sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — 1989/90:158 s. 11). Genom lagändringar ändrades bestämmelserna om såväl stödperson som målsägandebiträde. I fråga om stödperson fick målsä- ganden rätt att själv avgöra om han eller hon skall åtföljas av en stödperson under rättegång. Domstolen skall således inte längre pröva om målsäganden har behov av en stödperson. I samma lagstiftningsärende (prop. 1993/94:143 s. 40) uttalades att det självklart kan vara lika påfrestande för målsäganden att medverka hos polisen som vid domstol. Det infördes därför i 23 kap 10 § en rätt för målsägande att, om det kan ske utan men för utredningen, åtföljas av en stödperson vid förhör under förunder- sökningen. Vad gäller målsägandebiträde genomfördes den ändringen (prop. 1993/94:26) att ett målsägandebiträde kunde förordnas i samtliga mål om brott enligt , om fängelse ingick i straffskalan. Förutsätt- ningen för ett förordnande i dessa fall är att det med hänsyn till måls- ägandens personliga förhållanden och andra omständigheter finns ett särskilt starkt behov av biträde. 114 Rättsväsendet och brottsoffren 4.5.2Domstolsverkets utvärdering av lagen om målsägandebiträde () fick i uppdrag av regeringen att undersöka hur bl.a. lagen om målsägandebiträde tillämpas. Resultatet av undersökningen har redovisats i en rapport en ut- värdering av tillämpningen av lagen om målsägandebiträde m.m. (DV rapport 1996:2). Under arbetet med rapporten skedde samråd med utredningen. Nedan följer en sammanfattning av rapporten i de delar den behandlar målsägandebiträde och stödperson. Vid undersökningen genomfördes målundersökningar vid tingsrätt och hovrätt . 759 svar registerades från tingsrätterna och 220 från hovrätterna. Vidare utfördes en enkätundersökning vid 30 tingsrätter och tre hovrätter. Enkäter skickades även till 100 åklagare och 100 advokater. uppgick antalet förordnanden av målsägandebiträde till cirka 3 000. Den helt övervägande delen av dessa meddelades vid tingsrätt; förordnanden först i hovrätten var mycket sällsynt. Enligt målundersökningen skedde den största andelen förordnanden, , med stöd av 1 § första stycket 2 lagen om målsägandebiträde. I dessa fall var det helt dominerande brottet misshandel. Andelen förordnanden enligt lagens 1 § första stycket 1 uppgick enligt målundersökningen till . av förordnandena skedde med stöd av 1 § första stycket 3. Resterande förordnanden, , grundades på en kombination av de tre punkterna i 1 § första stycket. Domstolarna tillfrågades i enkätundersökningen vad som krävs för att förordna ett målsägandebiträde. Av svaren framgår att ett för- ordnande enligt 1 § första stycket 1 meddelades utan någon ingående prövning. När det gäller förordnanden enligt 1 § första stycket 2 gjorde domstolarna en helhetsbedömning av målsägandens situation i relation till brottet. För att förordnande enligt 1 § första stycket 3 skulle komma i fråga krävdes enligt domstolarna ett påtagligt kvalificerat brott som innebar en svår kränkning och att målsäganden befann sig i en dålig fysisk eller psykisk kondition. De flesta åklagare och advokater ansåg att avgränsningen av lagens tillämpningsområde var lämplig. Merparten av domstolarna ansåg att tillämpningsområdet var för vidsträckt. Några domstolar menade dock att det borde utvidgas. I av de undersökta målen framställdes en begäran om målsägandebiträde. Som skäl för begäran anfördes oftast målsägandens relation till den misstänkte. Vid tingsrätten var bifallsfrekvensen på begäran om målsägandebiträde . Vid avslag var det vanligaste skälet att brottet inte bedömdes tillräckligt allvarligt. Vid tingsrätterna förordnades av målsägandebiträdena innan åtal väckts. förordnades alltså efter det att åtal hade väckts. Det förhöll sig dock annorlunda vid sexualbrott; i dessa fall förordnades av målsägandebiträdena innan åtal hade väckts. Både vid tingsrätt och hovrätt var en klar majoritet av målsägandena kvinnor. De flesta målsägandena återfanns i åldersgrupperna . Av målsägande vid tingsrätterna hade av de kvinnliga målsägandena en relation till den misstänkte. Motsvarande andel för manliga målsägande var . Av dem som förordnades som målsägandebiträden vid tingsrätt och hovrätt var advokater, biträdande jurister och annan lämplig person. Flertalet åklagare, advokater och domstolar ansåg att den personkrets som kan komma i fråga för förordnande är lämpligt avgränsad. Byte och entledigande av måls- ägandebiträde är sällsynt. Vid tingsrätterna skedde byte i 17 fall och entledigande i 7 fall av totalt 727 meddelade förordnande. Enkätsvaren från advokaterna och domstolarna tyder enligt rapporten på att en stor del av målsägandebiträdets uppgifter är knutna till förberedande och utförande av målsägandens skadeståndstalan. Tyngdpunkten av arbetsuppgifterna förefaller vara förlagd till förfaran- det vid domstol. Enligt DV:s uppgifter om utbetalningar till målsägandebiträden under /95 betalades i genomsnitt per ärende i tingsrätt och i hovrätt. Relativt många av åklagarna och domstolarna i enkätundersökningen framförde att målsägandebiträdet ofta överkompen- serades i jämförelse med den offentliga försvararen. Enligt målunder- sökningen tillerkändes målsägandebiträdet högre ersättning än den offentliga försvararen i av de undersökta målen i tingsrätt och i i hovrätt. Omkring två tredjedelar av de tillfrågade advokaterna menade att en taxa för målsägandebiträden borde införas eller i vart fall övervägas. Undersökningsresultatet tyder enligt rapporten på att målsägandebi- trädesreformen har medfört en viss kvalitetshöjning på förfarandet under förundersökningen och vid domstolen. Vid domstol synes denna kvali- tetshöjning främst bestå i att de enskilda anspråken behandlas bättre. Statens kostnader för målsägandebiträde uppgick /95 till . Motsvarande kostnader för /90 var . I rapporten dras bl.a. följande slutsatser beträffande målsägandebi- träde. 116 Rättsväsendet och brottsoffren Vid tillkomsten av lagen om målsägandebiträde beräknades att antalet förordnanden skulle komma att uppgå till 1 500 . Undersöknings- resultatet visar att antalet uppgick till det dubbla . Även om rätten till målsägandebiträde har utvidgats förefaller enligt rapporten domstolarnas tillämpning av lagen relativt generös mot bakgrund av de beräkningar som har gjorts i de olika lagstiftnings- ärendena. Möjligen är tillämpningen av lagens 1 § första stycket 2, som anges som grund för förordnande i av fallen, för generös i förhållande till vad lagstiftaren har avsett. Det finns dock inte något stöd för det antagandet. Det är snarare lagens utformning och uttalanden i förarbetena på denna punkt som har lett till det stora antalet förordnan- den. Att nästan hälften av alla målsägandebiträden förordnas först sedan åtal har väckts anses förvånande. Resultaten vad gäller målsägandens kön, ålder och relation till den misstänkte bedöms däremot som förvän- tat och utgör enligt rapporten med stor sannolikhet endast en återspeg- ling av de brott vid vilka målsägandebiträde kan komma i fråga och de olika rekvisit som lagstiftaren har ställt upp för behovsprövningen. Vad gäller målsägandebiträdets arbetsuppgifter tyder undersöknings- resultatet enligt rapporten på att förfarandet under förundersökningen har kommit i bakgrunden och är mindre framträdande än vad lagstiftaren har avsett. I rapporten görs vidare den bedömningen vad gäller målsägandebi- trädets ersättning jämfört med den offentliga försvararens att det, med tanke på att den offentliga försvararens uppdrag är mer heltäckande och generellt mer krävande, kan sättas i fråga, om det finns anledning att på något sätt förändra grunderna efter vilka ersättning till målsägandebiträ- de bestäms. Sammantaget bedöms undersökningsresultaten tyda på att lagen om målsägandebiträde i stort sett tillämpas på det sätt som lagstiftaren har avsett. Problem eller tendenser till problem verkar snarare vara en följd av lagstiftningens utformning än att dess tillämpning skulle avvika från vad lagstiftaren har avsett. Målsägandebiträdesreformen har enligt rapporten inneburit betydande ekonomiska konsekvenser. Kostnader har stigit dramatiskt i förhållande till timkostnadsnormen. Slutligen konstateras beträffande biträdesreformen att det, även om lagen synes tillämpas som lagstiftaren har avsett och reformen inneburit en viss kvalitetshöjande effekt på rättsprocessen, finns det ett antal områden där kritik kan riktas mot lagens utformning och där det kan finnas anledning till att överväga förändringar. Vad som enligt rapporten framstår som mest angeläget att se över är om lagens tillämpningsområ- de, främst 1 § första stycket 2, behöver justeras, om förfarandet under förundersökningen bör ges en mer framskjuten position, om det finns behov att förändra och/eller förtydliga bestämmelserna om målsägande- biträdets uppgifter och om det finns anledning att förändra reglerna om ersättning till målsägandebiträde, t.ex. genom att ersättningen regleras i någon form av taxa. I rapporten behandlas även anlitande av stödperson. I enkätundersökningen har man ställt frågan om en stödperson kan utgöra ett realistiskt alternativ till målsägandebiträde förutsatt att åklagaren för skadeståndstalan. Av de tillfrågade åklagarna svarade att en stödperson kan utgöra ett realistiskt alternativ. Av dessa åklagare svarade dock många med vissa reservationer, t.ex. att det endast kan ske i okomplicerade ärenden och att stödpersonerna måste få viss grundläggande juridisk utbildning. Av de av åklagarna som besvarade frågan nekande ansåg de flesta att ett uppdrag som målsägandebiträde är så krävande och fordrar sådana juridiska kunska- per att en stödperson inte är ett realistiskt alternativ. Bland advokaterna uppgav att en stödperson definitivt inte kan utgöra ett alternativ. Som skäl angav de bl.a. att uppdraget kräver djupgående juridiska kunskaper, att stödpersoner kan bli för känslomässigt engagerade och att målsäganden bör biträdas av samma person under både förundersökningen och domstolsförfarandet. De få advokater som besvarade frågan jakande uppgav att detta gäller huvudsakligen i mycket enkla ärenden. Av domstolssvaren framgår att stödperson enligt 20 kap. 15 § förekommer i begränsad omfattning. Relativt vanligt är däremot att målsäganden åtföljs av en anhörig eller god vän som mer intar rollen som åhörare. Flertalet domstolar har svarat att en stödperson i många fall kan vara ett realistiskt alternativ till målsägandebiträde under förutsättning att stödpersonen är utbildad och har rätt till ersättning. Det skall vidare vara fråga om inte alltför allvarlig brottslig- het och relativt okomplicerade skadeståndsanspråk. Vissa domstolar har svarat jakande. De få domstolar som har besvarat frågan nekande menar att en stödperson knappast kan uppfylla de kunskapskrav och kvalifika- tioner som måste ställas på den som biträder målsäganden. Av enkätsvaren framgår vidare att det är mycket ovanligt att en målsägande under rättegången biträds både av ett målsägandebiträde och en stödperson. I de få fall det förekommer rör det sig oftast om övergrepp mot kvinnor. Som stödperson uppträder då vanligen någon från en brottsoffer- eller kvinnojour. Sammanfattningsvis konstateras i rapporten att om anlitande av stödperson skall bli mer vanligt förutsätter det en regeländring. Dagens regler som inte uppställer andra krav än allmän lämplighet för uppgiften och inte medger ersättning av allmänna medel är med stor sannolikhet den främsta orsaken till att stödperson inte förekommer oftare. För att institutet stödperson skall få mer än en marginell funktion krävs 118 Rättsväsendet och brottsoffren förmodligen att han eller hon uppfyller grundläggande kunskapskrav om bl.a. rättegångsförfarandet och ges rätt till ersättning av allmänna medel. Genom ett regeringsbeslut överlämnades DV:s rapport, utom såvitt avser frågor om ersättning till målsägandebiträden, till utredningen. Från polisen har framförts att möjligheterna att få målsägandebiträde och stödperson bör utökas. Även från åklagarna har angetts att målsägandebiträde borde förordnas oftare. Advokaterna har framfört att stödpersoner och kontaktpersoner bör användas i större utsträckning. Vidare har de angett att målsägandebi- trädet bör förordnas tidigare i rättsprocessen. Det har också framförts att den som anmäler en våldtäkt eller liknande samt misshandel bör redan vid första förhöret få ett målsägandebiträde och att en jour bör inrättas för detta. ROKS har angett att lagen om målsägandebiträde har inneburit en betydande förbättring för kvinnors trygghet vid rättegångar. I många fall har det fått kvinnan att orka genomföra hela rättsprocessen. Målsägande- biträdet har också betytt att kvinnor har fått biträde i skadeståndsdelen vilket är oerhört viktigt. Det är angeläget för kvinnor som varit utsatta för mäns våld att målsägandebiträdesstödet inte försvinner. Vad gäller stödpersoner har ROKS anfört att kvinnor från kvinnojourerna finns med vid rättegångarna som stöd. En stödperson är dock inte något alternativ till målsägandebiträdet. Biträdets juridiska kompetens är nödvändig för att kvinnorna skall få ett stöd värt namnet. De kvinnojourer som har svarat på utredningens enkät har alla menat att ett målsägandebiträde är ett stort stöd och innebär en stor trygghet för målsäganden. Flera jourer har påpekat att det är viktigt att kvinnan har en rättsbildad person vid sin sida och att den rätten inte får begränsas. Några jourer har framfört att målsägandebiträdet ofta kommer in för sent i processen. Från flera håll har pekats på att information om rätten till målsägandebiträde inte alltid ges. Vad gäller stödperson har de flesta kvinnojourer svarat att även en sådan innebär ett stort stöd för kvinnan i rättsprocessen men förklarat att en stödperson inte kan överta några uppgifter från målsä- gandebiträdet. De som motiverat svaret har angett att detta beror på att stödpersonen saknar juridisk utbildning. Några jourer har framfört att en stödperson med viss juridisk kompetens skulle kunna överta en del uppgifter. Av de brottsofferjourer som har besvarat enkäten anser de flesta att målsägandebiträdet innebär en stor trygghet och ett bra stöd för målsäganden. Flera har anmärkt att målsägandebiträdet behövs för att målsägandens skadeståndsanspråk skall bli ordentligt behandlade. Det har också anmärkts att målsägandebiträdet med sin juridiska kompetens kan se till att målsägandens rättigheter tas till vara och att biträdet skapar jämvikt i processen. Flera jourer har framfört att målsägandebiträde bör förordnas oftare, att de bör komma in tidigare i rättsprocessen och att de bör hjälpa målsäganden även efter rättegången. Den kritik som har lämnats gäller främst att målsägandebiträden inte har tillräckligt med tid, att de inte är tillräckligt engagerade och att de medför stora kostnader. Beträffande stödpersoner har i princip samtliga brottsofferjourer svarat att målsägandena upplever stödpersonerna positivt. Många jourer nämner att brottsoffren uppskattar att ha med sig någon att tala med och få hjälp av när det gäller praktiska frågor. Flertalet jourer har angett att en stödperson inte kan överta några uppgifter från målsägandebiträdet. Några jourer har framfört att stödpersonen bör vara ett komplement till biträdet. En del jourer har förklarat att en stödperson i vissa fall och då främst om det är fråga om enklare skadeståndsfrågor skulle kunna överta målsägandebiträdets roll. Någon jour har svarat att en stödperson kan ersätta målsägandebiträdet om åklagaren för skadeståndstalan. Några jourer har uttalat att stödpersonen kan ta över det moraliska och psykologiska stödet från målsägandebiträdet. 120 Rättsväsendet och brottsoffren 4.5.4Utredningens överväganden och förslag Målsägandebiträdesreformen har haft en kvalitetshöjande effekt på det rättsliga förfarandet och bidragit till att stärka brottsoffrens ställning. I fråga om villkoren för förordnande av målsägandebiträde föreslås att begränsningen till brott enligt i 1 § punkten 3 lagen om målsägandebiträde tas bort. Utredningen har övervägt om ett målsägandebiträde borde för- ordnas av åklagaren men avvisat en sådan lösning. Målsägandens rätt att under rättegången ställa frågor till bevispersoner utvidgas till att gälla även målsägande som inte för talan. På så sätt utökas även målsägandebiträdets frågerätt. Målsägandebiträdets uppgifter utökas till att avse även sådant avslutande arbete som att hjälpa målsäganden att få ut ett tilldömt skadestånd. För att tillgodose målsägandens behov av personligt och kurativt stöd skall en särskild stödperson kunna förordnas i mål om brott på vilket fängelse kan följa. Rätten till ett personligt stöd enligt 20 kap. 15 § behålls men begreppet stödperson kommer fortsättningsvis avse dem som förordnas som sådana. En stödperson får rätt till ersättning för sin inställelse enligt i huvudsak samma principer som målsäganden. Efterlevande till någon som har blivit dödad genom brott får rätt till målsägandebiträde under vissa förutsättningar. Målsägandebiträdets allmänna uppgifter enligt gällande rätt är att ta till vara målsägandens intressen, dvs. att bistå målsäganden i det rättsliga förfarandet genom att informera om förfarandet, delta i alla förhör under förundersökningen och bevaka att förhören går rätt till. Under rättegången skall målsägandebiträdet bevaka målsägandens intressen i olika handläggningsfrågor. Mera specificerat anges i lagen att biträdet skall föra talan om enskilt anspråk, om åklagaren inte gör det. Målsägandebiträdet förutsätts dessutom ge målsäganden ett personligt och kurativt stöd. Stödpersonen är avsedd att vara ett personligt stöd åt målsäganden under de förhör som hålls under förundersökningen och i rättegången. Den ursprungliga bestämmelsen om stödperson infördes före tillkomsten av lagen om målsägandebiträde vilket fick betydelse för utformningen av målsägandebiträdets uppgifter. Vad gäller det kurativa stödet synes man vid införandet av lagen om målsägandebiträde ha utgått från att målsägandebiträdet skulle lämna det stödet om ett sådant biträde hade Man förutsatte vidare vid lagens tillkomst att behov av stödperson ofta inte skulle finnas om ett målsägandebiträde förordnades. En stödperson borde i de flesta fall inte förekomma vid sidan om biträdet enligt uttalande i förarbetena. Att en stödperson skulle kunna avlasta biträdet i den kurativa delen synes inte ha övervägts. Av såväl DV:s rapport som utredningens enkätundersökningar framgår att målsägandebiträdesreformen i väsentlig mån har bidragit till att stärka brottsoffrens ställning och haft en kvalitetshöjande effekt på det rättsliga förfarandet. Denna uppfattning stöds också av brottsoffrens erfarenheter såsom de har redovisats i forskningsrapporten. Kvinnojou- rer och brottsofferjourer har understrukit att brottsoffren känner sig tryggare och får lättare att orka igenom rättsprocessen med ett målsägan- debiträde vid sin sida. Det bör dock anmärkas att statens kostnader för målsägandebiträde stigit i snabb takt och uppgick till under /95. För /96 uppgick kostnaderna till , vilket innebär en årskostnad om . Både uppgick antalet förordnanden av målsägandenbiträden till uppskattningsvis 4 000 och var kostnaderna för målsägandebiträden . Kostnaderna för målsägandebiträde har stigit i snabbare takt än timkostnadsnormen, dvs. den årsvis fastställda timersättningen för rättshjälpsbiträden och offentliga försvarare. När det gäller en stödpersons funktion framgår det av domstolssvaren på DV:s enkätundersökning att stödperson enligt 20 kap. 15 § förekommer i relativt begränsad omfattning. Ganska vanligt är däremot att målsäganden åtföljs av en anhörig eller god vän som mer intar rollen av åhörare. Det är enligt domstolarna mycket ovanligt att en målsägande under rättegången biträds både av ett målsägandebiträde och en stödperson. I de få fall det förekommer rör det sig oftast om olika övergrepp mot kvinnor. Som stödperson i dessa fall uppträder vanligen någon från en brottsoffer- eller kvinnojour. I DV:s enkätundersökning har flertalet åklagare svarat att en stödperson kan utgöra ett realistiskt alternativ till målsägandebiträde förutsatt att åklagaren för skadeståndstalan men med den reservationen att en sådan ordning kan gälla endast i okomplicerade ärenden och under förutsättning att stödpersonen får viss grundläggande juridisk utbildning. Nästan alla advokater har svarat att en stödperson inte kan vara ett alternativ till ett målsägandebiträde. Flertalet domstolar har däremot ansett att en stödperson i många fall kan vara ett alternativ under förutsättning att stödpersonen är utbildad och har rätt till ersättning. I utredningens enkätundersökning har kvinno- och brottsofferjourerna svarat att målsägandena upplever stödpersonen som ett gott stöd i rättsprocessen. Man anser emellertid att stödpersonen inte kan ta över målsägandebiträdets uppgifter främst på grund av att stödpersoner 122 Rättsväsendet och brottsoffren saknar juridisk utbildning. I några svar anges att en stödperson bör vara ett komplement till målsägandebiträdet. Utredningen har fått klara belägg för att målsägandebiträdesreformen har haft en positiv effekt på målsägandens ställning. Målsäganden känner sig tryggare i förhörssituationerna och kan därigenom bättre bidraga till utredningen i målet. Målsägandens skadeståndstalan hanteras självklart bättre av en advokat än av målsäganden själv och därmed underlättas handläggningen i domstolen. Målsägandebiträdets bistånd i det rättsliga förfarandet är sålunda värdefullt. Det bör emellertid övervägas om inte det personliga och kurativa stöd som biträdet också förutsätts ge målsäganden bättre skulle kunna lämnas av en stödperson. En stödperson skulle kunna avlasta juristen målsägandebiträdet denna del av stödet så att biträdet kunde koncentrera sina insatser på den rättsliga delen. Om skadeståndstalan inte skall föras eller i de mindre komplicerade fall då åklagaren kan föra målsägandens skadeståndstalan skulle enbart en stödperson kunna vara en tillräcklig hjälp. Utredningen menar således att möjligheten att få ett juridiskt kvalificerat biträde skall behållas men vill införa en reglering som syftar till att utvidga användningen av stödpersoner. Om man minskar målsägandebiträdets utförande av kurativt stöd och överför detta till stödpersoner, borde biträdet utöver att föra skadeståndstalan eller på annat sätt tillvarata målsägandens rättsliga intressen under rättegången få möjlighet att ge mera juridisk hjälp under förundersökningen än som sker och även kunna biträda målsäganden med att få ut ett utdömt skadestånd, allt inom en rimlig kostnadsram. Den nu skisserade utvidgningen beträffande användningen av stöd- personer förutsätter, som DV anfört i sin rapport, en regeländring; kompletterade bestämmelser bör införas i lagen om målsägandebiträde. Utredningen kommer emellertid först att pröva i vad mån villkoren för förordnande av målsägandebiträde kan behöva ändras. Villkoren för förordnande av målsägandebiträde I 1 § lagen om målsägandebiträde anges tämligen preciserat de villkor som skall vara uppfyllda för att domstolen skall förordna ett målsägan- debiträde. Utredningen har övervägt att i lagen föreskriva en mer allmän förutsättning och låta domstolen i varje fall avgöra om ett målsägandebi- träde skall förordnas. En sådan ordning skulle betyda att lagen inte behövde begränsas till vissa brott utan att omständigheterna i det enskilda fallet skulle vara avgörande. Det går emellertid inte att bortse från att en sådan ordning skulle kunna innebära en risk för olikheter i Utredningen har därför stannat för att behålla den nuvarande uppdelningen och i stället föreslå justeringar i villkoren. Enligt gällande rätt, 1 § första stycket 1, skall ett målsägandebiträde förordnas i mål om sexualbrott, om det inte är uppenbart att målsägan- den saknar behov av ett sådant biträde. Enligt utredningens mening finns det inte anledning att ändra denna bestämmelse. Vid mindre allvarliga brott kan det dock vara tillräckligt med en stödperson.