sou · GMB385 · 1999-01-01 00:00:00 — Modellen har ersatt de stora inre motsättningarna och stridig- heterna med gott samarbete, ett mycket högt välstånd och en osedvanlig politisk stabilitet. En koalitionsregering bestående av samma fyra partier har styrt landet . Av befolkningen på ungefär sju miljoner pratar tyska, franska, italienska och resten rätoromanska och andra språk. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA Två tredjedelar bor i städer, en tredjedel på landet. BNP per person var , vilket var bland de högsta i världen. Genom att kombinera demokrati med federalism blev det möjligt att ena det splittrade landet. Makten delades mellan regering och kantoner, som dessutom fick en egen kammare i parlamentet. De religiösa, språkliga och kulturella motsättningarna har stadigt minskat och alla stora grupper har integrerats i styret av landet genom att få sin proportionella del av makten. Posterna i parlamentet, regeringen och högsta domstolen men också som generaler, chefer för post och järnväg, ledamöter i kommittéer m.m. fördelas rättvist mellan språkgrupperna. Trots det här rättvisetänkandet har grupper missgynnats när det gäller inflytande, t.ex. kvinnor, som inte fick rösträtt , och invandrare, som fortfarande till stor del står utanför. gick folk i en del av landet samman i ett försvara sig mot yttre fiender. Fler och fler kantoner anslöt sig under till förbundet. Än talar man i landet om eidgenössische när man menar schweizisk, vilket kan förvirra utomstående. av franskt styre blev landet självständigt 1815. Inre stridigheter ledde fram till den nuvarande författ- ningen som antogs 1848 efter folkomröstning och som stadgar att landet är en förbundsstat. De demokratiska formerna har därefter successivt förändrats genom olika tillägg till grundlagen. Det federala systemet består av tre nivåer. Dels den federala rege- ringen, förbundsrådet, med sju medlemmar och det federala parla- mentet, förbundsförsamlingen, med två kamrar (nationella rådet och ständerrådet). Den förra har 200 medlemmar utsedda direkt av folket i proportionella val . Den andra kammaren har 46 medlemmar, en eller två från varje kanton valda , ofta i majoritetsval. Parlamentet sammanträder bara , så ledamöterna har andra jobb än politiken. Nästa nivå är kantonerna, som alla har egna regeringar och parlament, båda direktvalda av invånarna. Under dem finns kom- munerna med sina råd, som är dirketvalda kommunstyrelser, och församlingar som består av alla intresserade invånare samlade till stormöte eller av folkvalda representanter för dem, ett slags fullmäktige. Domstolsväsendet finns också på de tre olika nivåerna. De 39 ledamöterna i utses av det federala parlamentet, kantonsrätterna som regel av regeringar och parlament i kantonerna och kommunala domstolar av politiker eller invånare lokalt. De sju personerna i den federala regeringen är chefer för var sitt departement och representerar numera alltså fyra olika partier men också de olika språkgrupperna. De sju byter av varandra som ordförande och sitter alltså som president i taget. De stora partierna är frisinnade demokratiska partiet, krist- demokraterna, socialdemokraterna och schweiziska . Det första är ett i huvudsak liberalt parti som vill ha en stark centralmakt. Det andra är ett konservativt parti med katolska värderingar och stort stöd på landsbygden. Socialdemokraterna för i stort sett samma politik som motsvarande partier i andra europeiska länder. slutligen har framför allt stöd bland bönder och hantverkare. Ytterligare sju partier har plats i det federala parlamentet. Lagstiftningen sköts delvis på federal nivå, delvis av kantonerna, ibland av båda tillsammans. Förbundet sköter utrikespolitik, kommunikationer, kärnkraft och i princip försvaret. Den federala regeringen står för av de offentliga utgifterna. Nya befogenheter och mer makt kan inte samlas på nationell nivå om inte kantonerna och folket bestämmer det, slås det fast i artikel 3 i författningen. Det betyder att staten inte kan skaffa sig ökade rättigheter utan att det sker en ändring i konstitutionen. Det i sin tur kan inte genomföras utan att parlamentets båda kamrar och in- vånarna genom en folkomröstning säger ja till det. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA Men den federala nivån utövar kontroll över att kantonerna följer grundlagarna. Kantonerna har stor självständighet och deltar alltså genom sina representanter i ständerrådet också i besluten på den federala nivån. För att en ny lag ska antas krävs det majoritet i båda kamrarna, som är jämställda maktmässigt. värnar förstås om decentralisering och kantonernas rättigheter. Men ledamöterna där representerar också olika kantoner och intressegrupper i samhället och röstar rätt fritt från partibindningar. Varje kanton kan föreslå en ny lag och åtta kantoner tillsammans kan begära folkomröstning om varje lagförslag i parlamentet. Men kantonernas inflytande utövas inte bara genom voteringsknapparna utan till stor del genom fortlöpande konsultationer med regeringen. Oenighet mellan kamrarna leder till förhandlingar. Kommunerna har framför allt hand om skola, hälso- och sjuk- vård, social välfärd, kultur, miljö, den lokala polisen och brand- väsendet. Kommunerna står för av de offentliga utgifterna och tar in drygt hälften av pengarna i form av skatt, resten som avgifter och bidrag. Kommunerna har ett stort självbestämmande och en ansenlig frihet från styrning. Den politiska dirigeringen från centrala partikanslier är rätt obetydlig och regeringen lägger sig i stort sett aldrig direkt i kommunernas göranden. Förutsättningarna anges i en federal lag, men varje kanton har egna regler, så lokalstyret sker enligt lite olika modeller och kommunernas frihet och makt varierar alltså beroende på kanton. Kommunerna har dock alltid rätt att slå ihop sig med varandra, eller att vägra göra det, att fritt välja arbetsformer, att ta ut skatt och agera i frågor inom sitt kompetensområde. Indelningsfrågor kräver ofta ändring i kantonernas författning, och ska det hållas folkomröstning. Kantonerna utövar också olika grad av kontroll över kommunerna. I ska kantonen till exempel godkänna alla beslut i kommunernas fullmäktige. På nivå gör invånarna på sina håll och ofta utan ersättning insatser i den kommunala förvaltningen. I små kommuner fattas besluten på stormöten, öppna för alla medborgare. Inte av alla kommuner har sådana kommunalstämmor, ting eller vad vi skulle kalla dem. De större kommunerna har ett representativt system. Även på kantonnivå finns båda sorterna, ibland renodlade men i de flesta fall i en kombination av de två modellerna. I alla kommuner röstar folket fram förtroendevalda till ett helt fullmäktige, till posten som stadspresident eller till sin kom- munstyrelse. Men i regel är det alltså stormötet, öppet för alla invånare, som formellt sett är det högsta beslutande organet. Medborgarinitiativ i kommuner och kantoner innebär att en minoritet av invånarna kan kräva att en viss fråga ska behandlas. Om de får ihop tillräckligt antal namn har de rätt till folkomröstning. Omröstningar är obligatoriska i vissa frågor. På sina håll kan en bestämd andel av befolkningen genomdriva att folket ska få rösta om att riva upp ett tidigare fattat beslut eller att kommunen ska börja syssla med något helt nytt. Vissa kantoner har även obligatorisk folkomröstning för de flesta lagförslag och stora ekonomiska frågor. I kantoner och kommuner varierar kraven för folkinitiativ från plats till plats. De federala, kantonala och kommunala nivåerna samarbetar i många frågor med en gemensam strävan efter största möjliga decentralisering. Den schweiziska kombinationen av demokrati och federalism är inte utan komplikationer. I de små kantonerna får varje invånare mycket mer tyngd än i de stora. En invånare i kantonen kan faktiskt sägas ha 34 gånger större demokratiskt inflytande över landets affärer än en i . Skillnaderna har ökat i takt med att fler människor flyttat in till städerna, utan att de fått fler parlamentsledamöter i samma takt. Om de minsta kantonerna kan åstadkomma en knapp majoritet i sin kammare kan de blockera en fråga, trots att invånarna där i extremfall kanske bara utgör av hela befolkningen i landet. Den schweiziska direktdemokratin på det nationella planet består dels av obligatoriska dels av frivilliga folkomröstningar. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA förra används vid förslag på ändringar i grundlagen och viktiga internationella fördrag. Det är lite olika beslutsregler beroende på hur stor ändringen i författningen är. Om parlamentets kamrar är oeniga om en totalrevision eller om 50 000 medborgare begär det men parlamentet säger nej, ska det hållas en särskild folkomröstning om huruvida revisionen behövs eller ej. Även vid enstaka förändringar i författningen kan initiativet komma endera från förbundsförsamlingen, då båda kamrarna måste vara överens, eller från folket, då 100 000 personer måste skriva på listor med en sådan begäran. Det krävs i samtliga fall både en majoritet bland folket totalt och hos minst hälften av kantonerna för att förslaget ska godtas. Vid inträde i unioner och vissa andra internationella organ är folkomröstningar obligatoriska. Den frivilliga typen av omröstning gäller vanliga lagförslag och där är kravet att mer än 50 000 invånare begär det . Här blir utslaget i omröstningen ensamt avgörande. 50 000 namn- underskrifter krävs också för en omröstning i vissa utrikespolitiska frågor. 100 000 invånare kan tillsammans alltså ta initiativ till föränd- ringar i grundlagen. Det färdiga förslaget och ett eventuellt mot- förslag utformas sen av parlamentet. 50 000 medborgare eller åtta kantoner kan även ta initiativ till en folkomröstning för att hindra en ny lag eller förordning. Initiativ till sådana hindrande omröstningar kan också gälla internationella traktat. Av alla invånare är röstberättigade. Resten är barn, ungdomar, invandrare, som ännu inte är schweiziska med- borgare osv. Ofta brukar av väljarna delta i folkomröstningarna. Det betyder att mellan av alla medborgare i regel räcker för att få majoritet i en fråga. I en väljarundersökning visade det sig att schweizarna grovt sett kan indelas i tre grupper: de som alltid röstar (omkring 30 pro- cent), de som aldrig röstar () och de som deltar då och då (). Att inte fler utnyttjar den här rätten är kanske inte så förvånande, då varje medborgare kan ha 20-30 frågor att ta ställning till varav i genomsnitt åtta på federal nivå. Högutbildade män deltar mer i omröstningarna än andra grupper. Ämnena varierar kraftigt men kan till exempel vara förslag om att minska invandringen, stoppa kärnkraften, lägga ner armén (!) men också otaliga småfrågor. Deltagandet har sjunkit från efter kriget till 1975. Därefter har det oftast pendlat mellan . Det ökade antalet frågor antas ha avskräckt många från att delta. har det sammanlagt hållits ungefär 450 nationella folk- omröstningar i landet. 202 av dem ägde rum efter 1971. 90 av dem var obligatoriska omröstningar där förslagen antogs i 68 fall. 49 var så kallat hindrande omröstningar dvs. där folk försökte stoppa en ny lag. De lyckades 33 gånger. 63 omröstningar hölls på grund av initiativ till lagändringar som blev framgångsrika bara i fem fall. Att få till stånd en omröstning för att hindra en ny lag att träda i kraft är alltså det mest effektiva sättet att utmana de styrande. Folkliga initiativ till en lagändring har blivit allt populärare, trots att så få av dem lyckas vinna omröstningarna. I kantoner och kommuner har de folkliga initiativen haft mer framgång. Ungefär en tredjedel har fått stöd av en majoritet och uppemot hälften anses ha haft direkt eller indirekt påverkan på lagstiftningen. Mycket av medborgarnas inflytande sker förhandlingsvägen, ibland utan att det ens blir en folkomröstning och ofta genom att politikerna går opinionen till mötes. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA Effekten av de schweiziska folkomröstningarna har mer blivit kompromisser och försiktiga förändringar än stora reformer. Nya tankar och idéer har framför allt kommit fram genom folkinitia-- tiven. Å andra sidan fick kvinnorna vänta i många årtionden på att få majoriteter av de manliga medborgarna och parlamentarikerna att gå med på att även kvinnor skulle ha rösträtt. Det är en tung, historisk belastning för dem som försvarar det schweiziska systemet . Många initiativ har gällt miljön och sociala frågor. Men bara tre av 19 sådana initiativ har haft fram- gång. Två av dem innebar ett tioårigt stopp för nya kärnkraftverk och begränsningar för långtradartrafiken på alpvägarna. Men folket sa bland annat nej till skärpta regler för djurförsök och till förslag om högre sjukförsäkring. Regeringens propositioner har haft större framgång i folkom- röstningarna än vad de folkliga initiativen har haft och de har antagits 39 av 55 gånger . Det finns en stor folklig skepsis mot radikala reformer och in- vånarna har bland annat röstat nej till en medbestämmandelag, en skattereform med en ny fördelningsprofil, en ny omsättningsskatt, ett statligt pensionssystem och nio månaders föräldraledighet. De har gång på gång sagt nej till större offentliga utgifter och åtaganden. Det har bidragit till att den schweiziska offentliga sektorns andel av BNP är lägst i . drev miljövännerna igenom en folkomröstning om stopp för tunga, långväga godstransporter i känsliga bergstrakter . Det var det så kallade Alpinitiativet. Det slutade med att de största bilarna förbjöds där och att det godset måste gå på tåg. Det kräver i sin tur att det måste byggas en ny tunnel genom berget. Det är en affär på många miljarder, vilket ska finansieras med höjd moms. Men frågan har också lett till en del problem i relationerna med EU, som kräver fri passage för transporterna och inte accepterar några extra kostnader för medlemsländernas företag. 1990 beslutades att kärnkraften inte skulle byggas ut . Då hade energipolitiken diskuterats utan att folket och hela parlamentet hade kunnat Det tillfälliga stoppet var ett folkinitiativ som både invånarna och kantonerna kunde acceptera. föreslogs i ett så kallat folkinitiativ att national- dagen skulle vara helgdag och ledig, vilket fick stöd av en folk- majoritet. Massor av gånger har folket röstat om förändringar i skatte- systemet. Förslagen har i regel kommit från regeringen och parla- mentet, och invånarna har nästan lika regelmässigt röstat ner dem. Det har även hållits folkomröstningar om att begränsa invand- ringen men också om att snabba upp asylhanteringen. 1987 antogs en lag om att ta emot färre flyktingar. Året efter avvisades dock ett förslag om att minska antalet utlänningar i landet med 300 000. 1996 sa väljarna nej till ett förslag om skärpt asyl- politik. kom folkliga förslag om att skrota hela armén. hade flera hundra tusen schweizare skrivit på listor med krav på folkomröstning, och när den hölls 1989 ställde sig bakom initiativet. Förslaget röstades alltså ner, men överraskande många stödde ändå den revolutionerande tanken. Det medförde också att försvaret bantades, att vapenfri tjänst infördes osv. sade av schweizarna i en folkom- röstning nej till parlamentets förslag till avtal om att samarbeta med EG, vilket skakade om politikerna och en stor del av det övriga etablissemanget. I de fransktalande delarna av landet sade en stor majoritet ja. Härom året var rikspolitikerna på väg att köpa in ett stort antal av det amerikanska stridsflygplanet för några tiotal miljarder. Men innan de avgjort saken startades landsomfattande namnin- samlingar. Det var ett folkinitiativ som gick ut på att lägga planerna på is för de närmast tio åren. Initiativet förlorade i folkomröstningen men fäste uppmärksamheten på en del oklarheter om reglerna för vad man kan folkomrösta om. Det skyndade på den process som redan hade startats och som går ut på att ändra och modernisera konstitutionen. Saken ska naturligtvis beslutas av både folk och parlament, och det var mitt i debatten i kamrarna jag hamnade vid mitt besök i . ATT RÖSTA MED HÄNDERNA De många folkomröstningarna kräver en hel del av medborgarna. vet de som röstar inte alltid så mycket om ämnena, vilket gör att de därför kan bli offer för den mest högljudda propagandan, påpekar kritikerna. Partierna och medierna spelar en stor roll i opinionsbildningen, men ren PR är ännu effektivare. Det betyder inte nödvändigtvis att pengarna alltid avgör utgången, i alla fall inte i frågor där folket har personliga erfarenheter och kunskaper, visar forskningen. Kunskaperna, och minnet, hos dem som röstar varierar. En stor studie –1980 tydde på att bara en fjärdedel av invånarna kom ihåg exakt vad de tagit ställning till en . Schweizarna har oftast röstat som de partier man sympa- tiserar med, vilket alltså betytt att regeringen i regel fått sin vilja igenom. Det gäller särskilt i tider av ekonomisk tillväxt. Parti- lojaliteten har dock minskat . Men folkomröstningsinstitutet har kanske sin största påverkan indirekt. Minoriteter har till exempel tack vare möjligheterna att tvinga fram omröstningar successivt fått ökat inflytande. Det spelade även en avgörande roll när det 1959 blev bestämt vilka fyra partier som ska vara med i regeringen. Intressegrupperna har också mer och mer inlemmats i partiväsendet. I den lagstiftande processen tas de också med i expertgrupper och kommissioner och är dessutom remissorgan. Näringslivet, bönder och organisationer för andra yrkesgrupper har också ett inflytande genom diverse uppgifter, som de sköter på uppdrag av staten. Lagar tillkommer i hög grad som ett resultat av maktdelning både före och under behandlingen i regering och parlament. Bara hotet om folkomröstning gör kompromisser och samarbete nödvändiga, även då det råder stora åsiktsmotsättningar. Men i verkligheten har olika grupper rätt olika förutsättningar att påverka, och en del forskare har konstaterat att företag och olika eliter har mer framgång än t.ex. miljögrupper och arbetare. är demokratimodellen rätt populär hos det schweiziska folket. av de tillfrågade ville 1991 inskränka direktdemokratin till förmån för mer parlamentarism. Men det finns också tvivel. Det ekonomiska omvandlingstrycket ökar, och modellen är utsatt för en viss effektivitetspress. 1992 ville regeringen och parlamentet närma sig EU. Det politiska och ekonomiska etablissemanget var i stort sett positiva, men i folkomröstningen blev det ändå nej. Motståndet fanns framför allt i de tysktalande områdena. Bönderna är också skeptiska. De har skyhöga subventioner och dubbelt så höga inkomster som kollegorna i EU, så de är rädda för alla förändringar. Socialdemokraterna är för EU och har tre val i rad gått starkt framåt. Men även EU-kritiska har växt. Utslaget skapade på sätt och vis en ny klyfta i landet, och samhället sägs också i övrigt ha polariserats något mer . De folkliga initiativen utesluter inte att politikerna i hög grad engagerar sig i kampanjerna inför folkomröstningarna. En studie visade att 84 av de 200 i nationella rådet var med i ledningen för någon sida inför folkomröstningarna. 51 av dem kom dessutom från något av de fyra regeringspartierna. Även om det folkliga initiativet oftast tillbakavisas så påverkar det ändå ofta lagarna. Förslaget om att skrota armén 1989 fick bara stöd av . Men det var ändå så många att regeringen successivt genomförde en rad förändringar i den riktning som kritikerna ville. Folkomröstningshotet används också och med viss framgång av parlamentsledamöter som vill stoppa något lagförslag från rege- ringen. Regeringssamarbetet mellan fyra stora partier är en del av det schweiziska samförståndet, men de fyras andel av rösterna har sjunkit från , som det tillkommit nya partier i parlamentet. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA Om hade den schweiziska demokratimodellen skulle det år troligen ha hållits nationella folkomröstningar om det nya pensionssystemet, om avvecklingen av , om EMU och Amsterdamfördraget, kanske också om fastighetsskatten eller något annat inom bostadspolitiken. Men det kunde mycket väl också ha kommit folkliga initiativ som lett till omröstningar om skärpta lagar för äldreomsorgen, om högre bensinpris, om sänkningar av inkomstskatterna, om barnporr, om att bärga eller nästan vad som helst som engagerar folk. Många av folkomröstningarna hade varit beslutande och de hade inte kunnat stoppas av regering och riksdag. Ledarskiftet i skulle inte ha blivit mer än notiser i tidningarna. De politiska journalisterna hade heller inte ägnat så stort intresse åt hur många procent partierna fått i opinionsmät- ningarna, spekulerat om motsättningar mellan de borgerliga partierna, försökt lista ut vilka som kommer att regera ihop efter valet, porträtterat statsråd eller hårdbevakat och den socialdemokratiska kongressen. Det är nämligen sakfrågorna, inte personerna och partipolitiken som är intressant i . Partiledarna är rätt anonyma personer och statsrådens makt kraftigt kringskuren. I regeringen samarbetar ju samma fyra partier och ministrarna turas om att vara regeringschef i taget. I hade aktiva grupper säkert fått till stånd folkom- röstningar om Dennispaketet och stadsdelsnämnderna, i om det nya storlänet, i kanske om . För en svensk känns så mycket direktdemokrati rätt främmande, och frågetecknen hopar sig: Hur ska folk kunna sätta sig in i så många svåra frågor? Hur många skulle rösta? Blir det inte bara de välutbildade som deltar? Gynnas inte mest organisationer och företag med mycket pengar som kan mobilisera många och genomföra dyra kampanjer ? Vad ska politikerna göra? Vilka slags beslut skulle fattas? Blir det inte ett väldigt trögt system som försvårar förändringar? Eller leder det tvärtom till massor av oansvariga ställningstaganden med orimliga ekonomiska konsekvenser? Schweiz´ modell har aldrig tett sig särskilt relevant i vår demo- kratidebatt och snarare ett lite udda undantag mitt i . har bilden av landet nästan framträtt mest som ett tillhåll för skatteflyktingar och mansgrisar, konservativt, kantigt och lite konstigt. Det består också av 26 självständiga delstater, kantoner, och är alltså en federation, olik med vår starka statsmakt och vår strävan efter nationell enhetlighet. Även deras blandning av olika folkslag, språk och religiösa inriktningar har åtminstone tidigare känts avlägsen vår kultur. Men det finns också likheter, t.ex. den långa neutraliteten som gjort att båda länderna sluppit de senaste världskrigen. Invånar- antalen är också ganska lika, sju respektive åtta miljoner. Andra likheter har utvecklats till olikheter. motsvarade en schweizerfranc ungefär en krona. får vi betala för en franc. Arbetslösheten har också utvecklats olika och är i inte ens hälften så hög som i . Landet är också litet, bara en elftedel av yta. Schweiz´ ekonomiska succé kan delvis bero på just det stora inslaget av direktdemokrati. Folket har ideligen sagt nej till förslag om skattehöjningar och därmed inte tillåtit den offentliga sektorn att byggas ut som i . Och genom folkomröstningarna har politikerna hållits i strama tyglar, tvingats måna om samförståndet och noga tänka efter vilka förslag de lägger. Skatternas andel av BNP var i (drygt 50). Andelen som jobbar i den offentliga sektorn var (drygt 31). De schweiziska räntorna har länge varit de lägsta i , inflationen lägre än både EU och . 1993 utropade den brittiska tidskriften landet till det med den högsta livskvaliteten. Men det är också möjligt att utvecklingen bromsas lite väl mycket av dessa eviga omröstningar, som ofta stoppar förslag eller efter långa ATT RÖSTA MED HÄNDERNA förhandlingar leder till urvattnade kompromisser. Invånarna är dessutom i regel mer konservativa än etablissemanget och de behöver inte ta ansvar för helheten när de röstar i sakfrågorna. Men tvingar folket ständigt politikerna att ta även extrema viljeyttringar på allvar och slipa på sina argument för att övertyga den allmänna opinionen. Ofta får de valda också den otacksamma rollen att reda ut diverse praktiska problem som väljarnas beslut lett till. Det här kan te sig avskräckande för många. Men den schweiziska demokratin kan nog ändå anses minst lika god som den svenska, och mer vital.