats av statsmak- terna innebär således, enligt Forskning 2000, en rimlig miniminivå vad gäller totalantalet examina. Fördelningen mellan vetenskapsområdena behöver dock ändras. Det är, enligt Forskning 2000:s bedömning, inte rimligt att som det i särklass största antalet aktiva dokto- finns inom området humaniora – samhällsvetenskap. Antalet forskarutbildade inom teknik och naturvetenskap behöver öka. Forskningsstiftelserna och andra externa finansiärer har, enligt Forskning 2000:s mening, för stort inflytande över forskarutbildningen. Universitet och högskolor måste ha det fulla ansvaret för forskarutbild- ningen och ges adekvata resurser för forskarutbildningen. För detta krävs bland annat att lärosätena anvisas medel för studiefinansiering som motsvarar det antal doktorander som krävs för att nå examensmå- len. Den svaga ställning som doktoranderna fortfarande ofta har kan mo- tivera att medel för studiefinansiering i forskarutbildningen fortfarande öronmärks av statsmakterna. Den lokala fördelningen av medlen för stu- diefinansiering bör göras i former som gör det möjligt att i rimlig ut- sträckning tillgodose doktorandernas individuella val av avhandlingsäm- nen. Forskning 2000 påpekar att det fortfarande saknas en bra form för första anställning av lärare vid universitet och högskolor, som skulle kunna ge nyblivna doktorer möjlighet att både fortsätta med forskning och medverka i undervisningen. Forskning 2000 förordar därför att det införs en tidsbegränsad anställning för nyblivna doktorer som förslagsvis biträdande lektor. I denna anställning bör som ett viktigt bidrag till rör- ligheten inom högskolesystemet, kunna ingå möjligheter till arbete vid mer än ett lärosäte. Forskning 2000 anser att forskningsråden i fortsättningen ska ta ett mer aktivt ansvar för forskarutbildningen genom att utifrån bedömningar av långsiktiga forskningsbehov och den internationella vetenskapliga utvecklingen svara för särskilda insatser inom bland annat nya ämnen. Direktiven till Forskning 2000 anger att kommittén skall analysera di- mensioneringen av och resurstilldelningen till forskarutbildning vid uni- versitet och högskolor liksom den påverkan som följer av externa aktörer t.ex. forskningsråd och stiftelser. Kommittén skall bedöma det framtida behovet av forskarutbildade inom olika samhällsområden och ta fram förslag till former för att löpande göra sådana bedömningar. Utred- ningsuppdraget omfattar däremot inte forskarutbildningen i sig. Forskarutbildningen skiljer sig mellan olika länder i en rad avseenden. Här finns skillnader i fråga om utbildningens längd (från och upp- åt), förkunskapskrav i form av antalet studieår vid universitet eller hög- skola som normalt föregår forskarutbildningen (från och upp till ), uppläggningen av och innehållet i utbildningen (inslaget av kur- ser, förekomsten av forskarskolor, vilket omfång som krävs i fråga om avhandlingen). Stora skillnader finns också i fråga om andelen som går vidare från grundutbildning till forskarutbildning, i fråga om studiefi- nansieringen inom forskarutbildningen och i fråga om vilket meritvärde forskarutbildningen formellt och reellt har på arbetsmarknaden. Gemensamt för de flesta länder är dock dels att forskarutbildningen länge haft problem med långa faktiska studietider och många studieav- brott, dels att forskarutbildningen kommit att uppmärk- sammas allt mer. I flera länder har gjorts eller görs insatser för att på olika sätt förstärka forskarutbildningen. med detta har man på sina håll emellertid börjat se tendenser till arbetslöshet bland forskarut- bildade eller i varje fall svårigheter för forskarutbildade att få arbeten som upplevs som adekvata med hänsyn till utbildningen. Här uppmärksammas endast frågor rörande forskarutbildningen i andra länder som rör utredningens uppgifter enligt direktiven, dvs. di- mensioneringen av forskarutbildningen samt formerna för att styra den- na. Det senare ligger huvudsakligen i studiefinansieringen inom forskar- utbildningen. Allmänt gäller att, som ett led i den allmänna utbildningsexpansionen, antalet forskarstuderande och antalet examinerade doktorer har ökat kraftigt. har också andelen kvinnor ökat först bland doktoran- derna och sedan också bland de examinerade. I länder som och har ökningen och omfattningen av forskarutbildningen i viss mån börjat ifrågasättas, i takt med att doktorer börjat få svårigheter på arbetsmarknaden. Detta har också gällt doktorer inom prioriterade om- råden som matematik och andra naturvetenskapliga ämnen. Statistiken över forskarstuderande och examinerade doktorer har ofta brister och lång eftersläpning. Det är således inte möjligt att få fram all- deles aktuella uppgifter om studentantal och examination inom forskar- utbildningen. De antalsuppgifter som lämnas i det följande måste själv- fallet läses med storleksskillnaderna mellan länderna i minnet. Invånarantalet () anges därför för varje land. (Antalet invånare i : 8,8 miljoner.) I (antal invånare: 58,4 miljoner) har ambitionerna att bygga ut forskarutbildningen varit mycket stora. satte regering- en upp målet att fördubbla antalet doktorsexamina . Även om detta mål inte uppnåddes, blev ökningen betydande, från cirka 6 000 examina till cirka 10 000 examina . Antalet forskarstu- derande är nu omkring 50 000. Forskarutbildningen bedrivs förutom vid universiteten vid de s.k. Grandes Ecoles och vid forskningsinstitut som finansieras av de la Recherche Scientifique (). Doktoranderna vid är i regel anställda vid instituten. För studiefinansiering- en av övriga doktorander finns ingen enhetlig form. Forskarutbildningen organiseras i ökande utsträckning inom forskar- skolor, Ecoles Doctorales. fanns upp emot 250 forskarskolor. I (antal invånare: 15,5 miljoner) har antalet doktors- examina ökat från cirka 1 1989 till omkring 2 400 . bedrivs forskarutbildning inom ett antal forskarskolor, Onderzoeksscholen. Systemet har blivit föremål för viss diskussion. Bland annat har kritik riktats mot att forskarskolorna inte fått tillräckliga resurser. Studiefinansieringen inom forskarutbildningen har förändrats genom en återgång från ett system, där doktoranderna var anställda vid , till finansiering med doktorandbidrag m.m. I (antal invånare: 58,8 miljoner) ökade antalet dok- torsexamina från i det närmaste 6 500 till ungefär 8 200 . I förhållande till antalet doktorander är studiefinansieringsmöjlighe- terna begränsade. Den huvudsakliga studiefinansieringen är stipendier från forskningsråden. Antalet stipendier räcker dock bara till en mindre del av doktoranderna. Övriga får finna egna finansieringsmöjligheter. I (antal invånare: 81,9 miljoner) uppskattades antalet fors- karstuderande till ungefär 63 000. avlades ungefär 20 000 doktorsexamina. Också i utvecklas ett system med forskarskolor, Graduier- tenkollegen. Antalet sådana uppskattas till ungefär 300 med sammanlagt drygt 5 000 forskarstuderande. Ambitionerna är att öka antalet Graduiertenkollegen till dubbelt så många som . Strävan är också att erbjuda fler kurser för de forskarstuderande som inte deltar i forskarskolorna. Studiefinansiering ges såväl i form av anställningar av olika slag som i form av stipendiering och bidrag. I (antal invånare: 265, 6 miljoner) avlades drygt 40 000 dok- torsexamina . Antalet doktorander var omkring 300 000. Doktorsexamina kan endast avläggas vid ett mindre antal universitet. Forskarutbildningen bedrivs i regel inom graduate schools. Förhållande- na varierar mycket mellan olika universitet. De forskarstuderande finansierar sin utbildning på en rad olika sätt. Avgifterna till universiteten kan vara mycket höga. Många doktorander är beroende av bidrag från sin familj eller lånar stora belopp till utbild- ningen. Forskarutbildningen har expanderat också i alla de nordiska länder- na. Det sammanlagda antalet doktorsexamina i fördubblades – från ungefär 1 500 till ungefär 3 000 . (inräknat.) Relativt sett har ökningen varit störst i (antal invånare: 5,3 miljoner), som emellertid också började på den lägsta nivån. Här har antalet examina ökat från ungefär 1983 till ungefär 1995. I (antal invånare: 5,1 miljoner) har exami- nationen ökat från 1983 till knappat 1995 och i (antal invånare: 4,4 miljoner) från ungefär 1983 till unge- fär 1995. 6.2.1Forskarutbildningens mål och examenskrav Forskarutbildning används i som beteckning på den utbildning som avslutas med doktorsexamen eller licentiatexamen. Högskolelagen föreskriver i fråga om mål för forskarutbildningen att Forskarutbildningen skall, utöver vad som gäller för grundläggande högskoleutbildning, ge de kunskaper och färdigheter som behövs för att självständigt kunna bedriva forskning. (1 kap. 9 §) Inga särskilda mål för licentiatexamen anges vare sig i högskolelagen eller högskoleförord- ningen. I princip gäller således högskolelagens målangivelse för såväl doktorsexamen som licentiatexamen. I högskoleförordningen anges fordringarna i fråga om utbildningens omfattning för doktorsexamen och för licentiatexamen. För doktorsexa- men omfattar utbildningen 160 poäng. En etapp i forskarutbildningen om minst 80 poäng kan avslutas med licentiatexamen. För doktorsexa- men fordras att doktoranden dels har blivit godkänd vid de prov som ingår i forskarutbildningen, dels har fått en vetenskaplig avhandling god- känd. Doktorsavhandlingen ska ha försvarats muntligen vid en offentlig disputation. Författandet av avhandlingen ska motsvara studier om minst 80 poäng. För licentiatexamen fordras att doktoranden dels har blivit godkänd vid de prov som ingår i etappen, dels har fått en vetenskaplig uppsats som motsvarar studier om minst 40 poäng godkänd. 6.2.2Forskarutbildningens omfattning och inriktning Antalet nyantagna till forskarutbildningen var totalt sett relativt – cirka 2 300 – och för att därefter successivt öka. De senaste tillgängliga uppgifterna om antalet nyantagna doktorander avser /97. Då antogs sam- manlagt i det närmaste 3 400 doktorander. Nyantagna studerande i forskarutbildning /97 fördelade på fakultet Enligt statsmakternas beslut ska forskarutbildningen fort- sättningsvis planeras i termer av vetenskapsområden. De antagna förde- lade på vetenskapsområden framgår av följande tabell. Antalet nyantagna doktorander /97 fördelade på vetenskapsområden Jord, skog, veterinär (Doktorander vid den teknisk-naturvetenskapliga fakulteten vid har här fördelats med hälften till teknik och hälften till naturvetenskap.) () redovisar uppgifter om registrerade doktorander och om aktiva doktorander. Uppgifterna om registrerade doktorander visar totalantalet. Ingen hänsyn tas här till om eller i vilken utsträckning de registrerade doktoranderna ägnar sig åt forskarutbildningen. Den som inte alls deltagit i forskarutbildningen tas dock inte med i SCB:s uppgifter. Som aktiva doktorander räknas de som ägnar av full arbetstid – dvs. mer än en halv dag – åt forskarutbildning. fanns ungefär 20 500 registrerade doktorander, av vilka ungefär 16 600 var aktiva enligt SCB:s definition. SCB redovisar också doktoranderna fördelade på olika aktivitetsgra- der. Heltidsaktiva enligt SCB:s definition (ägnade av sin tid till forskarutbildningen) var ca 6 700 doktorander, medan ca 3 600) rubricerades som trekvartsaktiva (ägnade mellan av tiden till forskarutbildning). Aktiva studerande i forskarutbildning fördelade på fakultet Aktiva studerande i forskarutbildning fördelade på vetenskap- Jord, skog, veterinär Som framgår av tabellen är det humanistisk-samhällsvetenskapliga ve- tenskapsområdet störst med avseende på antalet aktiva doktorander. Forskarutbildning bedrivs i inom ungefär 600 olika forskarutbildningsämnen. Flest är forskarutbildningsämnena inom teknisk fakultet – fler än 200 forskarutbildningsämnen – och medicin – omkring 100 forskarutbildningsämnen. I det närmaste en tredjedel av alla doktorsexamina avläggs inom det me- dicinska vetenskapsområdet. Om man däremot ser till det sammanlagda antalet examina – doktors- och licentiatexamina – är teknikområdet det största. Doktors- och licentiatexamina /97 fördelade på fakultet Doktors- och licentiatexamina /97 fördelade på vetenskapsområden Jord, skog, veterinär För forskarutbildningen har , till skillnad mot den grundläggande högskoleutbildningen, gällt varken att den ska anpassas till arbets- marknadens behov eller att den ska anpassas till studenternas efterfrå- gan. Principen har i stället varit utbudsdimensionering: tillgängliga resurser ska avgöra omfattningen av forskarutbildningen och därmed också fördelningen mellan olika ämnesområden. Med högskoleförord- ningens ord: Till forskarutbildning får antas endast så många doktoran- der som kan erbjudas handledning och godtagbara studievillkor i övrigt och som har studiefinansiering . (Högskoleförordningen 10 kap. 1 §) Statsmakterna har således inte direkt beslutat om vare sig den totala omfattningen av forskarutbildningen eller dess fördelning mellan olika områden. Något särskilt planerings- och styrsystem, motsvarande till exempel det som gäller för den grundläggande högskoleutbildningen finns inte och har heller inte funnits. angav statsmakterna som mål att examinatio- nen inom forskarutbildningen skulle fördubblas . Målet avsåg antalet doktorsexamina. När målet angavs var den årliga examinationen ungefär 1 000 doktorer. Antalet doktorsexamina skulle således enligt målsättningen vara ca 2 2000. /97, dvs. ungefär halvvägs, var antalet doktorsexamina ca 1 600. I budgetpropositionen för angavs mål och planeringsförut- sättningar avseende antalet examina från forskarutbildningen. Dessa preciserades av regeringen, i regleringsbrevet för , för varje läro- säte som mål per fakultetsgrupp. Högskolorna har, enligt föreskrift i regleringsbrevet, rätt att omfördela högst av ett angivet exa- mensmål för forskarutbildningen till andra vetenskapsområden. Examensmål för treårsperioden –1999, preliminära examensmål för treårspe- rioden –2002 och planeringsförutsättningar för treårsperioden –2005 Hum-, teol-,jur-, samhällsvetenskaplig Medicinsk, odontologisk och farmaceu- Jord-, skog-,veterinärmedicin Examensmålen innebär att i genomsnitt ungefär 2 000 examina ska avläggas –1999, ungefär 2 400 –2002 och ungefär 2 500 –2002. Examens- målen gäller dock inte enbart doktorsexamen. Licentiatexamen ska, en- ligt regeringens föreskrifter, i detta sammanhang räknas som en halv examen och doktorsexamen till den som tidigare tagit ut licentiatexamen också räknas som en halv examen. Det gör siffrorna för examensmålen inte direkt jämförbara med uppgifterna om antal nu avlagda examina, eftersom det inte går att ur nuvarande statistik utläsa vilka doktorsexa- mina som avlagts av personer med licentiatexamen. Nuvarande antagning till forskarutbildningen ligger totalt sett över den miniminivå som följer av examensmålen. Som framgått ovan antas nu i det närmaste 3 400 doktorander . Det överstiger med i det närmaste examensmålen då de antagna bör vara klara med sin examen (perioden –2002). Med de strängare krav på både doktorander och institutioner som efter statsmakternas beslut hös- ten 1997 kommer att gälla i fråga om forskarutbildningen bör bortfallen och studiemisslyckandena bli väsentligt färre än vad de har varit. Även om man självfallet ändå inte kan utgå från att alla som tas in också kommer ut med en examen, förefaller ändå möjligheterna vara goda att, med nuvarande antagning, examensmålen uppnås eller kanske till och med överskrids. Överskottet i antagningen – dvs. skillnaden mellan antagningen och examensmålen – är dock ojämnt fördelat mellan vetenskapsområdena. Framför allt är överintaget i förhållande till examensmålen mycket stort inom området humaniora-samhällsvetenskap. Där är antagningen nu ungefär dubbelt så stor som den av statsmakterna önskade examina- tionen. Även inom medicin och teknik antas väsentligt fler än vad som skulle krävas för att uppnå examensmålen (respektive fler än vad som förväntas examineras). Däremot ligger antagningen inom naturvetenskap något under examensmålen. Jämförelse per vetenskapsområde mellan antalet antagna /97 och pre- liminära examensmål för åren 2000–2002 På statsbudgeten finns inga särskilda medel avsatta för själva forskarut- bildningen. Forskarutbildningen finansieras inom ramen för medel av- sedda också för forskning, i första hand universitetens och högskolornas egna fakultetsanslag, men också medel från andra forskningsfinansiärer. Det är bara kostnaderna för studiefinansieringen inom forskarutbildning- en som i viss mån är synliga. Medel för detta ändamål öronmärks under universitetens och högskolornas fakultetsanslag. Inte heller lokalt, vid universiteten och högskolorna eller inom insti- tutionerna, görs i regel några separata kostnadsberäkningar eller någon särskild budget för forskarutbildningen. Det görs heller inte i efterhand redovisningar av vilka resurser som faktiskt använts inom forskarutbild- ningen och vilka kostnaderna blivit. När det gäller kostnaderna råder således omvända förhållanden mel- lan den grundläggande högskoleutbildningen och forskarutbildningen. Med avseende på den grundläggande högskoleutbildningen fokuserar utbildningspolitik och planering på de direkta utbildningskostnaderna. tillämpas ett resurstilldelningssystem med per capita- kostnadstilldelning för dels helårsstudenter dels helårsprestationer. Kost- naderna för studiemedel till studenterna tas däremot sällan med direkt i diskussioner och beslut om den grundläggande högskoleutbildningen. När det gäller forskarutbildningen är det tvärtom endast studiefinansie- ringen som uppmärksammas i diskussioner och i övergripande beslut. Vad själva utbildningen kostar eller bör få kosta uppmärksammas där- emot inte. ligger det närmast i forskarutbildningens karaktär att dess kost- nader i varje fall till dels kan vara svåra att urskilja ur kostnaderna för forskning. Det centrala i forskarutbildningen är avhandlingsförfattandet. Doktorandernas avhandlingsarbete ingår ofta, särskilt inom naturveten- skapliga, medicinska och tekniska ämnen, i större forskningsarbeten in- om institutionen. Kostnaderna för doktorandens användning av utrust- ning, biträdespersonal m.m. är då svåra att isolera. Handledningsarbetet är också ofta integrerat med handledarens egen forskning. Det går således inte att få ens en ungefärlig bild av kostnaderna för forskarutbildningen. Bland annat har dock eftersträvat beräkningar av de faktiska forskarutbildningskost- naderna inför sina beslut om forskarskolor. De beräkningar som då gjorts visar på kostnader på per doktorand och år, dvs. för en fyraårig utbildning till doktorsexamen. Medel för studiefinansiering inom forskarutbildning anvisas som öron- märkta belopp under fakultetsanslagen till universitet och högskolor. Minimibelopp av fakultetsanslagen till studiefinansiering inom forskarutbildningen Medel för studiefinansiering inom forskarutbildningen ingår också i det statliga bidraget till och i anslaget till . Till hur många doktorander räcker de öronmärkta beloppen för studi- efinansiering? Enligt statsmakternas beslut ska en dokto- rand erbjudas doktorandtjänst minst för de två avslutande åren av fors- karutbildningen. Kostnaden för en doktorandtjänst inklusive sociala av- gifter kan uppskattas till lägst . Under de båda inledande åren av forskarutbildningen kan doktoranden erbjudas utbildningsbidrag. Årskostnaden för ett utbildningsbidrag kan uppskattas till ungefär hälften av kostnaden för doktorandtjänst, dvs. En finansiering med utbildningsbidrag och doktorandtjänst ger en sammanlagd kostnad för den fyraåri- ga utbildningen på , dvs. i genomsnitt något . Beräknat utifrån en sådan genomsnittskostnad räcker de av statsmakterna öronmärkta beloppen för studiefinansiering i forskarutbildningen till knappt 4 500 doktorander. Detta antal bör ses i relation till de examensmål som statsmakterna angivit. För den inneva- rande treårsperioden innebär examensmålen ungefär 1 885 examina . För att få ut 1 885 examina ur en fyraårig utbildning bör det finnas minst fyra gånger så många studerande – i praktiken fler, eftersom det alltid blir visst bortfall.