sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Det kan röra sig om en kontakt med företagshälsovården eller någon annan arbets- miljö- och rehabiliteringskompetens, som arbetsgivaren har till förfo- gande. Också behovet av kompletterande utbildningsinsatser kan prö- vas . Redan tidigt under sjukskrivningen kan det vidare vara värdefullt att överväga om arbetstagaren kan ges alternativa arbetsuppgifter så att arbetstagarens arbetsförmåga kan tas till vara. Det kan ibland också vara en väg att undvika mera långvariga sjukfall. 230 Förslag om rehabiliteringsansvaret Vi föreslår att arbetsgivaren i stället för det fullständiga utrednings- ansvar som gäller ska ha ett något mer begränsat ansvar att söka klarlägga arbetstagarens behov av arbetslivsinriktad rehabilite- ring för att återgå i eller behålla arbetet inom den egna verksam- heten. Det ska vara en frivillig uppgift för arbetsgivaren att även undersöka ett eventuellt behov av medicinsk eller social rehabili- tering. Arbetsgivaren bör följa en åtgärdslista, där han på ett enkelt sätt kan se vad som krävs i undersökningsavseende. Åtgärdslistan bör fast- ställas av efter samråd med Arbetarskydds- styrelsen och arbetsmarknadens parter. ska underrättas om arbetsgivarens undersökning . ska vid behov komplettera arbetsgivarens under- sökning enligt åtgärdslistan med uppgifter som ligger utanför arbets- givarens direkta vetskap. Visar arbetsgivarens undersökning eller kassans kompletterande utredning att den försäkrade behöver sär- skilda rehabiliteringsåtgärder, ska kassan upprätta en plan för detta. Rehabiliteringsplanen ska följas upp kontinuerligt och omprövas minst en gång var sjätte månad. Enligt nuvarande regler är arbetsgivaren skyldig att påbörja en rehabiliteringsutredning när den försäkrade varit frånvarande från arbe- tet på grund av sjukdom längre än , när arbetet ofta har avbrutits av kortare sjukperioder eller när den försäkrade själv begär det. Men om det finns skäl till det, ska ta över ansvaret för rehabiliteringsutredningen. Av handläggning av ohälsoförsäkringarna (RFV ANSER 1998:4) framgår att det finns brister i arbetsgivarnas sätt att göra rehabiliteringsutred- ning för sina anställda. Det innebär att försäkringskassorna får lägga ned arbete på att påminna, och ytterst också att göra utredningar, som arbetsgivaren skulle ha gjort. Det innebär, sägs det i rapporten, troligen också att det inte fungerar på arbetsplatsen som det var tänkt, dvs. att arbetsgivaren (närmaste chef) tar kontakt med den anställde under sjukskrivningen för att diskutera återgången i arbetet och hur det lämpligen kan ske. Inte heller kassorna har enligt rapporten uppfattat värdet av att ansvaret ligger på Förslag om rehabiliteringsansvaret 231 arbetsgivaren, vilket gör att kassan i det dagliga arbetet inte lägger ton- vikt på arbetsgivarens rehabiliteringsutredning i rehabiliteringsarbetet. Även andra undersökningar och erfarenheter visar att många arbets- givare har haft svårt att leva upp till sitt rehabiliteringsansvar. Ett exempel på det är den undersökning av arbetsoförmåga på grund av nack- eller ryggbesvär som gjort i samarbete med och som vi redovisat i kapitel 6. Ett annat är Statskontorets rapport (1997:27) Perspektiv på rehabili- tering som nämns i samma kapitel. En erfarenhet som har gjorts av de hittillsvarande reglerna är att arbetsgivarna tillämpat bestämmelserna olika och inte sällan på ett otillfredsställande sätt. En anledning till det är säkerligen okunskap. ska sägas att det inte minst finns arbetsgivare som sköter sina rehabiliteringsåligganden på ett alldeles utmärkt sätt. Trots allt fullgör också arbetsgivarna i många fall sitt ansvar för rehabiliteringsutredningarna på ett tillfredsställande sätt. Som har framgått av tidigare avsnitt anser vi att arbetsgivaren bör svara för att det tas en tidig kontakt med den sjukskrivne och att man söker klarlägga om det behövs särskilda insatser för att få honom eller henne tillbaka till arbetet. Vidare bör arbetsgivaren som se till att dokumentationen över vidtagna åtgärder översänds till försäkrings- kassan. Arbetsgivaren bör även – som – svara för de tidiga insat- ser som kan bli aktuella och för att börja planera för de ytterligare som behövs. Det sagda gäller också när det är fråga om upprepad korttids- frånvaro. Så länge kravet på utredning gäller förhållandena på arbetsplatsen i vid mening är det naturligt att ansvaret är lagt på arbetsgivaren och inte på någon utomstående. eller myndigheten en fungerande företagshälsovård knuten till sig, finns det i denna en expertresurs som även kan bedöma andra rehabiliteringsbehov än sådana som samman- hänger mera direkt med arbetsplatsen, t.ex. behovet av medicinsk eller social rehabilitering. Många arbetsgivare har emellertid inte satsat tillräckligt på företags- hälsovård eller någon annan liknande resurs, och för dem kan kravet på en rehabiliteringsutredning av mer fullständigt slag te sig betydligt svå- rare eller rent av omöjligt att uppfylla. Vi ställer oss mot den bakgrunden – liksom Sjuk- och arbetsskade- kommittén – frågan om det finns anledning att behålla det nuvarande utredningsansvaret för arbetsgivaren, i varje fall i nuvarande omfatt- ning. Krävs det en mer ingående utredning med olika aktörer inblan- dade, är sällan arbetsgivarna rustade för att klara en så omfattande utredningsskyldighet. Detta gäller i första hand de små arbetsgivarna, 232 Förslag om rehabiliteringsansvaret men även de större kan behöva ett sådant stöd från att utredningsansvaret endast blir en formalitet utan reellt innehåll. Vi anser emellertid att det även i fortsättningen bör vara arbets- givarens ansvar att söka klarlägga arbetstagarens behov av rehabili- tering. Ansvaret bör då gälla behovet av arbetslivsinriktad rehabili- tering för att återgå i eller behålla arbetet inom den egna verksamheten. Har arbetsgivaren en företagshälsovård eller annan liknande resurs, är det naturligt att den också klarlägger eventuellt behov av medicinsk el- ler social rehabilitering. Men det bör då vara fråga om en frivillig upp- gift för arbetsgivaren. Vi bör således inte längre kräva av arbetsgivarna att de ska kunna klara uppgiften att åstadkomma en fullständig rehabiliteringsutredning i formell mening. I varje fall bör vi inte kräva detta så länge företags- hälsovården är så ofullständigt utbyggd som den är . ska sägas att arbetsgivaren ofta måste veta vilka medicinska begränsningar som arbetstagaren har för att kunna bedöma vilka åtgärder som han ska vidta som arbetsgivare. Lider arbetstagaren exempelvis av allergi mot ett visst ämne som förekommer i arbetsmiljön, kan det givetvis ha avgörande betydelse att få detta klarlagt innan arbetsgivaren planerar för särskilda åtgärder på arbetsplatsen. Det är således en stor fördel om arbetsgivaren med hjälp av före- tagshälsovården eller annan liknande expertresurs klarar att göra sin undersökning så fullständig att kan ha den som underlag för sin rehabiliteringsplan utan någon komplettering. Men bör ha ett ansvar att vid behov komplettera arbets- givarens undersökning med en utredning om den försäkrades behov av arbetslivsinriktad rehabilitering för arbete hos annan arbetsgivare än den egne eller av någon annan form av rehabilitering, t.ex. medicinsk, social eller yrkesinriktad rehabilitering som siktar till ett arbete inom ett annat yrke. Genom att på detta sätt överge kravet på att arbetsgivaren ska verk- ställa en allsidig rehabiliteringsutredning undviker man konsek- venserna av den nuvarande lagkonstruktionen, som innebär att kassan ska ta över uppgiften att göra utredning om arbetsgivaren av något skäl inte uppfyller sitt ansvar. Den typ av fakultativt ansvar som kassan har skapar lätt osäkerhet om kassans roll och en osäkerhet för hand- läggarna. Till detta vill vi lägga att det av rena integritets- och sekretesskäl ter sig riktigare att en utomstående – – får utredningsansvaret inte minst när det gäller frågor som ligger utan- för förhållandena på den egna arbetsplatsen. Vi föreslår följaktligen att arbetsgivarna ska åläggas att söka klar- lägga den anställdes behov av arbetslivsinriktad rehabilitering på den Förslag om rehabiliteringsansvaret 233 egna arbetsplatsen, men att de ska befrias från det formella ansvaret för en rehabiliteringsutredning i andra avseenden. ska i stället åläggas att vid behov komplettera arbetsgivarens undersökning med uppgifter som ligger utanför arbetsgivarens direkta vetskap. Men självfallet ska arbetsgivaren, som ofta känner den sjukes förhållanden bäst, medverka aktivt i den kompletterande utredningen med alla de upplysningar som kan behövas. Vi anser att bör tillhandagå arbetsgivarna med en åtgärdslista där arbetsgivaren på ett enkelt sätt kan läsa sig till vad som krävs av honom i undersökningsavseende. Enligt åtgärdslistan bör arbetsgivaren upplysa om vilka kontakter arbetsgivaren haft med den försäkrade , vilka rehabiliteringsinsatser som arbetsgivaren vidtagit eller planerat och skälen till att planerade åtgär- der ännu inte vidtagits. På listan bör arbetsgivaren även vid behov kun- na ange vilka kontakter som har tagits med andra möjliga aktörer som sjukvården, , m.fl. Detta är dock en frivillig uppgift, eftersom sådana kontakter faller utanför det lagfästa ansvaret. Åtgärdslistan bör fastställas av efter samråd med Arbetarskyddsstyrelsen och arbetsmarknadens parter. Vi anser att nuvarande blankett för arbetsgivarens rehabi- literingsutredning efter viss bearbetning bör kunna användas som blankett för åtgärdslistan. Arbetsgivarna har enligt dagens lagstiftning på sig att komma in med den färdiga rehabiliteringsutredningen till försäkrings- kassan. Med de lägre krav på undersökning av den anställdes rehabili- teringsbehov som vi nu föreslår anser vi att tiden för att komma in med undersökningen bör kunna kortas . I de fall arbetsgivarens undersökning och kassans eventuella komp- letterande utredning visar att den försäkrade behöver särskilda rehabili- teringsåtgärder, bör kassan upprätta en plan för detta. Planen kan givet- vis också gälla ytterligare arbetsprövning eller annan särskild utred- ning, exempelvis av . Erfarenheterna från den nuvarande tillämpningen visar att inte sällan dröjer med att upprätta en formell rehabiliteringsplan. kommer en så- dan inte till stånd förrän olika rehabiliteringsåtgärder redan har påbör- jats. Detta är naturligtvis inte tillfredsställande. Vi anser därför att det i lagen bör anges att rehabiliteringsplanen ska vara upprättad från det att arbetsgivarens undersökning kom in till försäkrings- kassan eller den kompletterande utredningen avslutades. Det är viktigt att fastställda rehabiliteringsplaner följs upp kontinuer- ligt. har i betänkandet (SOU 1997:166) Ohälsoförsäkringen. Trygghet och aktivitet föreslagit att rehab ilite- ringsplanerna ska följas upp med jämna mellanrum. 234 Förslag om rehabiliteringsansvaret punkt bör enligt vara att en rehabiliterings- bedömning inte får vara äldre än utan att den omprövas. Vi delar denna uppfattning och föreslår därför att det i lagen ska anges att rehabiliteringsplanen ska följas upp kontinuerligt och omprövas minst en gång var sjätte månad. Arbetsgivaren ska svara för att de arbetslivsinriktade åtgärder vidtas som behövs för att arbetstagaren ska kunna återgå i arbete hos arbetsgivaren eller behålla arbetet hos denne. Vi anser att arbets- givaren ska ha kvar sitt ansvar så länge anställningen varar. Som framgått tidigare innebär rehabiliteringsansvaret att arbetsgivarna ska svara för att de åtgärder vidtas för en arbetslivsinriktad rehabili- tering som behövs för att arbetstagaren ska kunna återgå i arbete hos arbetsgivaren eller behålla arbetet hos denne. Vi ger i avsnitt 8.10 om arbetsgivarens kostnadsansvar exempel på vilka olika slag av arbets- livsinriktade åtgärder som kan förekomma. Dessa har också något beskrivits i redogörelsen för nuvarande regler i avsnitt 2.3.1. Arbetsgivarens ansvar för rehabiliteringsinsatser är i nuvarande lag inte begränsat i tiden. Den anställde behåller givetvis ofta banden till sin gamla arbetsplats, även om sjukskrivningen skulle vara . Det är den gamla arbetsplatsen som är den naturliga kopplingen till arbetslivet. Och det är som vi har framhållit här man ofta bäst känner både den enskildes förutsättningar och möjlighe- terna att anpassa det gamla arbetet med hänsyn till funktionshinder e.d. eller att finna alternativa arbetsuppgifter för den anställde. Rimligen blir emellertid banden allt svagare ju längre den anställde har varit borta från arbetet, och därmed blir också arbetsgivarens an- svar allt mer uttunnat. Som vi har betonat i avsnitt 8.2.4 finns det emel- lertid ett behov av att kunna slå fast när det lagenliga ansvaret upphör rent formellt. Var gränsen än sätts kommer den att uppfattas som för långt borta i en del fall och för nära i andra. Vi har övervägt att föreslå en ettårsgräns för arbetsgivarens rehabili- teringsansvar räknat från det första sjukfallet. Vi skulle då få en mycket enkel och klar gräns. En sådan gräns framstår dock som tämligen konstlad och riskerar att komma i konflikt med det ansvar arbetsgivaren har för den anställde enligt lagen (1982:80) om anställningsskydd. Som framgår av vår redogörelse i avsnitt 2.4.1 för rättsläget när det gäller sjukdom som uppsägningsgrund kan uppsägning endast ske i de Förslag om rehabiliteringsansvaret 235 fall då arbetstagarens arbetsförmåga på grund av sjukdomen blivit var- aktigt nedsatt i sådan mån att han kan utföra arbete av någon betydelse för arbetsgivaren. Och så länge anställningen varar har arbetsgivaren enligt 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljölagen en skyl- dighet att genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Detta ansvar enligt arbetsmiljölagen överlappar till en del det rehabiliteringsansvar som arbetsgivaren har enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring. Vi har därför stannat för att i stället föreslå att arbetsgivaren ska ha kvar sitt ansvar för arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder så länge anställningen varar. Ansvaret gäller då sådana åtgärder som behövs för att den försäkrade ska kunna återgå i arbete hos arbetsgivaren eller behålla arbetet hos denne. Detta bör tydligt slås fast i lagen om allmän försäkring. I första hand ska givetvis arbetsgivarens insatser avse rehabili- teringsåtgärder på den gamla arbetsplatsen eller på annan plats i den egna verksamheten. Men om det behövs rehabiliteringsinsatser utanför den egna verksamheten, t.ex. arbetsträning eller kortare utbildning, bör arbetsgivaransvaret avse även dessa, förutsatt att insatserna avser en återgång till ett arbete på den gamla arbetsplatsen. Det är emellertid viktigt att konsekvenserna i kostnadshänseende av ett ansvar för arbetsgivaren att svara för rehabiliteringsinsatser så länge anställningen pågår blir möjliga att bära inte minst för de små arbets- givarna. I avsnitt 8.10 ska vi därför närmare behandla möjligheterna att ersätta den enskilde arbetsgivaren för kostnader det formella rehabiliteringsansvaret finns kvar. Försäkringskassornas arbete på rehabiliteringsområdet visar enligt undersökningar av och Statskontoret på stora brister. Vi föreslår nya och ändrade bestämmelser i 22 kap. AFL också för kassorna. Med dessa vill vi bidra till en större enhetlighet och kanske också ett mer aktivt arbete på rehabiliteringsområdet. I anslutning till arbetsgivarnas rehabiliteringsansvar vill vi även kort- fattat nämna hur vi ser på uppgifter för försäkrade som en arbetsgivare har ett rehabiliteringsansvar för. 236 Förslag om rehabiliteringsansvaret har enligt gällande bestämmelser i 22 kap. AFL ett ansvar för att sam- ordna rehabiliteringen, för att utarbeta en rehabiliteringsplan i de fall en försäkrad behöver en rehabiliteringsåtgärd för vilken rehabiliterings- ersättning kan utges och för att betala ut sjukpenning eller rehabilite- ringsersättning m.m. kan också sägas ha till uppgift att vid behov före- träda den försäkrade och vara hans eller hennes ombud. Det är visser- ligen sant att detta kan vara en svår uppgift, eftersom kassan har att se till att den försäkrade fullgör vad som ankommer på honom eller henne t.ex. för att få ut sjukpenning eller rehabiliteringsersättning. Men eftersom det inte finns någon annan helt oberoende expertinstans som den försäkrade kan vända sig till för att få råd och stöd om hur han eller hon ska få hjälp med sin rehabilitering hos olika aktörer, ligger det i kassans samordningsuppgift att vid behov uppträda som ombud för den försäkrade. I ansvar för den samordnade rehabiliteringen in- går att ha uppsikt över de samlade rehabiliteringsinsatser som behövs och samordna den medicinska, sociala och arbetslivsinriktade rehabi- literingen. ska, om den försäkrade medger det, i arbetet med rehabiliteringen samverka med bl.a. hälso- och sjukvården, samt arbetsmarknadsmyndigheterna och andra myndig- heter som kan vara berörda. har också till uppgift att verka för att dessa, var och en inom sitt verksamhetsområde, vidtar de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering av de försäkrade. har inga maktmedel över de andra aktörerna på rehabiliteringsområdet utan får vid behov söka påverka dessa utifrån sin samlade sakkunskap på området. Vi anser därför att det nuvarande begreppet utöva tillsyn i 22 kap. 5 § bör bytas ut mot hålla uppsikt i den nya lagtexten. För medicinsk behandling och medicinsk rehabilitering ska sjuk- vårdshuvudmannen stå kostnaderna. Det finns emellertid ett gräns- område mot arbetslivsinriktad rehabilitering när den försäkrade behö- ver exempelvis medicinsk rehabilitering i form av träning för att kunna eliminera eller minska sin funktionsnedsättning och kunna återuppta sitt arbete. I dessa fall förekommer det att en del försäkringskassor använder tilldelade medel för köp av tjänster för arbetslivsinriktad rehabilitering till att betala också för det som noga taget är en ren medi- cinsk rehabilitering. träffar kassorna i dessa fall – utan stöd av lagregler – även avtal med arbetsgivaren om att han eller hon ska stå för halva kostnaden. Vi kan inte se att det tillhör vårt uppdrag att föreslå regler om det kostnadsansvar som bör vila på sjukvårdshuvudmännen, men i avsnitt 8.10 föreslår vi nya regler om ersättning från sjukförsäkringen till Förslag om rehabiliteringsansvaret 237 arbetsgivarna för arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder och om hur kostnaderna i olika hänseenden ska fördelas mellan sjukförsäkringen och arbetsgivarna. Det blir därmed också möjligt att skapa ökad klarhet och enhetlighet när det gäller de nämnda kostnaderna i gränsområdet till den medicinska rehabiliteringen. Av vår redogörelse i kapitel 6 om rehabiliteringsarbetet i praktiken framgår att försäkringkassorna har utvecklat sitt arbete inom rehabili- teringsområdet mycket olika. Det är också upp till varje kassa att själv avgöra hur verksamheten ska bedrivas inom de ramar som lagen ger. Vi har dock fått många vittnesbörd om att kassorna ännu inte har funnit en tillräckligt bra form för sitt rehabiliteringsarbete. De undersökningar som gjorts av och Statskontoret och som vi redovisat i kapitel 6 visar också på stora brister i verksamheten. Vi är medvetna om att kassorna har till uppgift att utforma sin verk- samhet själva utan alltför många detaljbestämmelser som reglerar deras verksamhet. Ändå innehåller vårt förslag till ändrad lydelse av 22 kap. AFL flera nya och ändrade regler också för kassorna. Vi vill med dessa söka bidra till en större enhetlighet och kanske också ett mer aktivt ar- bete på det viktiga rehabiliteringsområdet. Vi är givetvis också med- vetna om att ett högt kvalitetsutvecklat rehabiliteringsarbete kräver en hög kompetens hos kassans handläggare. 238 Förslag om rehabiliteringsansvaret 8.8Arbetsgivaren behöver stöd i sin rehabiliteringsverksamhet Arbetsgivarna bör själva se till att skaffa sig ett stöd av företags- hälsovården eller annan liknande expertresurs om de ska kunna in- fria sitt ansvar för arbetsmiljön enligt AML och för arbetslivs- inriktad rehabilitering enligt AFL. Arbetsgivarringar är verksamheter som kan få stor betydelse för att hjälpa arbetsgivarna med rehabiliteringen av anställda som inte längre klarar samma arbete som . Vi föreslår att socialförsäkringsadministrationen och arbetarskydds- verket ska få vardera för att intensifiera sin upplysningsverksamhet och rådgivning i samband med att nya regler införs på rehabiliteringsområdet. Vi föreslår en ny bestämmelse i lagen som ger arbetsgivarna rätt att begära en särskild kontaktperson på kassan som de kan vända sig till för att få stöd att klara sina åligganden inom rehabiliteringsverk- samheten. Svårigheterna för arbetsgivarna att leva upp till de skyldigheter och förväntningar som ställs på dem enligt nuvarande regler är uppenbara. Detta har också belysts i de olika rapporter där förhållandena har grans- kats. Ett exempel är med förhinder – den statliga tillsynen över arbetsgivarnas ansvar för arbets- anpassning och rehabilitering (RRV 1996:40). Ett annat är Riksförsäk- ringsverkets tidigare nämnda tillsynsrapport hand- läggning av ohälsoförsäkringarna (RFV ANSER 1998:4), som också behandlar erfarenheter av arbetsgivarnas insatser på rehabiliteringsom- rådet. Arbetsgivarna svarar genom sina avgifter till sjukförsäkringen för finansieringen av den statliga rehabiliteringsverksamheten och kan därigenom, om man så vill, ses som försäkringstagare. De borde där- med vara måna om att försäkringen används på ett riktigt sätt och att de försäkrade – de anställda – får bästa möjliga valuta för försäkrings- avgifterna. För att detta ska bli verklighet fordras också att arbets- givaren gör vad som ankommer på honom eller henne för att den an- ställde ska återfå sin arbetsförmåga. Förslag om rehabiliteringsansvaret 239 Vi bör också hålla i minnet att arbetsmiljölagstiftningens bestäm- melser om internkontroll i sig ställer stora krav på arbetsgivarna att sys- tematiskt planera, genomföra och följa upp verksamheten så att arbets- miljökraven uppfylls. Dessa krav är allmänna och gäller med samma styrka små och stora företag. Åtskilligt kan säkert göras av arbetsgivarna själva för att förbättra rehabiliteringsverksamheten på arbetsplatserna. Men det är också tyd- ligt att arbetsgivarna, och särskilt de små arbetsgivarna, både i den offentliga och privata verksamheten behöver stöd för att klara sina upp- gifter på ett bra sätt. För företag och myndigheter som har en funge- rande företagshälsovård är denna en resurs som i detta sammanhang kan betyda mycket för att med sina expertkunskaper hjälpa arbetsgi- varna med rehabiliteringsverksamheten. Förslagen i den interdepartementala arbetsgruppens rapport (Ds 1998:17) Företagshälsovård – en resurs i samhället innebär om de genomförs en viss förstärkning av företagshälsovårdens ställning. För- slagen syftar till att integrera företagshälsovården i arbetsmiljöarbetet på den enskilda arbetsplatsen och att ta till vara dess resurser ur ett samhälleligt perspektiv. Enligt vår mening krävs det dock ytterligare åtgärder för att före- tagshälsovården ska få en sådan omfattning och organisation att den kan bli en allmän resurs för landets alla företag och myndigheter. Det gäller också för landets alla arbetsgivare att de själva ser till att skaffa sig ett stöd av företagshälsovården eller annan liknande expertresurs om de ska kunna infria sitt ansvar för arbetsmiljön enligt AML och för arbetslivsinriktad rehabilitering enligt AFL. Arbetsgivarringar (se avsnitt 6.2.3) är andra verksamheter som kan få stor betydelse för att hjälpa den enskilde arbetsgivaren med rehabili- teringen av anställda som inte längre klarar samma arbete som . Genom arbetsgivarringen skapas ökade möjligheter att arbetspröva på annat företag – inom eller utanför ringen – att förebygga och minska sjukskrivning och utslagning samt att utveckla bättre rehabiliterings- metoder.