sou · GMB344d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Någon har angett att, vid nyheter i vapenlagen, alla vapenhandlare sammankallas till information i polishuset för genomgång av ändring- arna. Någon enhet har efterlyst ett formaliserat krav på kunskap, såsom en speciell utbildning, för att erhålla vapenhandelstillstånd. 3 vapenutrednings betänkande SOU 1989:44 s. 135. I enkäten ställdes frågan: Vilka krav ställer Ni på vapenhandlarens yrkesmässighet?. Nästan alla registerenheter har svarat på frågan. Störst vikt läggs vid antalet transaktioner . Många har svarat att de kräver ett visst antal transaktioner . Därvid har 18 enheter svarat att de kräver minst 10 transaktioner , 41 enheter att de kräver minst 20 och 2 enheter att de kräver minst 30. Många enheter anger dock att även andra faktorer kan ha betydelse. Således kan exempelvis en lägre omsättning godtas om handlaren också utför reparationer eller handlar med vapenrelaterad utrustning eller om handeln avser exklusiva vapen som inte går att omsätta i större skala. Det kan också accepteras att omsättningen varit liten något enstaka år. Hobbyverksamhet accepteras emellertid inte. Särskilt om effektbegränsade kolsyre-, luft- och fjädervapen För att få sälja effektbegränsade kolsyre-, luft- eller fjädervapen krävs inget handelstillstånd för den som fyllt . Sådan försäljning förekommer i många fall vid företag som i övrigt inte handlar med skjutvapen, inte minst postorderföretag. Denna försäljning har polismyn- digheten ingen tillsyn eller kontroll över. Ungdomar måste ha tillstånd från polismyndigheten för att få inneha effektbegränsade vapen. Det lär emellertid ha förekommit att försäljning av sådana vapen skett till ungdomar, utan kontroll av att dessa har innehavstillstånd. I något fall har företaget, för att sälja vapnet, godtagit enbart ett skriftligt medgivande från målsman. Ett tillstånd att handla med skjutvapen medför rätt att inneha skjutvapen. Tillståndet får dock begränsas till att omfatta vissa typer av skjutvapen eller ett visst antal åt gången (2 kap. 10 § VL). Enligt 5 kap. 1 § vapenförordningen andra stycket, skall det i tillståndsbeviset anges det slag och antal av skjutvapen som får innehas på en gång. 154 Handel med skjutvapen De flesta handelstillstånd har begränsats till att omfatta vissa typer av skjutvapen, till ett visst antal åt gången. Ofta används samma begrepp som används vid registreringen av vapnen i vapenregistret, dvs. kulva- pen, hagelvapen, kombivapen, pistol, revolver osv. Det förekommer dock att tillstånden inte begränsats på detta sätt eller att den begränsning som gjorts är vid till sin formulering. Sålunda förekommer det att vapenhandlare under åberopande av sitt handelstillstånd innehar vapen, vapendelar eller ammunition som det inte finns någon laglig civil avsättning för. Som exempel kan nämnas rökhandgranater, tårgasfacklor eller spårljusammunition. Särskilt om helautomatiska skjutvapen Av enkäten till vapenregisterenheterna framgår att av landets 933 vapen- handlare har 125, dvs. , tillstånd att handla med helautomatiska vapen. Detta kan jämföras med att av vapentillstånden i landet utgörs av tillstånd för helautomatiska vapen och att det efter har meddelats omkring 400500 sådana innehavstillstånd, eller omkring 90110 tillstånd . av vapenhandlarna har tillstånd att inneha 13 helautomatiska skjutvapen i lager. Ungefär lika många har tillstånd att inneha mer än 15 helautomatiska skjutvapen i lager. Handlarens förvärv av skjutvapen skall ske efter skriftlig rekvisition. Över rekvisitionerna skall handlaren föra särskild inköpsförteckning. Handlaren skall vidare föra en särskild försäljningsbok över försålda vapen (5 kap. 5 och 6 §§ VF). Den som tar emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning skall också föra anteckningar i en särskild reparationsförteckning eller skrotningsförteckning över mottagna vapen (8 kap. 2 § VF). Den som bryter mot reglerna skall dömas till böter (14 kap. 1 § VF). har utfärdat närmare föreskrifter om innehållet i handlingarna och förteckningarna (RPS FS 1986:24). Vapenhandlare har uppmärksammat utredningen på att bestämmelsen i 5 kap. 5 § vapenförordningen om att förvärv av skjutvapen alltid skall ske efter skriftlig rekvisition i många fall inte tillämpas. Ofta sker rekvisition muntligt per telefon eller vid sammanträffanden, t.ex. på mässor. Förfarandet anses av många som onödigt eftersom utförlig dokumentation i inköpsförteckningen ändå sker på annat sätt. Enkäten till landets registerenheter Enligt svaren på enkäten från polismyndigheterna är bruket med skrift- liga rekvisitioner mycket skiftande i landet. svarar att vapenhandlarna alltid använder skriftliga rekvisitioner, att skriftliga rekvisitioner oftast används, att de sällan används och att de aldrig används. Ett brott mot bestäm- melsen leder i vissa distrikt till att polismyndigheten påpekar detta i en erinran eller i det protokoll som upprättas över den kontroll som företagits hos vapenhandlaren. Ofta vidtas dock inga åtgärder. Registerenheterna har också getts tillfälle att ge synpunkter på behovet av skriftliga rekvisitioner. av enheterna har härvid svarat att bestämmelsen är nödvändig, eller att föredra. av enheterna har inte lämnat några synpunkter alls på frågan, medan angett att de anser att bestämmelsen bör avskaffas, eftersom den är onödig. Någon uppgift om att brott mot bestämmelserna i något fall lett till att bötesstraff dömts ut finns inte. 6.5 Överväganden och förslag 6.5.1 Definition av begreppet vapenhandel I vapenlagen föreskrivs att det krävs tillstånd för att driva handel med skjutvapen. Vad som avses med begreppet anges emellertid inte. För att kunna definiera detta måste det göras klart vilka företeelser som bör regleras. Att den traditionella handeln, dvs. handel över disk, hör hit är naturligtvis klart. Vapenförordningens regler t.ex. att en handels- rörelse inte får påbörjas förrän lokaler och förvaringsutrymmen godkänts eller att polismyndigheten skall se till att skjutvapen som 156 Handel med skjutvapen innehas av handlare förvaras på föreskrivet sätt tar också sikte på den situationen att vapenhandlaren faktiskt besitter de skjutvapen han handlar med4. Huruvida köp och försäljning av skjutvapen utan att handlaren tar någon fysisk befattning med vapnen skall räknas som tillståndspliktig vapenhandel är dock mera tveksamt. Att handlaren är särskilt betrodd eller har erforderliga kunskaper kan synas något mindre viktigt om han inte själv faktiskt handhar vapnen. Detsamma gäller beträffande kravet på yrkesmässighet. Det sistnämnda kravet tillkom just för att förhindra att personer faktiskt innehade flera skjutvapen utan att ha innehavstill- stånd för vart och ett av dem (dvs. en form av dold samling). En viktig del av vapenlagstiftningen är emellertid att förhindra illegala transaktioner. Därvid gäller att ingen säljare av skjutvapen eller ammunition får överlåta egendomen till någon som inte har tillstånd att inneha den. Den som bryter mot bestämmelsen döms för vapenbrott. Detta gäller i och för sig oberoende av om säljaren är en enskild person eller en näringsidkare. Det kan dock finnas anledning att se allvarligare på ett sådant brott om det begås inom ramen för näringsverksamhet och/eller i större skala. Ett större ansvar bör således vila på den som i näringsverksamhet handlar med skjutvapen, vilket talar för att all överlåtelse av skjutvapen inom ramen för en näringsverksamhet bör kräva handelstillstånd. Handlaren riskerar då inte endast att fällas till ansvar för vapenbrott, utan även att få sitt vapenhandelstillstånd återkallat. Att alla överlåtelser av skjutvapen som sker inom ramen för näringsverksamhet kräver att överlåtaren har ett handelstillstånd innebär vidare att köparen i högre grad kan förlita sig på att en affär med en näringsidkare inom vapenbranschen sker inom lagens råmärken. En tredje variant utgörs av förmedling av vapenöverlåtelser. I dessa fall menar utredningen att de regler som gäller för säljaren respektive köparen är tillfyllest. En ren förmedlingsverksamhet mellan en säljare och en köpare bör således inte räknas som vapenhandel, d.v.s. om förmedlaren inte fysiskt har hand om vapnen. Tar däremot en vapenhandlare emot skjutvapen och förvarar dem medan en eventuell överlåtelse förmedlas, får detta anses ske inom ramen för vapenhandeln, vilket bl.a. innebär att handlaren är skyldig att föra an- teckningar över innehavet. 4 Regeringsrätten prövade om tillstånd att driva vapenhandel kunde ges för verksamhet som väsentligen går ut på belåning av skjutvapen. Regeringsrätten angav i sin dom att ''vapenlagens föreskrifter och de bestämmelser i förordning som regeringen utfärdat i anslutning härtill har uppenbarligen, såvitt gäller handel med skjutvapen, utformats uteslutande med tanke på den sedvanliga vapenhandeln. Bland annat saknas regler som möjliggör för innehavare av ett skjutvapen att överlämna detta för belåning. - Mot den nu angivna bakgrunden finner Regeringsrätten att en verksamhet av det slag som avses i förevarande mål inte faller in under begreppet handel med skjutvapen i vapenlagens mening'' (Regeringsrättens dom i mål nr 7093-1995). Sammanfattningsvis menar utredningen att begreppet vapenhandel, i vapenlagens mening, bör definieras som näringsverksamhet som utgörs av överlåtelse av skjutvapen, vare sig handlaren faktiskt besitter skjutvapnen eller inte, eller annan yrkesmässig hantering av skjutvapen. Avgörande är således om handlaren disponerar över skjutvapnen. 6.5.2 Tillstånd att driva handel med vapen Bestämmelserna rörande handel med skjutvapen m.m. tas in i ett särskilt kapitel i vapenlagen. En bestämmelse om att det för en handelsrörelse som drivs av juridisk person skall finnas en av polismyndigheten godkänd förestån- dare som är ansvarig för driften av rörelsen tas in i vapenlagen. Därvid skall denne uppfylla de personliga kvalifikationer som krävs för att få vapenhandelstillstånd. Rekvisitet att handlaren skall ha rätt att driva handel i allmänhet tas bort. De nuvarande kraven i övrigt för att få tillstånd att handla med skjutvapen behålls. Bestämmelsen om tillstånd till handel med skjutvapen finns i 2 kap. vapenlagen, tillsammans med övriga tillståndsregler. I vapenför- ordningen finns dock bestämmelserna om handel med skjutvapen i ett eget kapitel. Den föreslagna vapenlagens bestämmelser rörande innehavstillstånd är avsevärt mer omfattande än de nuvarande, varför det lämpar sig bättre och blir åskådligare att i stället samla bestämmelserna rörande näringsverksamhet i ett eget kapitel. Rekvisitet att handlaren skall ha rätt att driva handel i allmänhet fyller så vitt utredningen kan se inte någon självständig funktion. Utredningen föreslår därför att det utgår ur lagtexten. Förhållandet till lagen om krigsmateriel Det är olyckligt att inte bestämmelserna i vapenlagen och lagen (1992:1300) om krigsmateriel (KML) är bättre samordnade. Att det i vissa fall går att fortsätta att driva handel med skjutvapen med stöd av ett tillhandahållandetillstånd enligt KML, trots att handelstillståndet enligt vapenlagen återkallats, är en mindre lyckad konstruktion. I vart fall borde rekvisiten för de olika tillstånden överensstämma. 158 Handel med skjutvapen förslag i denna fråga kräver dock närmare överväganden än dem utred- ningen har haft möjlighet att göra inom ramen för detta arbete. Nuvarande vapenlagen behandlar egentligen endast de fall då vapen- handlaren är en fysisk person. Trots detta är det inte ovanligt att juridiska personer innehar vapenhandelstillstånd. I vapenförordningen finns för sådana fall en bestämmelse som stadgar att det för en juridisk person skall finnas en av polismyndigheten godkänd föreståndare. Det anges inte i förordningen vad som krävs för att bli godkänd som föreståndare, men de personliga förutsättningarna torde vara desamma som för en vapenhandlare. Utredningen menar att det av lagen bör framgå vad som gäller för de fall en vapenhandlare är en juridisk person. För en sådan rörelse skall det således finnas en av polismyndigheten godkänd föreståndare på vilken det ställs samma personliga krav som på en vapenhandlare som är en fysisk person. Att rörelsen har en godkänd föreståndare är således en förutsättning för handelstillståndet. Saknas sådan bör handelstillstån- det återkallas. Vidare bör ett godkännande som föreståndare kunna återkallas om denne inte längre uppfyller de personliga förutsätt- ningarna. Utredningen återkommer till detta i avsnitt 11.6.4. En idé har framförts om att handlarna borde genomgå vissa bestämda kurser avlägga någon form av examen innan de erhåller tillstånd för att handla med vapen. Nödvändiga kunskaper kan emellertid erhållas på många olika sätt, vilka kan vara väl så bra som att genomgå en kurs. Vapenhandeln kan också ställa högst varierande krav beroende på dess inriktning, vilket kan göra det svårt att förmedla en adekvat, heltäckande utbildning. Frågan är vidare vem som i så fall skulle ansvara för kurser- na eller examineringen. Slutligen kan det konstateras att behovet inte tycks vara överhängande, eftersom tillståndsenheterna överlag anser sig ha en god kontroll över handlarna. Utan ett starkt behov anser utred- ningen således inte att en närmare detaljreglering bör övervägas. Liksom var fallet års vapenutredning, har det från såväl skytteorganisationer som tillståndsmyndigheter och även vapenhandlare framhållits att det är alltför lätt att få vapenhandelstillstånd. Det har påståtts att kraven för att erhålla ett vapenhandelstillstånd ställs lägre än för att erhålla ett innehavstillstånd och att det därför förekommer att personer skaffar sig ett vapenhandelstillstånd med huvudsakligt syfte att själv samla på vapen. Grunden till påståendena härrör sannolikt från tiden före lagändringen då kravet på yrkesmässighet infördes. har åtskilliga handelstillstånd återkallats på grund av bristande yrkesmässighet och påståendena synes inte längre ha fog för sig. Utredningen kan således konstatera att kravet på att handeln skall bedrivas yrkesmässigt har slagit väl ut. Vad som skall avses med yrkesmässighet anges som ett allmänt råd från . Med hänsyn till att begreppet svårligen kan anges mera precist och att utrymmet är stort för tolkningar av vad som sålunda bör anses utgöra en yrkesmässigt bedriven handel, anser ut- redningen att uttolkningen av begreppet inte bör lyftas upp på förordnings- eller föreskriftsnivå. Kravet på yrkesmässighet kommen- teras vidare under avsnitt 11.6.4; återkallelse av vapenhandelstillstånd. Särskilt om effektbegränsade kolsyre-, luft- och fjädervapen Det kan ifrågasättas om handel med effektbegränsade vapen skall få ske utan någon som helst kontroll från samhällets sida. Detta gäller särskilt som det dykt upp en mängd sådana som till utseende och funktion med undantag av eldkraften är i stort sett identiska med militära vapen och moderna enhandsvapen. Som exempel kan nämnas s.k. soft air guns, vilka omnämndes i vapenutredningens förra betänkan- de5. Även om effektbegränsade vapen inte har lika stor eldkraft som många andra skjutvapen, är de långt ifrån ofarliga. Hanteras vapnen fel kan allvarliga skador på såväl människor som egendom uppkomma. Det kan inte heller bortses från att mycket farliga situationer kan uppstå om t.ex. polisen vid ett ingripande förväxlar ett effektbegränsat vapen med ett liknande annat vapen och, i värsta fall, öppnar eld. Vapnen kan också komma att missbrukas i brottsligt syfte, exempelvis vid olaga hot och rån. 5 Förbud mot vapen på allmän plats; SOU 1996:50, s. 66 ff. 160 Handel med skjutvapen Utredningen är av den meningen att det vore rimligt om handeln med effektbegränsade vapen stod under någon form av insyn från samhällets sida. Närmast till hands ligger i sådant fall att föreslå att försäljning av sådana vapen inte får ske utan tillstånd. I sådant fall skulle polismyndig- heten få möjlighet att kontrollera verksamheten och återkalla tillståndet om den missköts. Det finns emellertid ingen närmare kartläggning av handeln med effektbegränsade skjutvapen. Det är alltså oklart hur många ansökningar om tillstånd det skulle kunna bli frågan om och därmed i vilken mån det skulle påverka arbetsbelastningen hos tillstånd- senheterna. Utgår man ifrån att avgiften för ansökan motsvarar den kostnad som tillståndsmyndigheten har för att pröva densamma, skulle man visserligen kunna hävda att avsaknaden av en kartläggning inte utgör något hinder för en sådan reglering. Emellertid måste man också ta hänsyn till den kostnad som uppstår för att kontrollera efterlevnaden av regleringen och denna kostnad kan inte bäras av polismyndigheterna med den nuvarande resursfördelningen. Sådana problem med den nuvarande ordningen har heller inte framkommit att utredningen anser att det med hänsyn tagen till kostnaderna är befogat att lägga fram något förslag i denna del. Ett tillstånd till vapenhandel skall begränsas till sin omfattning. De flesta handelstillstånd som lämnats specificerar tydligt vad en handlare enligt tillståndet får lov att inneha, i enlighet med vad som framgår av vapenförordningen. Det förekommer dock ospecifi- cerade eller otydliga tillstånd. Detta är mindre lämpligt eftersom det öppnar en möjlighet för vapenhandlare att, inom ramen för sitt handelstillstånd, inneha föremål som det inte finns någon laglig civil av- sättning för, t.ex. rent militär utrustning. Utredningen vill därför inskärpa vikten av att det i tillståndet anges vilka skjutvapen en handlare får inneha samt vilket antal av dessa vapen som får innehas . Detta görs lämpligen genom att vapenlagens och förordningens bestämmelser koordineras så att det redan av lagen framgår att tillståndet skall begränsas till att avse vissa typer av skjutvapen och ett visst antal som får innehas . I samma paragraf tas vidare in bestämmelsen som återfinns i 4 kap. 3 § vapenlagen, nämligen att ett handelstillstånd innefattar en rätt att ta emot skjutvapen för reparation, översyn, ändring eller skrotning. Särskilt om helautomatiska skjutvapen En oproportionerligt stor andel handlare har tillstånd att handla med helautomatiska vapen. har sådant tillstånd, att jämföra med andelen innehavda helautomatiska vapen, vilken utgör av alla vapeninnehav. Grundtanken bakom utredningens förslag beträf- fande tillstånd till innehav av helautomatiska vapen är att sådana i princip inte skall meddelas. Huvudregeln är dock försedd med visst undantag, varför det även fortsättningsvis finns en marknad för sådana skjutvapen. Frågan är dock om det är befogat att en så stor andel som av handlarna har tillstånd att handla med helautomatiska vapen. Av konkurrensmässiga skäl kan det emellertid vara svårt att på ett lämpligt sätt begränsa antalet handlare med sådant tillstånd. Eventu- ellt skulle man kunna kräva att en handlare inom en viss tidsrymd överlåter något eller några helautomatiska skjutvapen för att betraktas som yrkesmässig i denna del. Ett sådant förslag kräver emellertid ytterligare övervägande av främst konkurrensmässigt slag. Att av alla vapenhandlare, som har tillstånd att handla med helautomatiska skjutvapen, har rätt att inneha mer än 15 sådana vapen i lager bör uppmärksammas. Med hänsyn till de försäljnings- siffror som torde föreligga beträffande helautomatiska skjutvapen framstår förhållandet som orimligt. Utredningen menar att tillståndsmyn- digheterna bör vara synnerligen återhållsamma med att meddela så vittomfattande tillstånd. Det kan också vara av värde att gå igenom de tillstånd som meddelats och eventuellt ompröva föreskrifterna om tillåtet antal. Kravet på skriftliga rekvisitioner slopas. Utredningen har visat att bruket av skriftliga rekvisitioner är mycket skiftande i landet. Många vapenhandlare nyttjar sig inte av sådana och tillståndsmyndigheterna beivrar inte avsaknaden av dem. Dokumentation på annat sätt synes vara tillfyllest för att polismyndigheterna skall kunna utöva sin tillsyn över vapenhandlarnas verksamhet. Några bärande skäl för att behålla kravet på skriftliga rekvisitioner har inte framkommit. Utredningen föreslår därför att denna bestämmelse slopas. Bestämmelserna i vapenförordningen om att en vapenhandlare skall föra särskild inköpsförteckning samt särskild försäljningsförteckning samlas i en paragraf, tillsammans med övriga föreskrifter rörande dokumentationen. 162 Handel med skjutvapen 6.5.5 Bestående förfall för tillståndshavaren En bestämmelse om att en rörelse får fortsättas att drivas om tillståndshavaren avlider eller går i konkurs, tas in i vapenlagen. Bestämmelsen finns i vapenförordningen, men är enligt utredning- ens mening av sådant slag att den bör framgå av lagen. Någon ändring i sak avses inte. 7Ändring, reparation, översyn och skrotning av skjutvapen Ett tillstånd att inneha ett skjutvapen upphör att gälla, om vapnet ändras så att det till funktions- eller verkningsgrad blir ett väsentligt annorlunda vapen. Detta gäller dock inte om innehavaren har tillstånd att driva handel med skjutvapen och även det ändrade vapnet omfattas av till- ståndet (4 kap. 1 § VL). 7.1.2Reparation, översyn och skrotning av skjutvapen För reparation, översyn eller skrotning får skjutvapen lämnas till och tillfälligt innehas av den som får driva handel med sådana vapen eller den som av polismyndigheten har godkänts att ta emot vapen för sådana åtgärder. För reparation eller översyn får ett vapen också lämnas till den som skulle ha rätt att låna och självständigt handha vapnet (4 kap. 3 § VL). utfärdar bevis över godkännande att ta emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning. Beviset skall in- nehålla uppgift om vilka vapentyper godkännandet avser samt om villkor som meddelats med stöd av vapenlagen (8 kap. 1 § VF). I allmänna råd anges att polismyndighetens prövning vid ansökan om godkännande att utföra reparationer, översyner och skrotning av skjutvapen avser den allmänna lämpligheten att tillfälligt inneha vapen för detta ändamål. Någon prövning av den enskildes vapentekniska kompetens skall dock inte göras (RPS FS 1996:6, 15.2 kap.) Den som tar emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning är skyldig att föra anteckningar i en särskild reparationsförteckning eller skrotningsförteckning över mottagna vapen. Föreskrifter rörande förteckningarna meddelas av . Förteckningarna skall förvaras och skall hållas tillgängliga för polisman (8 kap. 2 § VF). Vid reparation av ett skjutvapen får, utan särskilt tillstånd, en försliten eller på annat sätt oanvändbar vapendel bytas ut mot en ny likadan. 164 Ändring, reparation m.m. Den som har särskilt tillstånd att inneha slutstycken, ljuddämpare, eldrör, pipor, stommar, lådor eller trummor eller armborststommar med avfyrningsanordningar får utan tillstånd byta ut en sådan del mot en ny likadan, om den utbytta delen lämnas för skrotning och bytet genast anmäls till polismyndigheten. Den som gör anmälan skall bifoga till- ståndsbeviset samt ett intyg från mottagaren att vapendelen har tagits emot för skrotning (4 kap. 2 § VL). Den som lämnar ett vapen för skrotning skall senast inom en månad anmäla detta till polismyndigheten. Den som gör anmälan skall bifoga tillståndsbeviset samt ett intyg från mottagaren att vapnet tagits emot för skrotning (4 kap. 4 § VL). I allmänna råd anges att med skrotning avses att vapnet eller de delar som i vapenlagens mening är vapen förstörts så att ingen vital del kan komma till användning igen. Intyg att skrotning har skett skall innehålla specifika uppgifter om det aktuella vapnet samt på vilket sätt det skrotats (RPS FS 1996:6, 15.3 kap.). 4 kap. vapenlagen innehåller bestämmelser om ändring, reparation, översyn och skrotning av skjutvapen. Vissa av dessa bestämmelser (2 och 4 §§) är av så detaljerad och praktisk karaktär att de naturligen hör hemma i vapenförordningen. De återstående två paragraferna anknyter till områden som behandlas på andra ställen i lagen och kan med fördel flyttas till dessa områden. Utredningen föreslår således att nuvarande fjärde kapitlet utgår som eget kapitel.