sou · GMB359 · 1999-01-01 00:00:00 — erbjuder dessutom fort- och vidareutbildning inom flera olika områden, t.ex. ledning, brandsläckning, förebyggande åtgärder mot bra nd, kemikaliehantering och krishantering. Förutom de kurser som erbjuds i verkets kurskatalog genomför skolorna behovsanpassade utbildningar. I utbil- das dessutom personal för sotningsverksamheten. Civilpliktiga utbildas också vid skolorna. Yrkesutbildning för anställda i deltidsstyrka Utbildning för brandmän anställd i deltidsstyrka omfattar . Efter tjänstgöring som brandman med anställning i deltidsstyr- ka under , kan brandmannen antas till brandförmansutbild- ning som ger kompetens att arbeta i deltidsstyrka. Utbildningen är till övervägande delar praktiskt inriktad. Behörighetskrav för all antagning till räddningstjänstutbildning regleras av räddningstjänstförordningen (1996:932). Yrkesutbildning för anställda i heltidsstyrka Utbildning till brandman, som är anställd i heltidsstyrka omfattar . Brandförman är det första steget i befälsutbildningen. Denna grundläggande utbildning omfattar . Nästa steg i befälsut- bildningen är utbildningen till brandmästare . Den grundläggande brandmästarutbildningen omfattar . Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 53 Utbildningen till ny brandingenjör startade och omfattade då 100 högskolepoäng, motsvarande studier. (fanns en mer praktiskt inriktad brandingenjörsutbildning). Bran- dingenjörsutbildningen , som sker på , omfat- tar från och med höstterminen 140 högskolepoäng, studier. Räddningschef ska ha avlagt brandingenjörsutbildning och genomgått påb yggnadsutbildning i rädd- ningstjänst för brandingenjörer vid skola i . har inom projektet 2000 över- vägt och föreslagit ett nytt utbildnings- och övningssystem för att förbättra samhällets beredskap mot olyckor i fred, kris och krig. En av huvudtankarna bakom det nya utbildningssystemet är att skapa en gemensam grundutbildning för alla brandmän och brandbefäl, oavsett anställningsform, inom den kommunala räddningstjänsten. arbetsuppgifter med fördelning på de fem skede- na enligt vår utredning, ligger till grund för den nya utbildningen. Ett större utrymme ges bl.a. åt den olycksförebyggande och skadebegrän- sande verksamheten. Utbildningssystem 2000 behandlas vidare under Överväganden och förslag om i kapitel 6. Bl.a. följande ämnesområden ska enligt Utbildningssystem 2000 ingå i den grundläggande utbildningen för brandmän: ·olycks- och skadeförebyggande verksamhet med brand-, kem- och miljöskydd ·sårbarhet, risker och riskhantering i samhället ·teoretisk och praktisk brand- och räddningstjänst ·teoretisk och praktisk kem- och miljöräddning ·personlig skyddsutrustning och AC-skydd ·liv och hälsa med fysisk träning ·organisation, ledning med stabstjänst, samband och samverkan vid en räddningsinsats ·totalförsvar med befolkningsskydd och räddningstjänst under höjd beredskap ·stridsmedel, vapenverkan och krigsmiljöer ·folkrätt i krig. 54 Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning I slutbetänkandet från utredningen om Försvarsmaktens skolverksamhet, Försvarsmaktsgemensam utbildning för framtida krav, (SOU 1998:42), anmäldes att utredningsområdet räddningstjänstutbildning ska samordnas med . Gemensamma överväganden och förslag kommer att presenteras i kapitel 6. Bakgrunden till att utredningsområdet samordnas mellan de två utredningarna är att det i ett tidigt skede av utredningsarbetet stod klart att det fanns flera beröringspunkter mellan Försvarsmaktens och räddningstjänstutbildning. Försvarsmaktens räddningstjänstutbildning beskrivs därför av oss. Den räddningstjänstutbildning som Försvarsmakten bedriver kan utifrån en försvarsmaktsgemensam tolkning delas in i följande områ- den: Brandförsvar, flygräddning, ammunitionsröjning, miljöskydd, skydd mot NBC-stridsmedel, sjöräddning, basräddningstjänst, sjöliv- räddning, sjukvårdstjänst och skrovskadeskydd. Förutom en uppdelning mellan de olika försvarsgrenarna kan ut- bildningen delas upp på de huvudsakliga elevkategorierna värnpliktiga och officerare. I det följande fokuseras redovisningen på utbildningen av officerare då värnpliktsutbildningen (grundläggande soldatutbild- ning) i många fall äger rum på hemmaförbandet eller motsvarande. Viss värnpliktsutbildning är dock samordnad med den officersutbild- ning, som bedrivs på Försvarsmaktens räddningstjänstskolor. Försvarsgrenarnas respektive utbildningsverksamhet kan beskrivas enligt följande. Arméns räddningstjänstutbildning för officerare är framför allt in- riktad mot NBC-stridsmedel. Utbildningen ingår som en del av den grundläggande officersutbildningen. Som specifik fackutbildning finns därutöver möjligheten att fördjupa sig inom NBC-området. Inom marinen är utbildningsverksamheten mer varierande, vilket bl.a. beror på de olika miljöer som marinens officerare verkar inom. Den grundläggande officersutbildningen innefattar fredsräddnings- tjänst, skrovskadeskydd, NBC-skydd och sjölivräddning m.m. Vid sidan av dessa obligatoriska utbildningsmoment finns även ett antal s.k. fackutbildningar t.ex inom sjöräddningstjänst eller akutsjukvård för helikopterpersonal. Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 55 Utformningen av flygvapnets rä ddningstjänstutbildning är bl.a styrd av räddningstjänstlagen, enligt vilken ägaren av flygplatser/flygbaser (i detta fall Försvarsmakten) är ålagd att vidta åtgärder för att förhindra eller begränsa skador. Inom flygvapnet ansvarar basrä ddningstjänsten för denna uppgift. Huvuduppgiften är att kunna agera initialt innan kommunens räddningstjänst kommer på plats. Inom ramen för den grundläggande officersutbildningen ges en obligatorisk rädd- ningstjänstutbildning med inriktning mot ovan beskrivna uppgift. infördes en ny utbildningslinje inom fl ygvapnet som benämns skyddsofficer. Utbildningen syftar till att ge officeren kun- skap och färdigheter inom områdena: basräddningstjänst, brandförsvar (som räddningsledare) ammunitionsröjning samt NBC. I övrigt finns ett antal fackutbildningar, bl.a. materiel- och brandmästarutbildning samt räddningsledarutbildning. Försvarsmaktens skolor för räddningstjänstutbildning Som nämnts ovan bedrivs en stor del av den allmänna och grundläggande räddningstjänstutbildningen på ett stort antal platser där olika militära skolor och förband är lokaliserade. För marinen bedrivs den även t.ex. ombord på olika fartyg. För den mer specifika och fackmässiga rädd- ningstjänstutbildningen finns följande skolor: ·Marinens räddningstjänstskola på ; ·Marinens räddningstjänstskola i ; ·Flygvapnets basbefälskola i . Dessutom har Försvarsmakten organiserat sju stycken s.k. NBC- banor i , , , , Revinge samt på . Vid Totalförsvarets skyddsskola i ges i första hand kvalifice- rad utbildning i skydd mot NBC-stridsmedel. Både militära och civila experter utbildas vid skolan som har ett nära samarbete med och . Skolan ger också utbildning inom miljö- och hälsoskyddsområdet. Dessutom har skolan ett ansvar för att utveckla och testa skyddsmateriel för såväl det militära som det civila försvaret. 56 Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning I bilaga 7 ges en allmän bild av de aktörer som verkar inom området. I stora drag kan man schematisera FoU-arbetet i två grupper; pro- blemdefiniering och problemlösning. Inom disciplinen samhälls- och beteendevetenskap ligger tyngdpunkten i att identifiera och definiera problem och inom teknik/naturvetenskap ligger tyngdpunkten i att finna lösningar på problem. Denna uppdelning kan man även finna både mellan och inom myndigheter. Gränsdragningsproblem som ibland kan uppkomma mellan bestäl- larna, dvs. myndigheter och andra organisationer, i samband med initiering av forsknings- och utvecklingsprojekt tar vi närmare upp i kapitel 4 Överväganden och förslag om det offentliga åtagandet. Konstateras kan dock att i stort sett är gränsdragningarna inte något problem, enligt myndigheternas egna bedömningar. Fler utförare har en likartad inriktning på sin forskning, t.ex. inom kulturgeografi. Utifrån denna har man ofta skapat sig en egen smalare nisch som utgör en del av hela kompetensområdet. Utförarna upplever själva att det inte råder några gränsdragnings- problem mellan dem. Man har ofta olika infallsvinklar på samma problem. I de fall man arbetar inom samma disciplin upplevs konkur- rens stimulerande och bra för kvalitén. I de fall inriktningen leder till specialisering skapar det samarbete. Man söker ofta ett tvärvetenskap- ligt samarbete som leder till större projekt och samfinansiering från flera uppdragsgivare. upphandlar FoU enligt FoU-plan för om- kring , inklusive bidrag till BRANDFORSK på . Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 57 Tabell 5: Omfattning av FoU-projekt som upphandlar () Ekonomi (kr) 500 000-1 000 000 Totalt nedlagda FoU-medel var år , därutöver en intern utveckling av utbildningsverksamhet, intern administration, IT och personalutveckling för . 2.3.1Fördelningen av ansvar och uppgifter mellan enskilda och det offentliga En effektiv räddningsinsats ska präglas av snabbhet och styrka samt naturligtvis av att insatsen ska göras på rätt sätt. Det ska finnas ett kvalitetskrav och personal och materiel ska utnyttjas optimalt. Snabbhet är framför allt att kunna ingripa på ett tidigt stadium i ett olycksförlopp. Sådana ingripanden måste kunna göras av människor som befinner sig på olycksplatsen eller i närheten av den. De åtgärder som enskilda i många fall vidtar efter att en olycka har inträffat kan inte ersättas av insatser från den offentliga räddningstjänsten. Till de första åtgärderna hör att larma räddningstjänsten. Ett ingripande på ett tidigt stadium kan göras också med den personal och utrustning som ägare eller innehavare av en del anläggningar med hantering av farliga ämnen är skyldiga att hålla. Krav på utrustning som de anställda eller andra ska kunna använda finns även för ett stort antal andra anläggningar. Om enskildas åtgärder ska ha betydelse för begränsningen av en olycka, får olyckan inte vara alltför omfattande redan från början. När t.ex. en brand trots ett tidigt ingripande snabbt sprider sig utvecklas förloppet som regel på ett sådant sätt att den enskilde inte har möjlig- heter att hejda det. måste då gripa in. Som sagts är det naturligtvis stor skillnad på enskilda personers och stora företag ansvar och förmåga. 58 Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning Att den enskilde inte klarar av situationen beror på att det fordras både ett yrkeskunnande och tillgång på särskild utrustning. Snabbhet innebär för räddningsstyrkornas del att det finns en beredskap som gör att personalen är tillgänglig för insatser inom . Den kommu- nala räddningstjänstens styrkor är i allmänhet lokaliserade på ett sådant sätt att insatstiden -- tidsåtgången från larm till den första åtgärden i insatsen på olycksplatsen -- ligger inom de gränser som Räddningsver- ket har angett i sina allmänna råd för planeringen av verksamheten. Statliga myndigheter som ansvarar för räddningstjänst har inte räddningstjänst som sin huvuduppgift och deras resurser för rädd- ningstjänst brukar primärt vara avsedda för andra uppgifter. De tar i stor utsträckning hjälp av andra myndigheter eller andra organ. Polisen, och är viktiga aktörer inom sjöräddningstjänsten. En annan aktör är den kommunala rädd- ningstjänsten. får i sin tur hjälp med miljörädd- ningstjänsten till sjöss av andra organisationer med sjöresurser. En rad myndigheter bistår länsstyrelserna inom räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen. 2.3.2Fördelningen av ansvar och uppgifter mellan stat och kommun samt mellan statliga myndigheter Kraven på specialisering har påverkat fördelningen av ansvar och uppgifter för genomförandet av räddningsinsatser mellan stat och kommun samt inom den statliga verksamheten mellan olika myndigheter. En beskrivning av dessa förhållanden har skett i föregående avsnitt om förberedelserna för räddningsinsatser. Den organisation som en kommun inrättar för att kunna göra rädd- ningsinsatser behöver som regel inte dimensioneras för mer än de vanligen förekommande olyckorna. En del olycksförlopp drabbar emellertid så stora områden eller pågår så länge -- t.ex. skogsbränder och översvämningar -- att det fordras mycket stora resurser. Det måste för uthållighetens skull tillföras personal och materiel från rädd- ningstjänsten inom områden som inte är drabbade eller från andra verksamheter, t.ex. Försvarsmakten, civila myndigheter, privata företag och olika slag av ideella organisationer. Insatser med mycket stora resurser ställer höga krav på ledning av verksamheten. Som utredningen tidigare redovisat kan en sådan Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 59 ledning av räddningstjänsten i en kommun ske genom att en statlig myndighet -- normalt -- tar över ansvaret för rädd- ningstjänsten i de berörda kommunerna. Statens ansvar tar sig också uttryck i att kommunerna får statlig ersättning för de kostnader vid räddningsinsatser som överstiger en för varje kommun beräknad självrisk. 2.4Vidta åtgärder efter en olycka Räddningsinsatsen ska pågå till dess att det inte är risk för någon ny skada eller att en skada som redan har uppstått inte blir värre. Kommunerna och staten har ett intresse av att insatsskedet begränsas så mycket som möjligt. Det håller nere kostnaderna för räddningstjänsten och gör att räddnings- styrkorna snabbt kan ingripa även vid de nya olyckor som eventuellt inträffar. Efter räddningsinsatsen är det i allmänhet nödvändigt att bevaka den skadade egendomen. Det behövs i många fall också restvärdeskydd, sanering eller någon annan form av återställning. För de psykiska och sociala omsorger som skadade eller anhöriga kan behöva i samband med olyckor finns det en stödverksamhet med företrädare för bl.a. , räddningstjänsten, hälso- och sjukvården och kyrkan -- s.k. POSOM-grupper. Hälso- och sjukvården har naturligtvis ett ansvar när det gäller behandling av fysiska och psykiska skador i samband med olyckan. Ansvaret för åtgärder efter en insats som syftar till att rädda egen- dom ligger på ägaren eller innehavaren av egendomen. Statsmakterna vill emellertid underlätta för enskilda fysiska eller juridiska personer att vidta åtgärder i återställningsskedet. Det finns av det skälet en skyldighet för räddningstjänsten att när en räddningsinsats är avslutad, om det är möjligt, underrätta ägaren eller innehavaren av den drabbade egendomen om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och annan återställning. Efter en brand är det stor risk för sekundärskador genom korrosion på maskiner eller annan utrustning. Risken för rök- och vattenskador 60 Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning kan också fordra åtgärder. För försäkringsgivarna är det ett intresse att återställningsarbetet kan börja så fort som möjligt. och försäkringsgivarna har mot den bakgrunden träffat en överens- kommelse om restvärdeskydd i samband med en brand eller vattenska- da. Det kan här påpekas att sekundärskadorna kan i många fall från kostnadssynpunkt väsentligt överstiga de skador som uppkommer som en direkt följd av en olyckshändelse. Behoven av återställning är i allmänhet mycket stora efter t.ex. skred och översvämningar. Det ankommer även i det här sammanhang- et på ägarna av mark, byggnader och anläggningar att vidta de åtgärder som fordras. Den sanering som måste ske, om det efter ett utsläpp eller utflöde av olja eller kemikalier inträffar skador i miljön, är som regel en uppgift för det offentliga. Saneringen ankommer i de flesta fallen på kommunen, som får statlig ersättning för åtgärder efter utsläpp eller utflöden av olja inom områden där staten ansvarar för räddningstjäns- ten. Statliga expertmyndigheter som och Räddnings- verket deltar i allmänhet med rådgivning och annan experthjälp. Sanering efter utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska an- läggningar är särskilt reglerad. Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning i sådan omfattning att det krävs särskilda åtgärder för att skydda allmänheten eller om det är överhängande fara för en sådant utsläpp ska ansvara för räddningstjänsten enligt räddningstjänstlagen. ska också ansvara för saneringen efter utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning. För planering och samordning av verksamheten på central nivå ansvarar och . Många olyckor - och insatserna i samband med dessa - ger erfarenheter som det är angeläget att enskilda och myndigheter tar tillvara. Efter en olycka ska det som regel också klargöras om det finns skäl att låta en domstol pröva om någon ska ställas till ansvar för att olyckan har uppstått. Det finns en skyldighet för medlemsländerna i EU att till kommis- sionen rapportera olyckor med verkningar över ett antal i olika avseen- den fastställda gränsvärden. Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 61 För återföringen av erfarenheter inom landet ansvarar ·Luftfartsinspektionen, och ; ·Andra statliga expertmyndigheter, t.ex. , , och ; ·Räddningstjänsten i kommunerna. De kommunala räddningstjänsterna deltar i ett av organiserat system för insatsrapportering . Det innebär att det fortlö- pande samlas in vissa uppgifter om de räddningsinsatser som sker. behandlar i sin verksamhet stora olyckor och insatser eller händelser som på annat sätt ger värdefulla erfarenhe- ter. , och Järnvägsinspektio- nen studerar händelser som faller utanför utred- ningsverksamhet. Samma sak gäller , som ibland också uppmärksammar stora olyckor i andra länder med verkningar och erfarenheter som har intresse för utvecklingen av de åtgärder som syftar till att förhindra olyckor och för den skadebegränsande verksam- heten i . har en expertgrupp -- KAMEDO -- som klargör händelseförloppet vid stora olyckor och bedömer insatser som har särskilt intresse för den katastrofmedicinska verksamheten. Polisen gör de undersökningar som fordras för att ansvarsfrågorna ska kunna avgöras. Möjligheterna att i samband med återföringen av erfarenheter använda polisens utredningsmaterial begränsas av att det polisiära arbetet är inriktat på behoven i den rättsliga proceduren (sekretessregler m.m.). Frågor som har med säkerheten att göra analy- seras däremot som regel inte i den utsträckning som fordras för att de myndigheter och organisationer som tar tillvara erfarenheter fullt ut ska ha nytta av materialet. De statliga och kommunala myndigheterna samarbetar i stor ut- sträckning i samband med den återföring av erfarenheter som äger rum. Det sker i allmänhet från fall till fall utan någon organiserad samord- ning. Det finns inte heller någon samlad registrering av resultaten i en gemensam data- och erfarenhetsbank. Det pågår dock vid Räddnings- verket ett arbete för att få en systematisk registrering av erfarenheter från olyckor i verkets informationsbank. 62 Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 2.5Sammanfattning av den nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelningen Fördelningen av ansvar och uppgifter mellan enskilda och det offentliga Vi har sett att ansvaret för att verksamhetsområdet ska fungera åvilar det offentliga och att verksamhetsområdet i sin huvuddel är ett offentligt åtagande . Att det är ett offentligt ansvar betyder inte att det offentliga även ska vara genomförare . Inom olika delar av verksamhetsområdet finns både ett privat ansvar och privata aktörer/genomförare. Såväl statliga och kommunala myndigheter, enskilda organisationer (företag och ideella organisationer) som enskilda människor har, som vi har sett i tidigare avsnitt, ansvar eller uppgifter inom alla skeden. De olika grupperna utför också uppgifter inom alla skeden. Tyngdpunkten varierar dock betydligt, insatsskedet är t.ex. ett offentligt, främst kommunalt ansvar, medan det återställande skedet främst är ett privat ansvar. Förskedena, dvs. åtgärder som vidtas innan olyckor inträffar, är de mest blandade. Det offentliga ansvaret inom förskedena är övergri- pande och sammanhållande. Genom regler och tillsyn ser myndigheter till att olika aktörer åläggs att vidta åtgärder och följer upp att de vidtas. Fördelningen av ansvar och uppgifter mellan stat och kommun Staten anger genom användning av lagstiftnings- och finansmakten målen för medborgarnas säkerhet – dvs. formulerar säkerhetskraven, ställer upp de övergripande målen och fördelar ansvar och resurser mellan statliga myndigheter, kommuner och enskilda. Staten ansvarar också för tillsyn av den kommunala verksamheten och vidtar åtgärder som fordrar särskilda resurser eller speciellt kun- nande som kommunerna svårligen kan hålla. Staten vidtar också åtgärder som i allmänhet inte går att hänföra till en bestämd kommuns geografiska område. Dessutom ansvarar staten för utbildning och utveckling av metoder och materiel samt materielanskaffning. Kommunerna ansvarar för och utför åtgärder som det är enklast att sköta på den lokala nivån -- reglerar t.ex. markanvändningen, så att Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning 63 kraven på hälsa och säkerhet blir tillgodosedda, kontrollerar att enskil- da fullgör sina skyldigheter (genom t.ex. brandsyn på företag) och genomför insatser som ska begränsa skadorna vid de olyckor som inträffar. Dessutom ansvarar kommunerna för viss utbildning samt anskaffning av materiel. Fördelningen av ansvar och uppgifter mellan statliga myndigheter Inom ramen för det statliga åtagandet är ansvaret fördelat efter olika principer. En myndighet, , har enligt sin instruktion (1988:1040) ålagts att samordna samhällets verksamhet för olycks- och skadeförebyggande åtgärder enligt rä ddningstjänstlagen (1986:1102) samt inom räddningstjänsten. Därutöver finns ett antal expertmyndigheter, som agerar med stöd av speciallagstiftningen för sina respektive verksamhetsområden. De har inom ramen för sin ordinarie verksamhet även uppgifter när det gäller förskedena. Några myndigheter har ansvar för den statliga räddningstjänsten. Vi har funnit följande principer för fördelning av ansvaret: ·Sektorskompetens, dvs. kopplingen till sektorsansvarig myndighet har varit vägledande. Exempel är Arbetarskyddsstyrelsen, som är central förvaltningsmyndighet för bl.a. arbetsmiljöfrågor och som är central förvaltningsmyndighet för bl.a. frågor om byggd miljö och fysisk planering. ·Produktkompetens, dvs. kopplingen till myndigheter med ansvar för vissa produktområden har varit vägledande. Exempel på detta är , som ansvarar för förebyggande av brand med brandfarliga och explosiva ämnen. ·Risk- och olyckskompetens, dvs. kopplingen till myndigheter som har kompetens inom riskhantering m.m. har varit vägledande. Exempel här är , som bl.a. ansvarar för samordningen av kärn- kraftsberedskapen. I flertalet fall finns även tillsynsansvar ålagda de myndigheter som har ansvar inom området. Tillsynen sker dels genom egna resurser, dels genom regionala eller lokala myndigheter, som kan vara antingen statliga eller kommunala. 64 Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning Ansvaret för den statliga räddningstjänstens olika delar är främst fördelad enligt principen om sektorskompetens. 2.6Nuvarande ansvars- och uppgiftsfördelning för verksamhet under höjd beredskap Funktionen Befolkningsskydd och räddningtjänst har till uppgift att skydda och rädda människor, egendom och miljö i samband med olyckor eller stridshandlingar under höjd beredskap. Verksamheten innebär de kompletterande åtgärder som krävs för verksamhet under höjd beredskap när det gäller räddningstjänsten samt befolkningsskydd, som inte finns i fredsverksamheten. Fördelningen av ansvar och uppgifter mellan enskilda och det offentliga Att totalförsvarsuppgifter är ett självklart offentligt, främst statligt åtagande, uttrycks i statsmaktsdokument och statliga utredningar. I direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare att pröva offentliga åtaganden (Dir. 1994:23) sägs: Den privata marknaden kan inte uppfylla alla politiskt prioriterade mål för samhällsutvecklingen. Därför måste vissa kollektiva nyttigheter garanteras genom offentliga åtaganden. Försvaret, rättsväsendet, naturskyddet, stora delar av vägnätet och vården av vissa delar av kulturarvet är exempel på sådana nyttigheter.