sou · GMB3101 · 1999-01-01 00:00:00 — Formu- leringen brutet reproduktionsmönster innebär att unga männi- skor lever i när det samhälleliga reproduktionsmönst- rets nollsummespel brutits. Att vara skötsam i utbildning och arbete är inte längre tillräckligt för att ta en plats på arbetsmark- naden och i traditionell bemärkelse bli en självförsörjande och därmed självbestämmande vuxen. Marginaliseringsriskerna har otvetydigt ökat för allt fler ungdomar. För det andra har en tidigare väl avgränsad ungdoms- eller ton- årstid brutits, öppnats upp och expanderat såväl uppåt som nedåt i åldrarna. En till synes märklig paradox har uppstått. som det tar allt för alltfler unga människor att bli faktiskt vuxna – att ha tillgång till resurser som avslutad utbildning, arbete, egen inkomst, självständig ekonomi och eget boende som gör att en ung människa på egen hand kan fatta flertalet av det egna vardagslivets avgörande beslut själv – så blir de i åtminstone två andra avseende, biologiskt och socialt, vuxna allt tidigare. Allt tidigare brådmoget vuxna barn och ungdomar skall till följd av den alltmer förlängda ungdomstiden vänta allt på att i faktisk bemärkelse få iscensätta sitt vuxenskap. För det tredje har de sociala och ekonomiska klyftorna ökat rejält mellan olika befolkningsgrupper som välfärds- statens möjligheter att intervenera i syfte att förhindra marginali- seringsprocesser har reducerats. I stället för sociala inbäddnings- processer har tendensen varit ökade exkluderingsprocesser. Ett brott i jämlikhets- och rättvisesträvanden har kombinerats med ett I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" brott också i socialstatlig intervenering. Ungdomarna, om vi nu väljer att generalisera åldersgrupper eller generationer, är den grupp som drabbats hårdast. Sammantaget skulle man nu kunna tänka sig att det socio- ekonomiska tomrummet skapat en social grogrund för parti- politisk mobilisering och aktivitet. Är verkligen inte reflexiva ungdomar som trots sin brådmogenhet skall vänta och vänta på att bli vuxna till följd av brutna reproduktionsmönster och som sam- tidigt möts av samhälleliga institutioner med avsaknad av resurser och fungerande mobiliseringsstrategier i när klyftorna ökat rekordartat inte intresserade av att gå in partier i syfte att försöka förändra sina villkor? Varför sker då ingen partipolitisk mobilise- ring i som kan tyckas vara som upplagd för just detta? Bortsett från den förklarande kraften av de två tomrum som skall analyseras nedan vill jag vad gäller det socio-ekonomiska tomrummet framföra tre förhinder. För det första är ungdoms- gruppen i inget avseende homogen. Även om de alla har att hantera det socio-ekonomiska tomrummets brott gör de det mot bakgrund av skilda sociala, ekonomiska och kulturella villkor. Vi har å ena sidan ungdomsgrupper som till följd av sina förutsättningar, resurser och identiteter både oftare efterfrågas men också lättare kan mobiliseras för nödvändiga förändringar, oftast barn till högre tjänstemän, akademiskt utbildade kapitalägare och fria akademiska yrken. Sådana ungdomsgrupper erfar lättare tidens tomrum och brott som nya, spännande utmaningar och möjligheter. Å andra sidan har vi ungdomsgrupper vars förutsättningar i mindre utsträckning genererar mobiliserings- och förändrings- benägenheter och som därför mindre väl svarar mot det tomrum som med metafor skall bli sprängfyllt. Den starkare gruppen tycker sig i allt mindre utsträckning behöva kollektiv partipolitik för att iscensätta sina livsbanor, de klarar sig på sina individuella banor genom livet bra. Deras kulturella praktiker och självförståelseformer är med dem. Den svagare gruppen riskerar att passiviseras i dialektiken mellan skammen för det egna nederlaget och frustrationen över ett samhälle vars politiker inte tycks kunna fixa vad de skall fixa. Deras kulturella praktiker och självförståelse- fomer, som såväl passade industrisamhället eller de ursprungs- länder man kommer ifrån, riskeras att vändas mot dem. Det som en gång var det sättet på vilket man levde och betedde sig blir nu till kulturella eftersläpningar nödvändiga att med hjälp av ekono- misk politik, pedagogik och kommunikation förändra. För det andra tenderar både de mer framgångsrika och de mindre framgångsrika ungdomsgrupperna att i sina livsvillkors- och kulturmönster bli alltmer diversifierade och individualiserade. Heterogeniteten ökar inte bara mellan grupperna utan också inom grupperna, vilket innebär att som de socio-ekonomiska klyftorna ökar så upplever varken de framgångsrika sinsemellan eller de utsatta sinsemellan delade erfarenheter och gemensamma öden. Det innebär för det tredje att ojämlikheten individualiseras på ett sådant sätt att även om fattiga är lika fattiga, utsatta lika utsatta, så upplever de sig tillsammans inte vara bärare av gemensamma villkor, liv och öden, som t.ex. merparten av bruksarbetarna i brukssamhällets arbetarkvarter kände, eller till vissa delar fort- farande kan känna. Detta innebär naturligtvis den stora risken att den politiska frustrationen över det egna ödet vänds mot andra likartat utsatta men annorlunda grupper, t.ex. vit nationalistisk och chauvinistisk arbetarklass mot invandrare, eller tvärt om: in- vandrare som till följd av socio-ekonomisk utsatthet tolkar varje kritisk eller stödjande signal från svenskar som uttryck för rasism. tar sig de med rätt präglingseffekter och flexibla resurser ut ur det socioekonomiska tomrummets avigsidor och fyller i pro- jektliknande former den nya tidens möjligheter. De gör sitt eget tomrum sprängfyllt. Segregationens eller integrationens dilemma är naturligtvis konflikten mellan att som förälder göra vad man kan för sin familj och sina barn och att som politisk medborgare göra vad man kan för sitt samhälle och sina medmänniskor. Få föräldrar skulle begå misstaget att säga till sina barn att de får stå ut med en hopplös social situation för att mamma och pappa av politiska skäl vill motverka segregation. Segregationens problem löses därför inte genom föräldrars ideella val utan genom människors något sånär lika villkor. Slutsatsen är att den sammantagna effekten av det sociopolitiska tomrummets strukturella brott är alltmer diversifierade levda kultu- I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" rer, som om än av olika skäl, genom sina upplevt individuella öden, varken ser, erfar eller upplever gemensamma villkor som bas för gemensamt politiskt agerande i partier för olika sociala grupper. I stället far åsikterna hit och dit. Individuellt prövar man sig fram utan att känna sig nöjd. Man kan ju ändå inte påverka partierna som alltmer anses befolkas av annorlunda människor, dumma eller giriga nog att med politik sko sig själva. Vad kan de förresten åstadkomma mer än det elände som sprider sig runt omkring? I tomrummet skenar de individuella analyserna och förenas para- doxalt nog av olika skäl i misstron mot politik och politiker. 1994 instämmer i påståendet att de som sitter i och be- slutar tar inte mycket hänsyn till vad vanligt folk tycker och tänker och i påståendet att partierna är bara intresserade av folks röster men inte deras åsikter. 1968 var motsvarande pro- centtal respektive . Den positiva politiska kraft som finns kvar vänds därmed mot det egna vardagslivet och den egna var- dagsverkligheten, där de som vill får vara med utan att väljas. De för partipolitiken negativa effekterna förstärks därtill ytterligare av det existentiella och politiska tomrummet. (2) Det existentiella tomrummet Det existentiella tomrummet öppnas enligt mitt förmenande upp av tre identitetspolitiska brott. Innan jag närmare sätter dessa i arbete kan det finnas anledning att tydliggöra min användning av begreppen identitet och identitetspolitik. Med identitet avser jag i den engelske sociologen anda att alla människor behöver en pågående och därmed förändringsbar berättelse om sig själva, som handlar om vem man är, varför man är som man är och hur. Att medvetet eller omedvetet, klart uttalat eller icke klart ut- talat, formulera en livsberättelse om sig själv är otvetydigt ett slags försök att förstå sig själv som den man är, att forma sig själv till den man vill vara och att därigenom försöka hantera de villkor över vilka man inte alltid råder. Det kan i sammanhanget vara rimligt att precis som när det gäller subjektivitet å ena sidan tala om en mer personlig sida av identiteten, där de egna individuella, subjektiva erfarenheterna och upplevelserna betonas, å andra sidan en mer socialt orienterad identitetsupplevelse där erfarenheten av social tillhörighet till ett vi i relation till ett dom tydligare kommer till uttryck. Med identitetspolitik avses i detta sammanhang identiteten som ett redskap för något annat syfte än identiteten själv, t.ex. identitet som ett sätt att finna sig själv, läcka information om en specifik livsstil och dess smaker, dvs. som stilmarkör, vinna erkännande och kärlek, få inflytande och makt osv. Identitetspolitik i denna bemärkelse tycks mig ha två sidor, en som handlar om de stora och djupa frågorna, dvs. frågor om hur vi bör leva våra liv, på vilka värden, existentiella eller politiska, vi skall grunda våra liv osv., och en som handlar om mer ytliga fenomen som livsstil och smak. Det första identitetspolitiska brottet kallar jag den för långt gå- ende socialpsykologiseringen av tillvaron. Ett vanligt sätt att definie- ra socialpsykologi är att säga att disciplinen fokuserar interaktio- nens betydelse, från de tidigaste barnaåren genom ungdomstiden till vuxet liv, för identitet och självbild. Det finns således ingen anledning att vara kritisk till varken socialpsykologin som veten- skap eller det mycket betydelsefulla och fullständigt avgörande aspekterna av mänskligt liv som den studerar. Det är däremot min uppfattning att alltfler människor , framförallt unga människor men också vuxna som vill bevara sin ungdomlighet, tenderar att fastna i ett slags självreflexivitetens och relationernas ekorrehjul. under detta sekel tycks mig så många ägna så mycket tid åt att försöka förstå sig själva och sin identitet och sina relationers betydelse för den egna självbilden och hälsan och ägna så lite tid åt egen medverkan i parti- politiskt arbete för samhällets bästa. Uttrycken för den långt gångna socialpsykologiseringen av samhället tycks mig vara fenomen som såpoperatittande, identi- tets- och relationsinriktad veckotidningsläsning, timslånga tele- fonsamtal och en mångfald av terapibehandlingar och analytiska religioner, vilka kan uppta ett dagsverke eller mer i den senmoderna människans liv. Faran med – hur nödvändiga relatio- ner och självförståelse än är – är att socialpsykologiseringen endast självgenerar efterfrågan på mer reflexivitet, vilket riskerar att få I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" den egna självförståelsens sötma att upphäva sociala handlingar för förändring av såväl identitetsmässiga som sociala villkor. Reflexiva kunskaper ökar inte på ett givet sätt benägenheten till sociala handlingar och politiskt arbete. I den form jag här avser tycks de snarare frånkoppla samhälleliga och politiska aspekter. Det andra identitetspolitiska brottet som bidrar till att öppna upp det existentiella tomrummet har att göra med att social- psykologiseringen i betydligt större utsträckning riktas mot den personliga snarare än den sociala identiteten och mot livsstil och smak i större utsträckning än mot frågor om värdegrunder för det goda livet. Det är rimligt att anta att partipolitisk tillhörighet oftare är mer förknippad med ett socialt identitetsarbete, en känslan av vi och dom, än med identitetsarbete i den reflexiva nomadens tjänst, jaget som subjekt i relation till andra jag som objekt, liksom med grundläggande frågor om det goda livets värde- och idégrund. Men en tudelning som denna mellan per- sonlig identitet och livsstil och smak å ena sidan och social identi- tet och djupare värdegrunder å andra sidan kan tyckas väl präktig, rationell och altruistisk för att vara helt rimlig. Jag tror därför att det viktigaste brottet i det existentiella tomrummet är att dagens ungdomskulturer i sitt identitetsarbete i stor utsträckning har kopplat ner förbindelsen mellan den personliga identitetens livsstils- och smakeffektsökeri och en social, politisk vi-tillhörig- het byggd på en uttalad värdegrund om politiska visioner om det goda samhällslivet. Kanske är det så att politik inte blir till begär för den egna identiteten förrän den kan koppla ihop det personliga uttrycket med en social politisk tillhörighet, och det är precis vad som inte sker . Det existentiella tomrummets andra brott kan därför beskrivas som en kulturell nedkoppling av förbindelserna mellan livsstil, eller om man så vill uppvisandet av synliga identiteter, och en politiskt formulerad vi-tillhörighet baserad på ett sökande efter en djupare värdegrund. Det tredje identitetspolitiska brottet utgör en syntes av de två föregående och innebär helt enkelt att vi lever i ett existentiellt tomrum som genererar en identitetspolitik som endast i undan- tagsfallet kan bryta den socialpsykologiska . identitet ger uttryck för politiskt intresse och engagemang blir det i den form som antingen kan beskrivas som en tragisk klyfta eller som en lyckosam tragik. Partipolitik är inte något som berör de ungas självreflexiva upptagenhet , en sådan politik är helt enkelt inte en del av ungas identitetspolitik, vars politiska engagemang snarare söker det egna vardagslivets nära domäner. Där och ingen annan stans finns det som kan påverkas. Det kan vara intressant att konstatera att begreppet identitet har sitt etymologiska ursprung i den latinska roten idem, vilket implicerar likhet, överensstämmelse och kontinuitet. Vi lever i och i ett samhälle när den personliga identitetens sökande fastnat i den socialpsykologiska nivån. Bilden av mig själv, så som den blir till i mötet med den alltmer medialiserade andre, fastnar i TV-rutan, i den egna spegeln och i den eller det jaget väljer att vända blicken och längtan mot. I det om än nödvändiga men inte självtillräckliga socialpsykologiska synfältet blir personliga be- inte länkade till sociala, sammanhängande partipolitiska frågor. Det tycks snarare förhålla sig tvärtom. Sociala och politiska frågor riskerar att omsättas i identitet som livsstilsarbete, onto- logisk osäkerhet och psykosomatiska besvär, även om sådana aldrig kan reduceras till enbart sociala och politiska frågor. Avslutningsvis är det existentiella tomrummets viktigaste därförsvar på denna artikels varförfråga att varje individs ofrånkomliga identitetspolitiska arbete i i mycket liten ut- sträckning tycks koppla upp sig på partipolitiskt arbete. Parti- politiskt arbete tycks signalera någon form av problem i arbetet med att finna sig själv. Att till såväl vänner som främmande männi- skor säga att man är partipolitiskt aktiv är som att i deras med- vetanden väcka frågan om vilka problem man kan tänkas ha. I sådana tider är risken att det partipolitiska identitetsarbetet, för det lilla fåtal som är aktiva, riktas inåt mot den egna parti- gruppen, vilken än tydligare gör den till en in-grupp i relation till andra utanförstående grupper, som det kanske inte är någon idé att kommunicera med eftersom de ju ändå inte vill – upptagna av sig själva och sin överhängande vardag som de är. I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" (3) Det politiska tomrummet Tidens tomrum rymmer som jag tolkar det också en politisk dimension, vilken öppnas upp av tre politiska brott. För det första en parti- och parlamentarisk politik som befinner sig i något av en, om än tillspetsat beskriven, legitimationskris, vilken skulle kunna formuleras som ett dilemma: som de flesta ungdomar har förhållandevis stora förväntningar på att politiker skall lösa det socio-ekonomiska tomrummets svåra problem med samhälls- ekonomi, fördelningspolitik och arbetslöshet saknar de senare dels resurserna och styrmedlen för att lösa dem som de lång- siktiga problemlösningar som iscensatts av politiker varken tende- rar att tilltala genomförarna (t.ex. lärare, socialarbetare, arbetsför- medlare) eller dem som drabbas hårdast av de lösningar som de objektivt behöver (de svenska eller invandrade folkliga klasser- nas barn), t.ex. de senaste årens utbildningspolitiska reformer. Därtill tycks inga andra än just politiker dras in i ansvarssfären. Masslojaliteten sviktar betänkligt liksom motivationen för parti- politiskt arbete, som antingen uppfattas som otacksamt (av politiker) eller med misstro (av väljarna) Jag är därtill övertygad om att legimitaionskrisen har en viktig genusdimension. De folk- liga klassernas kvinnor tycks i betydligt större utsträckning än män bejaka tidens problemlösningar, som t.ex. utbildning och nytt identitetsarbete, vilka innebär ökade spänningar mellan män och kvinnor i de folkliga klasserna. En hel del män tycks oroa sig över tidens skilsmässokurser som sätter konstiga griller i huvet på fruntimmer. Unga kvinnor säger sig också i större utsträckning än unga män vara intresserade av att delta i lokala ungdomsråd. För det andra ett legitimitetsbrott mellan eliter och olika ung- domsgrupper. Det socio-ekonomiska tomrummets skenande ojämlikhet ökar avståndet mellan eliter och de folkliga klassernas barn. Folket misstror alltmer våra eliter, oavsett om de betecknas som ekonomiska, politiska, kulturella eller administrativa eliter. Eliterna, som får svårare att vinna folket för det gemensammas bästa, vilket av folket uppfattas som deras bästa, tvingas göra folket till pedagogiskt problem lika bångstyrigt som deras barn i skolkulturen. Att som folkets representant bli politiskt aktiv eller representera i myndigheters eller börsföretags styrelser tenderar motsatt att uppfattas som att man sålt sin själ. Fram växer också nya ungdomskulturella eliter i populärkulturens medier, vilka ibland kan ha lika svårt att få folkets ungdomar att lyssna på t.ex. P3 som att få dem att gå på konserter med klassisk musik eller dramatiska teaterföreställningar. Antalet eliter – man kan natur- ligtvis diskutera vilket reellt inflytande de faktiskt har och huru- vida det är rimligt att kalla dem eliter – tycks därtill öka. Varje livsstils- och smakfält tycks ha sina lösa, mediala åsiktsföreträdare. Medelklassens barn tycks därför spridas med vinden till olika mer eller mindre kortvariga kluster av livsstils- och åsiktsföreträdare, vilka tycks ha helt rätt . För det tredje en tendens till brott i public servicemediernas tidigare dominerande medielogik. Några exempel avlossade från höften: För det första en ekonomisk nyhetsrapportering som nästan helt och hållet speglar eliternas informationsbehov. För det andra en nyhetsrapportering kring politik som riskerar att under- blåsa politik som utspel, strategi, spektakel, tråkigt, mygel etc. – helt enkelt som något som skall avslöjas, inte för en fungerande politisk offentlighetens skull utan för att avslöja det som anses vara dess väsen, nämligen det utstuderade politiska spelet. För det tredje en enorm utvidgning av program som plockar upp och spelar tillbaka och därmed förstärker socialpsykologiseringen av tillvaron. För det fjärde ungdomsprogram med en tydlig populär- kulturell elitistisk medelklass- och storstadsbias, vilka oftast talar till de delar av tidens ungdomskulturer som är att beteckna som framgångsrika projektmakare på tidens vågor och som driver med och kulturellt skambelägger de folkliga klassernas ungdomar, som t.ex. föredrar en framför P3:s utbud, som trivs i bruksorten, mekar med bilar och sätter upp nya ballonggardiner. Det är helt enkelt inte mycket som talar för att det politiska tomrummet bidrar till att mobilisera en förkroppsligad längtan till partipolitiskt och parlamentariskt arbete, snarare förhåller det sig tvärtom. Därtill förstärks det politiska tomrummet också av ett slags åtgärdernas tomrum. Det har visat sig vara allt svårare att styra tidens tomrum med gamla beprövade strategier. Det är inte heller givet att vi ens kan använda ungdomarnas egna enkätsvar I VÄNTAN PÅ VADÅ'? "NÄR DOM VAR UNGA VISSTE MAN" som svar på vad de faktiskt vill ha genomfört. Man löser inte heller ett tomrum genom att ringa en konsult som utreder saken och levererar en rapport som avslutas med en handlingsplan, och vips så har vi löst frågan om rekrytering av ungdomar till partipolitiken. Kulturanalysen visar på svårigheter av en helt annan dignitet. Men å andra sidan har jag i min snabba analys också varit ensidigt fokuserad på att hitta all tänkbar analytisk förståelse för ungdomars misstro mot partipolitiskt arbete och intresse. Dags således att vända på steken och se möjligheterna. Den lyckosamma tragiken revisited: om ungdomskulturen som en ny politisk offentlighet Genom den tredje sociologins försorg tog vi tidigare del av Habermas demokratiuppfattning. Hans demokratiteori fokuserar den punkt där det politiska systemet och livsvärlden möts. För honom var som vi minns demokratiseringen en fråga om två saker. För det första frigörelsen av en politisk offentlighet från det poli- tiska systemets direkta styrning, dvs. stärkandet av den auto- noma politiska kollektiva åsikts- och viljebildningen. För det andra utnyttjandet av statens beroende av legitimitet för att påverka statens kollektiva målsättningar. Är det därför inte en slags märklig ironi att upptäcka att precis den form av politiskt intresse och engagemang som kännetecknar ung- domars kulturella praktiker och kulturella förståelseformer mot- svarar den kritiskt normativa sociologins demokratiska credo? Och plötsligt ser vi att ungdomskulturens politiska uttrycksfor- mer och önskemål svarar mot den delen av en politisk process som enligt Habermas är den mest nödvändiga i ett demokratisk sam- hälle. Det var precis detta jag avsåg när jag konstaterade att det som benämnde tragisk klyfta också kan läsas som en lyckosam tragik. Kom också ihåg att det var kampen för en fungerande politisk offentlighet som fick 1800-talets socialliberala borgerlighet och arbetarrörelsen att lägga grunden till dagens parlamentariska demokrati. Därmed är kanske den intressantaste frågan inte denna artikels huvudfråga. Vad vi söker svaret på kanske är det omvända. Hur kan en fungerande ungdomskulturell offentlighet leda till parti- politiskt och parlamentariskt arbete? Svaret är att jag inte har något givet svar på den frågan. Svårigheten, eller rent av omöj- ligheten, av att ge frågan ett svar består i att förutsäga när sam- spelet mellan de mer generella kausala kraftfälten, de generativa mekanismerna och människors gemensamt upplevda självför- ståelseformer blir till en upplevelse av delade sociala erfarenheter som omvandlar sina sociala energier till en partipolitisk kraft. Det är min övertygelse att det sker när frågor om rättvisa binder sociala erfarenheter till energirik, subjektiv identitetspolitik. I detta sam- spel tror jag mig inte kunna finna några enkla lagbundenheter. Människan är i de flesta historiska situationer, tack å lov, mer sam- mansatt och komplex än så. Politik, inte ens partipolitik, bör ju enligt den kritiskt normativa socialvetenskapen inte manipuleras fram av varken den första eller andra sociologins giltighetskriteri- er. handlar det snarare om att ge ungdomarna det inflytande de tror på och säger sig vilja ha. Här finns dock en verklig fara, näm- ligen att det visar sig vara så att den grupp ungdomar som hetast begär och därför kopplar upp sig på den politiska offentligheten är det kulturella kapitalets medelklass och marknadens aktörer. Frågan är då om i vilken utsträckning de visar sig vara beredda att söka ett politiskt förnuft och en känslostruktur som sträcker sig utöver de egna intressena av att mobilisera de egna möjligheterna och positionerna. Upplevelserna av möjligheten att påverka sina villkor liksom sin framtidstro när det gäller framtida ekonomi, bostad och arbete skiljer sig avsevärt beroende på ungdomars sociala tillhörighet och utbildningsnivå.