sou · GMB3164 · 1999-01-01 00:00:00 — Den fria kun- den har sitt fria val på den fria marknaden. Där växer plura- lismen i sin rikedom och skänker valmöjligheter. Marknaden är öppen och tolerant, den gör inte skillnad på människor. Den ekonomiska människan tjänar sina egna intressen efter mogen kalkyl. Marknaden är i sig demokratisk, och allt slags styrande av den och ingripande i den från politikernas sida, all sorts inskränkande av dess frihet leder till obalanser, osund ekonomi, kriser. Hur mycket eller litet man än förstår av dessa teorier för- står man dock att deras spridande bland auktoritativa ekono- mer och politiker, om än i modererad tappning, gett mark- nadsaktörerna en legitimitet av förut sällan skådat slag. Stärkta av en ny och sällsamt gynnsam atmosfär fick de en helt ny förhandlingsposition visavi välfärdssamhället, som i sin tur tycktes ha förlorat legitim förankring. Staten är inte nödvändig, skatter är stöld, skriver filosofen i Kapitalismen: Det okända idealet (1983). Äganderätten är helig. Den svältande har inte rätt att kräva att någon ska ge henne mat, en sån begäran kränker den ägandes äganderätt. Men hårdheten möts av hårdhet. Jag häpnade i går när jag satt på och läste lilla skrift Globali- seringens följdverkningar för fackföreningsrörelsen, utgiven av LO. Linjerna brukar inte vara fullt så klara. Skrev av föl- jande passus: Nyliberal globalisering, om den lämnas utan kontroll, kom- mer att leda oss till ett mardrömssamhälle, där några få öar av high-tech-rikedom kommer att överleva under skydd av militär och polis. De kommer att vara relativt välmående garnisonsländer, kanske med höga nivåer av subventionerad arbetslöshet, befästa spärrade egendomar i världsklass, inte demokratier, och de kommer att vara omgivna av en värld av eländig fattigdom med miljoner rebelliska människor som hålls nere genom förtryck. Under det skrev att mänskligheten inte hade något val mellan socialism och barbarism. Vi lyckades inte så bra med socia- lismen, så nu har vi barbarism som stirrar oss i ansiktet. Jag blir inte så värst förvånad över ett sånt svar. Nyliberal globalisering möts av förtvivlan från grupper där ägandet är minimalt eller lika med noll. Om alla rättigheter är knutna till ägandet identifieras de ägande som fiender av dem som ingenting äger. Detta kan beskrivas som ett fall av sociolo- gisk automatik. Polariseringen blir systemimmanent och högtidlighållandet av oavhängighetsförklaringen upplevs som ett hån. Vi anser följande sanningar vara ostridiga: att alla människor är skapade jämlika; att de alla av sin skapare begåvats med oförytterliga rättigheter... Det gäller att identifiera den avgörande punkten i för- hållandet mellan demokratin och marknaden. Jag tror man finner den i följande fråga: Hur och var förankras rättig- heterna? Och i vilket förhållande till varandra står makten och rättigheterna? Det måste jag utreda lite längre fram. Intressant i sammanhanget är det som hänt med . Man försökte upprätta ett multilateralt ramav- tal inom - Multilateral Agreement on Investment. Det hela skedde först i stor hemlighet. Sedan läckte inne- hållet ut via IT-nätet. beskrev vad som hän- de i ett nummer av TLM (34-35, 1998), hur förslaget till avtalstext plötsligt nådde allsköns frivilligorgani- sationer och folkrörelser och födde en debatt som väckte regeringarna och tvingade dem till omprövningar. ser det ut som om avtalet slopats eller åtminstone tvingats till bordläggning . Här kunde alltså IT an- vändas som ett effektivt vapen mot en hemlig allians mellan marknaden och föga observanta politiker. har gjort en kritisk genomgång av avtals- texten; också den kan läsas i TLM-numret (s. 113). Han be- tonar att de investerare som det här är fråga om och som skulle få ett nytt och liberalare avtal med OECD-län- derna är jättelika bolag, alltså kollektiva juridiska enheter. De skulle medges rätt att fritt flytta resurser över alla gränser – inklusive produktionsanläggningar och finansiella tillgångar – utan statlig inblandning och med bortseende från praktiskt taget alla sociala hänsyn. Bolagen skulle få stämma myndig- heter på varje nivå för kränkning av de rättigheter som de be- viljats enligt MAI-fördraget, men kommuner och regeringar skulle inte kunna stämma investerarna för överträdelser av restriktioner av olika slag, skydd av arbetskraft, skydd av småföretag etc. Alla eventuellt kvarvarande bromsar för kapitalflödet skulle avskaffas, exempelvis av den typ som har satt för att motarbeta inflödet av kortsiktigt kapital. De nya hinder för det globala kapitalflödet som förts på tal av bekymrade iakttagare var totalt bortblåsta från agendalistan. Avtalet skulle gälla och således binda nationerna vid detta maktöverlämnande åt marknaden under flera valperio- der. Att en världsopinion via IT-nätet väckts mot är naturligtvis hoppingivande. visar fördraget hur långt in nyliberalismens syn på ägandets rättigheter gent- emot de mänskliga och medborgerliga rättigheterna trängt i en så mäktig och respektabel organisation som . De enskilda staternas lagar, tillkomna av överväganden och i avsikt att skapa frihet och trygghet åt medborgarna, skulle vika för en omfördelande gränslös ekonomisk makt, underkastad nästan inga andra lagar än sin egen dynamik. Vad är lösningen då? Hur återger man makten till de demokratiskt uppbyggda institutionerna? Jag sitter inne på kafét på själva torget , Strömmen. Det regnar igen, det är skönt med värmen härinne och det är dags att få nåt mera stadigt i sig. Man kan inte göra något åt spe- kulanterna, har det hetat . Det finns bara en väg, det är att bringa ner budgetunderskottet, sanera ekonomin, skära i den offentliga sektorn, effektivisera och rationalisera vår- den, införa en, två, , sänka arbetslöshets- understödet etc. Arbetslösheten belastar statskassan. Den kostar uppåt , om vad försvaret kostar. Många har nog tänkt så här. Sätt igång och bygg om . Gör stora statliga beställningar. Dubbla spår till . Allt i enlighet med ett långsiktigt sparprogram som gäller alla resurser, också naturresurserna. Nybyggnation i stor skala i ekologisk riktning, ett ekologiskt miljonprogram. Då skulle förhoppningsvis arbetslösheten minska kraftigt och därmed också slöseriet med miljarder på något så improduktivt som undersysselsättning. –Men först måste du låna pengarna. –Ja, det är självklart. Jag lånar till investeringar, det har alltid ansetts legitimt och sunt att låna till investeringar. Det blir ju fråga om ett sparande på lång sikt. Dels som sagt i naturresurser, dels i statskassan. Jag sanerar ekonomin genom att via lån göra pengar produktiva. Folk kommer i arbete och betalar skatt i stället för att kosta pengar. Tänk också på hur du denna väg sparar på mänskligt kapital, många blir olyckliga och psykiskt dåliga genom långtidsarbetslöshet –är inte det det ohyggligaste slöseriet, var finns marknaden som reagerar på det med underbar automatik? I stället har marknaden nytta av arbetslösheten, den får folk att bli tysta och snälla... –Ditt program skulle skapa inflation. –Med det ansvarstagande som löntagarorganisationerna så tydligt visat är risken inte så stor. –Du är en fantast. Fattar du inte hur sårbar du är. Löner- na drivs upp, när alla har arbete. Folk vågar stå på sig, fack- föreningarna får blodad tand och växer, deras förhandlings- position blir stark, till följd av det tvingas arbetsgivarna gå med på alltför generösa avtal, vår exportindustri får svårt att konkurrera med andra länder som är lyckliga nog att ha kvar sin arbetslöshet. Enda utvägen blir att devalvera kronan, men då har du spekulanterna över dig, de förstår att kronan är övervärderad och att något är på gång, de börjar köpa upp kronor i stor skala och växla dem i dollar eller tyska mark för att sedan köpa tillbaka dem när kursen har sjunkit . Lysande affärer för dem, men dåligt för ! –Vad du håller på och förklarar för mig är att demokrati är något omöjligt numera, en obsolet företeelse i stil med dinosaurierna. –Nej, jag betraktar den som en överideologi. Och jag tror att den utsätts för mycket stora risker om man släpper fram krafter som är bara alltför tända på att skapa en ständigt växande offentlig sektor med höga skatter. Kostnaderna blir för stora, företagen flyttar ut eller din lilla valuta utsätts för spekulation. Du får lägen där arbetslösheten ökar genom att konkurrensläget försämras. En demokrati med alltför stor och dyr offentlig sektor är helt enkelt inte konkurrensfähig på världsmarknaden . –Därför måste den sättas under förmyndare? –Nej, men vi måste överlåta åt experter att ta hand om vissa funktioner. Det är redan på gång i och med att riks- dagen slutgiltigt överlämnar penningpolitiken åt riks- banken, vilket ju är en anpassning till EU:s syn på saken. I EMU blir det i som tar hand om räntepolitiken i alla medlemsländerna, med lagfäst order att först och främst och till praktiskt taget varje pris hålla pen- ningvärdet uppe, dvs. Jag tycker man borde gå längre i den riktningen. Man låter ju inte politikerna sköta rättsskipningen. Det får de juridiska experterna göra i dom- stolarna. På samma sätt borde man kanske låta experter ta hand om bostadspolitiken. Det är en sund tanke... (Jfr SOU 1998:102, s. 59 ff.) –All right, att man institutionaliserar rättsväsendet i domstolar, det är självklart. Men om man börjar institutiona- lisera åsikter... smakar inte det övergrepp? Man organiserar politiken så att ett alternativ att bedriva den på höjs över valfriheten. Experterna placeras i ett slutet rum och får inte veta annat än att de enligt lagen ska driva antiinflations- politik och absolut inte får ta order av någon folkvald. Är de då experter längre? En expert som fått order att ha bara en enda uppfattning är snarare en slav. Men slaven är härskare, ty de folkvalda styrande har att rätta sig efter hans påbud. När socialdemokraterna och gjort upp om beklagade på ledarplats att energisystemet i var beroende av politiska beslut och politisk detaljstyrning (DN 4/2 1997). Det är halvvägs en parallell. Några experter har en åsikt. Denna åsikt – att kärnkraftverken bör hållas i gång betydligt längre än vad s och c och deras experter anser – bör upphöjas till Åsikten. Åsikten tas då lämpligen ut ur politikernas domvärjo... Man argumenterar som om upplyst oligarki borde vara vårt styrelsesätt. –Ska vi inte hålla oss till ekonomin? Och frågar jag om man inte först bör försöka olika metoder att behålla våra möjligheter att påverka politi- ken, innan vi överlämnar makten åt några förslavade exper- ter. När vi erfar att vi är maktlösa på område efter område slutar vi först att debattera och sedan att rösta. Jag tycker vi ska gå den andra vägen. Demokratin lever och andas av öppenhet, debatt, insyn, kontroll, opposition och existensen ställd på ansvar. Är den vital fungerar den som en kunskaps- maskin och höjer allmänheten, moralen och värdigheten – ja, där finns en värdighet och en delaktighet som vi måste se som mål i sig! – och i dagens läge är det uppenbart att mark- naden är på väg att göra oss omyndiga. –Man måste vara realist. Vissa inskränkningar av demo- kratin kan rädda den. Det låter paradoxalt men i verklig- hetens värld... med den internationalisering för att inte säga globalisering som råder gäller det att rädda vad som räddas kan. Om vi sätter ner foten rätt och överlämnar vissa funktioner åt experter och fast grundade institutioner kan vi hålla en stabil valuta. Det är grunden för vår möjlighet att hävda oss i världskonkurrensen. Vi harmonierar skatterna, skapar ett gynnsamt klimat för investeringar... Genom ett medlemskap i får vi tillbaka den trygghet vi förlorat. Med en stark valuta kan vi sätta hårt mot hårt och... –Jag är helt enig med dig om att valutan ska vara stark. Men jag tror det är livsfarligt att på punkt efter punkt ge upp demokratin. Målet för oss – och för mänskligheten i stort – måste i stället vara att fördjupa den. Om man börjar manipu- lera med den, exempelvis för att kunna samköra den med marknaden, är risken mycket stor för en hel mängd problem iandra ändan: klasskillnader, fattigdom, okunnighet, stigan- de brottslighet i allmänhet och korruption i synnerhet; om man inte är med i samhället blir man lätt emot det. Och var- för ska man solidarisera sig med samhället om man upplever sig utestängd från inflytande och insyn. Jag känner mig äck- lad av själva tanken på att leva i ett samhälle där valdeltagan- det är och där ena kategorin tvingas bygga murar omkring sig för att skydda sig mot den andra. –Du målar fan på väggen. –Nej, din modell finns redan och kan studeras. Där finns risker av olika, mycket allvarliga slag. Det ligger i sakens natur att försvagningar av insynen och inflytandet från stora grupper föder nya försvagningar, både i demokratin och marknaden, oro på arbetsmarknaden eller häftiga, svårkon- trollerbara utomparlamentariska reaktioner. Och ta ditt EMU som du beskriver som stabiliserande och trygghets- skapande. Läser man en så sval skrift som SOU 1996:158, där och ett par andra ekonomiprofessorer på statens uppdrag utreder konsekvenserna av ett svenskt med- lemskap i den Europeiska Monetära Unionen får man tillfälle att titta ner i avgrunder. Makroekonomiska chocker och andra störningar drabbar särskilt länder med asymmetriska komponenter i sitt näringsliv, dvs. länder som i sin produk- tionsstruktur skiljer sig på fler punkter än andra från övriga länder inom samma valutaområde. hamnar där på siffran jämfört med på 26,6, på 23,7, på 30,2, på 29,8 och så vidare. Det innebär att vi så gott som vid alla störningar skulle drabbas mer än kärnländerna på kontinenten. Följakt- ligen skulle den allenarådande i inte kunna ändra – eller ha tillräckligt grundade skäl till att ändra – växelkursen vid de flesta störningar som drabbar svenskt näringsliv; vi skulle i stället tvingas acceptera löne- sänkningar, permitteringar och nedläggningar som lösning på de kriser som uppstår (SOU 1996:158, tabell 5:1 och 5:2). Om korrelerar 1 till 1 med tyska störningar i till- verkningsindustrin korrelerar det 0,25 med i samma avseende. Detta innebär att EMU såvitt man kan räkna ut det i förväg kan bli oerhört destabiliserande för ekono- miskt, socialt och politiskt. Utredarna skriver också: ...det finns ett stort stabiliseringspolitiskt värde i penning- politisk självständighet som gör det möjligt att genom ränte- och växelkursförändringar kompensera för bristfällig anpass- ning av nominella priser och löner när ekonomin utsätts för stora reala störningar. Sådana uppkommer från tid till annan. – Det är ändå en finess att man måste anpassa sig till realite- terna. Våra ständiga devalveringar har gjort att man på mark- naden har förlorat förtroendet för oss. Dit kan du lokalisera spekulationsvinster! – Om vi inte devalverat hade vi fått massarbetslöshet än vi fick. Växelkursjusteringar kan faktiskt göras utan att man drabbas av spekulation; det viktiga är att man är sträng (men rättvis) i sitt budgetarbete, som man söker utvägar att bli mindre sårbar för spekulation och mera öppen för en expansiv politik. Vad vi riskerar i och med EMU är att vi permanentar en sårbarhet och står bakbundna inför fluktuationer på världsmarknaden som berör oss men inte dem på kontinenten, inom exporten av trävaror till exempel. Det vi skulle göra i stället för att på punkt efter punkt retirera för marknaden, det är att systematiskt bygga upp olika skydd mot dess avarter. Medan vi på allt sätt och via alla tänkbara kanaler drev på mot en världsvid Tobinskatt på alla valutatransaktioner (skulle enligt nobelpris- tagaren skydda oss mot mot de värsta skadorna som åsamkas realekonomin genom spekulationen – se A Proposal for International Monetary Reform i 3-4, ) kunde vi genast och unilateralt genomföra det skydd som redan finns i – man avgiftsbelägger allt kortsiktigt inflöde av valuta och förlorar därmed en avgörande del av utflödet (se , One world, ready or not, 1998, och nr 231, sept-okt 1998). En tredje åtgärd kan be- stå av en hel rad mått och steg för att stärka det inhemska kapitalets ställning och möjligheter, det som inte gärna hotar att flytta ut, eftersom det inte vill det och eftersom det inte ligger i dess intresse – exempelvis de stora pensionsfonder som redan finns. Eftersom det är fråga om uppskjuten lön tillhör pengarna löntagarna. Följaktligen bör man renodla ett system där löntagarna själva förvaltar sina pengar, som man tillåter dem att aktivera sig och placera sina medel i svenska aktier. Det skulle innebära att svenska ägare kunde konkurrera med det utländska kapitalet och bjuda ett visst motstånd mot det, något som man inom näringslivet (exem- pelvis professor , , i en intervju i nr 33, 27/10 1995) beklagat att vi inte kan. I försäkringsexperten bok eller systemskifte finns detta förslag motiverat och utfört (kapit- len 5 och 6). Jag tittade upp från strömmingsflundran. Han var borta, tyckte väl inte det var lönt att kosta på mig fler visdomar. var det alldeles mörkt över . Kom att tänka på Flam. Här fanns alltså oprövade vägar att gå. De borde kunna innebära att vi bevarade vår demokrati intakt. var inte fråga om några hugskott. Tobinskatten har förordats av bland andra , , Delors och vår egen (se A Call To Action, 1995). Och fines- sen med modell är ju att den kan genomföras ensamt av landet i fråga. Annars excellerar ju folk i att förklara att alla försök att hejda valutaflödena från att åka omkring och förstöra det för små och stora nationer i deras strävan att minska arbetslös- heten och skapa social rättvisa – att allt sådant är fåfäng möda. Exemplet visar möjligheten. Och hävdar med eftertryck att det inte vore omöjligt alls utan rentav ganska lätt att få grepp om de blixtsnabba flö- dena globalt, om politikerna inte var så defensiva i sitt age- rande gentemot marknaden. Skarpsinniga affärsmän följer i sina egna informella övervakningssystem det dagliga flödet av kapital – vem köper vad från vem? – , över hela världen. Då finns det väl inget skäl varför inte olika länders myndigheter på samma sätt skulle kunna övervaka samma skeende, systematiskt. Varför, frågar vidare: Varför skall världen tolerera skatteparadis där kapital göms undan från bank- och säkerhetslagar eller från nationella inkomstskatter? De ledande ländernas regeringar kunde lätt, om de ville, lamslå eller stänga igen dessa oreglerade finansi- ella utposter genom att helt enkelt hindra sina egna bank- system från att inlösa transfereringar av s.k. offshore-kapital. Nyliberalismen har trängt djupt in i politikerleden, under- stryker . Politikerna står på tå för markna- den, hand i hand med de ekonomiska experterna, fullt bered- da att offra delar av medborgarnas frihet och trygghet; ledan- de politiker tycks ännu leva i föreställningen att marknadens totala frihet är något slags uttryck för demokrati och att man fördenskull med gott samvete i marknadens intresse kan manipulera demokratin. Jag kommer att tänka på Flam igen. Det var ett exempel på hur häpnadsväckande lätt- sinnigt man i kunde tänka sig hantera vår grundlagsfästa regeringsform, vars första paragraf lyder: All offentlig makt i utgår från folket. I och antologi styr – politiker- na eller marknaden (, 1997) diskuterar de två framstående nationalekonomerna förlusten av suveränitet som skulle åsamkas genom ett medlemskap i – vi överlämnar åt central- banken i att sköta vår penningpolitik. De tröstar sig emellertid: själva beslutet att vara med i den monetära unionen är ett uttryck för suveränitet. Är de medvetna om vad de säger? När vi avsagt oss suveräniteten har vi den kvar emedan vi manifesterat den när vi avsagt oss den! Förmodligen skulle man då heller inte behöva ändra i regeringsformen. Där skulle det fortsatt stå: All offentlig makt i utgår från folket. Ett liknande lättsinnigt resonemang, som det Flam för, drivs i själva (SOU 1996: 158), vari det först slås fast att den demokratiska idealmodellen rymmer allas rätt till politiskt deltagande (en man, en röst) och att den lägger vikt vid att det finns tydliga mekanismer för kon- troll av den politiska makten. Sedan utredarna konstaterat detta förklarar de emellertid att det finns många exempel på att demokratin i avviker från den ideala demokrati- modellen. Följaktligen är det inte så anmärkningsvärt om vi genom ett medlemskap i tar ytterligare ett steg i den riktningen. Borde inte slutsatsen vara den motsatta: Eftersom man har många exempel på hur vi avvikit från vad demo- kratin kräver av delaktighet och kontroll borde vi akta oss för att ta ytterligare ett steg i den riktningen. Plötsligt är vi i praktiken prisgivna åt makter vi inte kan göra någonting alls åt. Då har vi steg för steg gjort oss urarva det som seriösa föregångare i byggt upp och bemödat sig om att klart uttrycka i den grundlagsfästa regeringsformen, inte för att detta varit ett särskilt sällskapsnöje för dem utan i en stark känsla av ansvar för landet och för alla medborgares intres- sen. Jag anser att man ska samarbeta i . Men samarbete kräver en viss grad av jämlikhet. Om jag ska samarbeta måste jag vara någon, ha en identitet. Annars blir det fråga om underkastelse. Det är ett stort ansvar att förbli någon. Man kan inte först skära i mina rättigheter och sedan beskriva min insats som självständig. bör organisera sitt samarbete så att det blir fråga om ett medvetet och metodiskt återställande av valda församlingars inflytande över skeendet. Demokratin skulle bli en utmaning, inte en black om foten. Demokratin är inte bara en styrelseform bland andra. Den är för en gångs skull idén om en kultur där alla är delaktiga. Vi har erövrat alltmer av denna kultur; den är omistlig emedan den strävar efter allas insikt om att livet är allas egendom. Den är vidare oägnad för nedrustning av det skälet att den helt enkelt är framtidens instrument. Rustar vi ner demokratin klarar vi inte den korruption som frodas när informationen förbehålls en mindre krets byråkra- ter i samarbete med de ekonomiskt starka makterna. In- skränks demokratin blir experten byråkrat och ett fåtals sär- intressen den utslagsgivande makten. En nedrustning av demokratin är därför helt oförenlig med tacklandet av de faror som resursförstöring, klimatförändring och överbe- folkning ställer världen inför. I kan jag inte sitta utomhus. Det är för sent , . Och ganska kallt. Men här finns ett innetorg. Eller en kombination av ett innetorg och en galleria. Kafét har sina dörrar öppna ut mot innetorget. Här kostar kaffe och en bulle . Jag är en fri man. Jag kan sätta mig var jag vill, åka utomlands om jag vill, skriva vad jag vill i tid- ningarna, om nu redaktören mot förmodan skulle släppa fram mig, gå i skogen på annans mark och plocka bär, låna böcker gratis på kommunbiblioteken – från Muonio till Smygehuk. Och jag har rösträtt och kan rösta på vem jag vill som är valbar, och ingen har rätt att lägga sig i på vem jag röstar. Om jag går till en myndighet och begär offentlig handling på bordet, så ska den fram och det genast. Det står så: genast! Vad garanterar min frihet. Oavsett om jag betalar skatt eller inte får jag slita på vägarna i landet, utnytt- ja infrastrukturen. Mina barn får gratis undervisning, gratis läkarvård, gratis skollunch. Tjänar jag pengar är jag skyldig att betala skatt, blir det krig måste jag vara med och försvara landet. Det anses givet att vi försvarar vårt land. Är landet vårt? Är jordklotet vårt? Många vill nog svara ja på det. Finns det alltså något slags ägande här? Luften vi andas. Jag äger rätt att vistas här. Det följer av medborgarskapet, en hel rad rät- tigheter. Först och främst äger jag min kropp och min frihet. Ingen får kränka mig. Det finns till exempel något som heter olaga frihetsberövande. Det beivras enligt lagen. Ingen får ta ifrån mig det jag äger, min cykel eller mitt hus. Jag dispone- rar fritt det jag äger, såvitt jag fullgör mina skyldigheter mot samhället och såvida jag inte skadar någon annan med min verksamhet, direkt eller indirekt, sådant finns preciserat i lagen. Vad vore jag utan lagen?