sou · GMB3107 · 1999-01-01 00:00:00 — De i paragrafen gjorda hänvisningarna till 2 eller 3 § främjandelagen innebär att skyldighet att varsla föreligger, under vissa förutsättningar, om arbetsgivaren avser att genomföra en driftsinskränkning som kan leda till uppsägning eller permittering eller till att en anställning begränsad till etc. inte förnyas. Till följd av anpassningen till EG-direktivet om kollektiva uppsägningar har 1 § främjandelagen fått ett tillägg. Formuleringen har utformats i anslutning till direktivet. Formuleringen skall därför ses i belysning av direktivets regler och den tolkning som kan göras av dessa regler. Reglerna som grundas på direktivet skall, som nämnts tidigare, tillämpas även när tidsbegränsade anställningar upphör (artikel 2 a i direktivet; se vidare prop. 1994/95:102 s. 67 och 87). Av tillägget framgår att varsel även skall lämnas om en driftsinskränkning kan antas föra med sig minst 20 uppsägningar av . Om en arbetsgivare vid fem olika tillfällen under i princip en tremånadersperiod avser att säga upp fyra anställda , är han således skyldig att varsla (prop. s. 87). Vad beträffar den lagstadgade skyldigheten att varsla vid driftsinskränkning som kan medföra uppsägningar, kan konstateras att det åligger att ha bestämmelser i detta avseende. Att 1 § främjandelagen, såvitt avser uppsägningsvarsel, skall flyttas över till den nya lagen är således självklart. Någon anledning att göra materiella ändringar i denna bestämmelse anser vi inte föreligga. Vi föreslår därför att bestämmelsen i tillämpliga delar flyttas över till den nya lagen (1 § lagförslaget). Vad beträffar skyldigheten att lämna varsel vid driftsinskränkning som kan medföra permittering, kan följande nämnas. Av resultaten av den enkätundersökning som arbetsrättskommitté genomförde samt redovisade i betänkandet SOU 1994:141 (se kapitel 10) framgår att viss kritik har riktats mot varselreglerna i detta avseende. Det har bl.a. framförts att reglerna inte har någon betydelse och att några åtgärder i allmänhet inte vidtas med anledning av permitteringsvarsel. Ett lämnat varsel har dock ansetts ha ett värde bl.a. genom att det talar om att något är på gång. Även beträffande varselskyldigheten vad gäller visstidsanställningar har viss kritik förekommit. Vi har stannat för att föreslå att varselskyldighet inte längre skall föreligga för driftsinskränkningar som kan medföra permittering eller att anställning begränsad till etc. inte övergår i fortsatt anställning. De båda slagen av varsel kan i och för sig ha ett värde såsom underlag för statistik etc. Detta behov torde dock kunna 160 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG tillgodoses på annat sätt. Genom vårt förslag förenklas och renodlas varselreglerna. Förslaget kan antas medföra en avlastning för länsarbetsnämnderna, som därmed kan koncentrera sina insatser till den mest väsentliga delen av verksamheten i detta avseende, dvs. varsel inför uppsägningar. I 2 § främjandelagen regleras den tid inom vilken arbetsgivaren skall lämnas varsel om driftsinskränkning som kan medföra uppsägning. Denna tid har satts i relation till antalet arbetstagare som sägs upp på grund av driftsinskränkningen. Varseltiden skall räknas från den tidpunkt då driftsinskränkningen genomförs, dvs. den tidpunkt då arbete hos arbetsgivaren kan beredas de uppsagda arbetstagarna och dessa därför får lämna företaget. Att deras uppsägningstider eventuellt då ännu inte gått till ända, saknar betydelse (prop. 1973:129 s. 291). Vi föreslår att bestämmelsen flyttas över till den nya lagen (2 § lagförslaget). I 4 § främjandelagen föreskrivs undantag från varseltiderna. Om arbetsgivaren inte har kunnat förutse de omständigheter som driftsinskränkningen beror på så i förväg som anges i lagen, skall varsel i stället lämnas . Denna regel gäller oavsett om driftsinskränkningen kan medföra uppsägning eller permittering eller att tidsbegränsade anställningar etc. inte övergår i fortsatt anställning. Paragrafen tar sikte på sådana omständigheter som legat utanför arbetsgivarens kontroll och därför inte tidigare varit kända för arbetsgivaren eller kunnat förutses av denne. I förarbetena (prop. 1973:129 s. 292) talas om force majeure-situationer. gjordes ett tillägg till paragrafen, enligt vilket varsel vid driftsinskränkning som kan leda till uppsägning aldrig får lämnas senare än en månad före driftsinskränkningen (prop. 1994/95: 102 s. 78 och 89). Vi föreslår att även denna bestämmelse, i tillämpliga delar, flyttas över till den nya lagen (3 §). 11.3.3Innehållet i ett varsel I 2 a § främjandelagen finns föreskrifter beträffande innehållet i ett varsel om driftsinskränkning som kan medföra uppsägning. Denna införda paragraf motsvaras till stor del av den gällande 5 §. Genom den nu aktuella paragrafen i –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 161 främjandelagen, 2 a §, har en närmare anpassning skett till artiklarna 3 och 4 i EG-direktivet om kollektiva uppsägningar. Nämnda paragraf skall därför ses i belysning av direktivets regler och den uttolkning som kan komma att ske (prop. 1994/95:102 s.88). Enligt 2 a § första stycket skall ett varsel innehålla all relevant information om de tilltänkta uppsägningarna och särskilt ange vissa viktiga och grundläggande uppgifter. Vad som närmare avses med all relevant information framgår inte av direktivet. Saken får, enligt förarbetena till ändringarna i främjandelagen, avgöras från fall till fall (prop. s. 88). I andra stycket föreskrivs att arbetsgivaren skriftligen skall komplettera varslet med ytterligare upplysningar. Upplysningarna skall lämnas senast en månad före driftsinskränkningen. Arbetsgivaren har bl.a. att ange vilka arbetstagare som berörs av uppsägning. Denna skyldighet förelåg även tidigare; då enligt den sedermera upphävda 5 § andra stycket. Vidare skall relevant information lämnas om de medbestämmandeförhandlingar som förts inför driftsinskränkningen och arbetsgivaren skall till länsarbetsnämnden lämna en kopia av den underrättelse som lämnats till arbetstagarorganisationen enligt 15 § medbestämmandelagen. Skyldigheten att lämna de två sistnämnda uppgifterna har sin grund i direktivet. De skyldigheter som arbetsgivaren har enligt det nu beskrivna andra stycket kan länsarbetsnämnden enligt tredje stycket förelägga arbetsgivaren att fullgöra vid vite. Paragrafen bör flyttas över till den nya lagen. Vi föreslår att första och andra stycket får en direkt motsvarighet i den nya 4 §. Vad beträffar regeln om vite, dvs. tredje stycket, se avsnitt 11.3.8.1 där det föreslås att denna regel i den nya lagen får bilda en egen paragraf; 9 §. Genom 6 § främjandelagen ges arbetsgivaren en möjlighet att tillämpa ett till varsel alternativt förfarande. Arbetsgivaren kan i stället för att varsla underrätta länsarbetsnämnden om att han eller hon har begärt eller avser att begära förhandling enligt 11 § medbestämmandelagen, eller motsvarande bestämmelser i kollektivavtal, om en sådan förändring av verksamheten som medför eller kan medföra en driftsinskränkning. Det krävs dock att underrättelsen är skriftlig, att den lämnas senast som anges i 2–4 §§ samt att arbetsgivaren senast då också lämnar sådana uppgifter som avses i 2 a § första stycket eller 3 a § första stycket. Formkraven för en sådan underrättelse överensstämmer således helt med de krav som gäller för 162 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Det rör sig alltså inte om något slags förenklat förfarande utan snarare om samma förfarande klätt i en annan språkdräkt. Syftet med den ändring som genomfördes i 6 § var inte heller att förenkla förfarandet utan att göra klart att en arbetsgivare inte skall anses ha föregripit förhandlingarna enligt 11–14 §§ medbestämmandelagen genom att underrätta länsarbetsnämnden om en tilltänkt driftsinskränkning (prop. 1981/82:160 s. 160). Paragrafen har, som framgår av kapitel 10, föranlett vissa problem med anledning av att arbetsgivare missuppfattat innebörden av de alternativa bestämmelserna och trott att det rör sig om ett förenklat förfarande, för vilket det inte skulle gälla samma formkrav som vid varsel. Det kan ifrågasättas om inte en ändring nu bör komma till stånd. Vi har dock stannat för att inte föreslå någon förändring i denna del, utan i stället föreslå att paragrafen får en motsvarighet i den nya lagen (5 §). 11.3.5Ställningen för den facklige företrädaren I 15 § främjandelagen föreskrivs följande. Beträffande den som företräder arbetstagarorganisation i frågor enligt lagen och som inte omfattas av lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen äger 6 kap. 10–14 §§ arbetsmiljölagen (1977:1160) motsvarande tillämpning. Paragrafen innebär att en facklig företrädare som inte omfattas av lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, har ett motsvarande anställningsskydd som tillkommer ett skyddsombud enligt arbetsmiljölagen. Detta innebär i sin tur att en sådan företrädare, oavsett om denne är anställd hos arbetsgivaren eller ej, inte får hindras att fullgöra sina uppgifter. Arbetsgivaren får inte försämra företrädarens arbetsförhållanden med anledning av uppdraget Arbetsgivaren får inte heller med anledning av uppdraget skilja företrädaren från anställningen eller försämra dennes anställningsvillkor. Denna paragraf kan, enligt vår mening, knappast anses ha aktualitet när det gäller varsel. För de informella kontakter som kan äga rum mellan arbetstagarföreträdare och länsarbetsnämnden i frågor som rör varsel, torde särskilda lagregler inte behövas. Vi föreslår därför att paragrafen utmönstras, dvs. att någon motsvarighet inte införs i den nya lagen. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 163 Enligt 16 § första stycket främjandelagen gäller följande. Den som har tagit befattning med ett ärende enligt främjandelagen får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har fått veta om enskildas personliga förhållanden eller affärs- eller driftsförhållanden. Enligt andra stycket gäller följande. I det allmännas verksamhet skall i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) tillämpas. I fråga om uppgifter som en myndighet enligt främjandelagen lämnar till en företrädare för en arbetstagarorganisation vid myndigheten eller vid någon annan myndighet gäller 14 kap. 9 § sekretesslagen. Av sistnämnda lagrum framgår att myndigheten kan lämna ut viss uppgift med förbehåll som inskränker rätten att lämna uppgiften vidare m.m. Vi föreslår att bestämmelsen flyttas över till den nya lagen (6 §). 11.3.7.1Förutsättningar för åläggande av varselavgift Enligt 17 § första stycket främjandelagen kan en arbetsgivare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet låter bli att varsla om driftsinskränkningen på föreskrivet sätt, åläggas att betala varselavgift till staten. Anledningen till att varselavgift valdes som sanktion var bl.a. att en sådan avgift kan åläggas inte bara en arbetsgivare som är en fysisk person utan även en arbetsgivare som är en juridisk person, t.ex. ett aktiebolag (prop. 1973:129 s. 305; se vidare NJA 1987 s. 349). Om arbetsgivaren är i konkurs skall, också enligt första stycket, varselavgiften betalas av den som företräder konkursboet, dvs. av konkursförvaltaren personligen. Vid tillämpningen av denna undantagsregel måste beaktas att skyldigheten för en konkursförvaltare att iaktta en viss varseltid kan komma i konflikt med förvaltarens åligganden enligt konkurslagen (prop. s. 305; se mer om detta nedan). En utförlig redogörelse för 17 § främjandelagen och olika frågor som kan uppkomma i samband med en tillämpning av paragrafen, finns i avsnitt 9.4. Vi hänvisar här särskilt till detta avsnitt. Vad som i avsnitt 9.4 anförs beträffande 17 § främjandelagen i följande avseende, bör dock särskilt uppmärksammas här. 164 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG EG-direktivet om kollektiva uppsägningar innehåller, som alltså tidigare nämnts, i artikel 2.4 regler för den situationen att det är något annat företag än arbetsgivaren som i själva verket har beslutat om de kollektiva uppsägningarna. Skyldigheten att informera och överlägga skall gälla oavsett om beslutet har fattats av arbetsgivaren eller av ett företag som kontrollerar arbetsgivaren. När det skall prövas om en arbetsgivare har fullgjort sina skyldigheter enligt direktivet, får arbetsgivaren inte åberopa att han inte fått nödvändig information från det företag som fattade det beslut som ledde till de kollektiva uppsägningarna. I propositionen 1994/95:102 s. 79 anförs beträffande denna regel i artikel 2.4 bl.a. följande. Som framgått kan anmälningsskyldigheten enligt direktivet på sätt som föreslagits fullgöras antingen genom varsel (underrättelse) eller genom ett varsel kompletterat med ytterligare uppgifter. En försummelse att varsla kan enligt 17 § främjandelagen leda till varselavgift. En försummelse att lämna kompletterande uppgifter kan vitessanktioneras. Det får förutsättas att en domstol vid sin prövning enligt 17 § av talan mot t.ex. ett dotterbolag i en koncern inte ser förmildrande på den omständigheten att moderbolaget eller något annat kontrollerande bolag ytterst bär ansvaret för att varselskyldigheten inte fullgjorts. Motsvarande synsätt gäller enligt förarbetsuttalanden och rättspraxis i fråga om brott mot medbestämmandelagen (Prop. 1975/76:105 Bilaga 1 s. 353). Vad som sagts skall gälla även då vite föreläggs och döms ut. På dessa punkter anser regeringen att det inte är erforderligt med några ingrepp i själva lagtexten. Enligt det ovan återgivna förarbetsuttalandet bör alltså en domstol vid sin prövning enligt 17 § inte se förmildrande på den situationen att arbetsgivaren inte fullt ut fått nödvändig information från den som i själva verket har beslutat om de kollektiva uppsägningarna. Detsamma skall gälla då vite föreläggs och döms ut. Vi föreslår att 17 § främjandelagen flyttas över till den nya lagen (se 7 §). Vad som anförts i förarbetena och rättstillämpningen beträffande 17 § främjandelagen bör kunna äga tillämpning även . 11.3.7.2Talan om åläggande av varselavgift Enligt 18 § främjandelagen åläggs varselavgift av allmän domstol på talan av . Sådan talan skall enligt förarbetena väckas genom stämningsansökan vid den domstol där arbetsgivaren har att svara i tvistemål i allmänhet (se prop. 1973:129 s. 306, där också andra bestämmelser beträffande rättegången berörs). –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 165 efter det att driftsinskränkningen har blivit helt genomförd; annars är talan förlorad (dvs. preskriberad; se 18 § främjandelagen och prop. s. 306). Vi föreslår att det i den nya lagen införs en paragraf med motsvarande innebörd (8 §). Vi har i avsnitt 11.3.3 föreslagit att 2 a § första och andra stycket främjandelagen, med föreskrifter beträffande innehållet i dels det skriftliga varsel som skall lämnas, dels den komplettering som i allmänhet behöver göras därefter, skall flyttas över till den nya lagen (4 §). De skyldigheter som arbetsgivaren har enligt det nu nämnda andra stycket – att komplettera ett varsel med vissa uppgifter – kan länsarbetsnämnden enligt 2 a § tredje stycket förelägga arbetsgivaren att fullgöra vid vite. Vad beträffar regeln om vite, dvs. tredje stycket, föreslår vi att denna regel i den nya lagen får bilda en egen paragraf; 9 §. Här kan erinras om det ovan i samband med redogörelsen för 17 § främjandelagen återgivna uttalandet i propositionen 1994/95:102 (s. 79), enligt vilket det förutsätts att en mildare bedömningen inte kommer att göras vad gäller en arbetsgivares påstådda försummelse att varsla eller lämna till varslet kompletterande uppgifter, då arbetsgivaren åberopat att han eller hon inte själv erhållit erforderlig information. Enligt propositionen skulle detsamma gälla även då vite föreläggs eller döms ut. Detta uttalande bör beaktas även vid tillämpningen av den nya lagen. –VERKLAGANDE AV L¤NSARBETSN¤MNDENS BESLUT Främjandelagen innehåller ingen regel i detta avseende. I specialmotiveringen till 24 §, som gäller överklagande av beslut, uttalas dock att talan mot beslut av länsarbetsnämnd föres enligt 46 § instruktionen (1965:667, senast 166 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG ändrad 1972:301) för AMS och länsarbetsnämnderna hos AMS genom besvär. Enligt 50 § förordningen (1988:1139) med instruktion för får länsarbetsnämndens beslut överklagas hos , om något annat inte är särskilt föreskrivet. Vi föreslår att det i den nya lagen införs en bestämmelse enligt vilken länsarbetsnämndens beslut om vitesföreläggande får överklagas hos (10 §). Regler om överklagande av förvaltningsbeslut finns i förvaltningslagen (1986:223). –VERKLAGANDE AV !RBETSMARKNADSSTYRELSENS BESLUT Enligt 24 § främjandelagen förs talan mot beslut enligt lagen hos regeringen genom besvär. Vi gör följande bedömning. Regeringen bör, enligt nu gällande principer, i största möjliga utsträckning befrias från förvaltningsärenden både vad gäller förstainstansärenden och överklaganden. Vi anser att det inte finns någon anledning att nu underlåta att flytta ned överprövningen av beslut. Vi har vid denna bedömning funnit att beslut i ärenden om vitesförläggande, dvs. länsarbetsnämndens beslut om vitesföreläggande som styrelsen har överprövat, bör kunna överklagas till länsrätten. Enligt vår mening bör länsrättens beslut inte kunna överklagas, varför vi föreslår en regel med denna innebörd (se den föreslagna 11 §). I främjandelagen finns det inte någon bestämmelse om att beslut enligt lagen gäller . Härav följer att beslut som kan överklagas inte får verkställas mot arbetsgivarens vilja förrän beslutet har vunnit laga kraft. Vi anser att det inte heller nu bör införas någon bestämmelse av nämnt slag. Även överklaganden av beslut regleras genom förvaltningslagen. 11.3.8.3Talan om utdömande av vite I 23 § främjandelagen föreskrivs följande. Talan om utdömande av vite enligt denna lag förs av länsarbetsnämnd eller . –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 167 Vi föreslår ingen ändring i frågan om vem som skall kunna föra talan om utdömande av vite. I övrigt är bl.a. följande att beakta. Allmänna bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Enligt 23 § främjandelagen i dess ursprungliga lydelse skulle talan om utdömande av vite enligt lagen väckas vid allmän domstol av åklagare. Sin ovan angivna lydelse, i det avseende som är av betydelse, fick paragrafen genom SFS 1985:222. Denna ändring var en följd av den nya viteslagen. 1984/85:96 föreslogs att frågor om utdömande av vite normalt skulle handläggas av länsrätt på ansökan av den myndighet som förelagt vitet, i stället för den för förslaget gällande principen att åklagare för talan vid allmän domstol. Vi anser att länsrätten bör stå för det moment av domstolsprövning som bör finnas i de vitesförelägganden som kan komma att meddelas av länsarbetsnämnden vid nämndens handläggning av ärenden enligt den föreslagna lagen. Vi föreslår att det i den nya lagen införs en bestämmelse i överensstämmelse med detta (12 §). Även här bör erinras om det ovan i samband med redogörelsen för 17 § främjandelagen återgivna uttalandet i propositionen 1994/95:102 (s. 79), enligt vilket det förutsätts att en mildare bedömningen inte kommer att göras vad gäller en arbetsgivares påstådda försummelse att varsla eller lämna till varslet kompletterande uppgifter, då arbetsgivaren åberopat att han eller hon inte själv erhållit erforderlig information. Enligt propositionen skulle detsamma gälla även då vite föreläggs eller döms ut. Detta uttalande bör, som redan anförts, beaktas även vid tillämpningen av den nya lagen. 11.3.9Straffansvar för oriktig uppgift I 19 § främjandelagen stadgas följande. Den som i varsel enligt denna lag eller i underrättelse eller i uppgift som avses i 6 och 7 §§ uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, vilken ej saknar betydelse, dömes till böter eller fängelse i högst . Beträffande uttrycket oriktig uppgift, vilken ej saknar betydelse anförs i förarbetena att helt betydelselösa oriktigheter inte skall föranleda någon påföljd (prop. 1973:129 s. 306). 168 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Bestämmelsen fick sin nuvarande lydelse genom ändringar som genomfördes i samband med att 6 § främjandelagen ändrades. En liknande bestämmelse om straffansvar för oriktig uppgift bör finnas även i den nya lagen. Vi anser att denna bör utformas så att straffansvaret gäller för oriktig uppgift som lämnas i varsel enligt lagen eller i underrättelse enligt den föreslagna 5 § (se 13 §). Som framgår av 22 § främjandelagen får allmänt åtal för brott som avses i bl.a. 19 § främjandelagen väckas endast efter medgivande av . Bestämmelsen bör flyttas över till den nya lagen (14 §). 11.3.10Undantag från varselreglerna, m.m. Enligt 25 § främjandelagen gäller följande. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får föreskriva undantag från 1–12 §§ främjandelagen samt meddela närmare föreskrifter för tillämpningen av dessa bestämmelser. Sådana undantag eller föreskrifter får dock inte innebära att mindre förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av EG-direktivet 75/129/EEG av och rådets direktiv /56/EEG av den 24 juni 19992om kollektiva uppsägningar. I förarbetena uttalas att det inom vissa branscher kan föreligga speciella förhållanden som påkallar avvikelse från de i 1–6 §§ meddelade varselreglerna (prop. 1973:129 s. 207, 212 och 307). Enligt departementschefen bör det för att ett undantag skall göras förutsättas att i stället träffar en särskild överenskommelse med berörda parter om andra bestämmelser som passar bättre för branschen. Skulle det visa sig att dessa bestämmelser inte följs, kan det bli aktuellt att åter göra lagen tillämplig för denna bransch (prop. s. 308). Med anledning av nämnda EG-direktiv, som ju uttrycker en miniminivå, har det genom en lagändring i paragrafen lagts till att meddelade undantag eller föreskrifter från lagens bestämmelser inte får innebära att mindre förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av direktivet (prop. 1994/94:102 s.89). –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 169 Vi har stannat för att föreslå att det i den nya lagen införs en bestämmelse med motsvarande innebörd, såvitt gäller varselreglerna (15 §). Det ovan angivna förarbetsuttalandet om förutsättningarna för att föreskriva undantag från reglerna i fråga, bör beaktas även vid tillämpningen av den nya lagen. Den föreslagna lagen bör kunna träda i kraft , då främjandelagen skall upphöra att gälla. Samtliga bestämmelser i lagen bör kunna tillämpas efter ikraftträdandet. 12 Ekonomiska konsekvenser m.m. Utredningen har enligt kommittédirektiven att redovisa de ekonomiska konsekvenserna och andra effekter av förslagen. Både den föreslagna lagen med regler om anställningsfrämjande åtgärder och den föreslagna varsellagen, bygger i a llt väsentligt på den nu gällande främjandelagen. Någon direkt förändring av de offentliga åtagandena kan vi inte se. De förändringar i uppgifterna för länsarbetsnämnderna respektive som förslagen innebär torde inte innebära någon totalt sett ökad arbetsbörda. Den ökning av arbetsuppgifterna som förslagen kan innebära för länsrätten är marginell. Varken domstolen eller kan antas behöva tillskjutas extra resurser. Däremot kan de nya anställningsfrämjande reglerna för offentliga och privata arbetsgivare antas medföra vissa ökade kostnader för arbetsplatsanpassningar. Vi anser dock att det inte är möjligt att ens göra en skönsmässig bedömning beträffande de kostnader som i olika avseenden kan vara förknippade med arbetsplatsanpassningarna etc. Vi är också skyldiga att redovisa i vilken utsträckning utredningens förslag får regionalpolitiska effekter, effekter för jämställdheten mellan män och kvinnor samt konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. I princip är våra förslag ägnade att påverka förhållandena på arbetsmarknaden. Vi kan dock inte se några direkta regionalpolitiska konsekvenser av våra förslag i den meningen att sysselsättningen i olika delar av landet kommer att påverkas. Inte heller kan vi se några direkta jämställdhetspolitiska konsekvenser av förslagen. Förslagen antas inte heller få några effekter avseende brottsligheten eller det brottsförebyggande arbetet.