sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Den barn- och ungdomspsykiatriska verksamheten riktar sig till barn och ungdomar med psykiatrisk problematik upp till . Ungefär en fjärdedel av befolkning utgörs av barn och ungdomar . Barn- och ungdomspsykiatrin är en liten resurs till vilken stora förväntningar knyts. Den upptar av landets totala sjukvårdsbudget och av vuxenpsykiatrins resurser. Barn- och ungdomspsykiatrin bör vara den specialistresurs inom , som har ansvar för diagnostik och behandling av de svårast psykiskt störda barnen och ungdo- marna. Den övre åldersgränsen, vanligen , vållar problem. 18-år- ingar är oftast ekonomiskt, socialt och/eller psykologiskt beroende av sina familjer. Många skäl talar för en flexibel åldersgräns , speciellt för långtidspatienter. Ett nära samarbete med vuxenpsykiatrin behövs kring dessa ungdomar. av alla äldre tonåringar har un- der uppväxten varit i kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin. Könsfördelningen är jämn. Pojkarna dominerar i 7-12-årsgruppen, flickorna söker oftare hjälp i tonåren. En signifikant högre andel av barnpsykiatrins patienter, i jämförelse med befolkningen i samma åldrar, saknar tillgång till två föräldrar i det dagliga livet. av insatserna sker i öppenvård. För ungefär hälften av de familjer som söker blir det högst fyra besök. Ett litet antal fa- miljer har kontakt med barn- och ungdomspsykiatrin . De vanligaste symtomen som barnen inom öppenvården har är rela- 222 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR tionsstörningar, ångeststörningar, störning av sinnesstämning (van- ligen depression) uppförandestörning, koncentrations- och upp- märksamhetsstörning och svår anpassning efter trauma eller kris. Slutenvården har 337 platser för hela landet. Barn i akuta psyki- atriska tillstånd som kräver högre omhändertagandenivå än deras normala nätverk klarar av, samt barn under utredning som kräver heldygnsobservation (t ex vid misstankar om övergrepp), vårdas i slutenvård. För barn inom slutenvården anges problemen vara rela- tionsproblem, depression och beteendestörning, ätstörning och psy- kos. Tvångsvård är sällsynt. Gränsen mellan öppen och sluten vård luckras upp, t ex via olika former av dagvård. Flexibla övergångar mellan öppen och sluten vård, vilket är till störst nytta för föräldrar och barn, skapas lättast om det är samma huvudman för öppen och sluten vård. Utmärkande för verksamheten är den tvärvetenskapliga inrikt- ningen, vilken främst manifesteras i det barn- och ungdomspsykiat- riska teamet med personal som har olika utbildningsbakgrund. Me- dicinska, sociala och psykologiska kunskaper tillämpas på ett integ- rerat sätt, med en helhetssyn på det växande barnet och dess familj, samt på familjen i ett samhällsperspektiv. Inte sällan startar det barn- och ungdomspsykiatriska arbetet som en krisinsats. Annars genomförs en diagnostisk bedömning. I denna in- kluderas barnets psykiatriska tillstånd, familjens resurser att hjälpa, nätverkets möjligheter att bistå. Mer än hälften av familjerna erhåller stödjande och rådgivande föräldrasamtal. Ungefär en tredjedel går i familjeterapi. Övriga be- handlingsformer står för mellan : individualpsyko- terapi, gruppbehandling, miljöterapi, nätverksarbete och farmakote- rapi. Vid uppföljningar efter avslutad kontakt är föräld- rarna ofta nöjda med den barn- och ungdomspsykiatriska insatsen. – – – Ungdomarna är mer kritiska mot behandlingsmetoderna. Kvaliteten inom barn- och ungdomspsykiatrin är beroende av för- mågan att samarbeta med vårdgrannar och myndigheter. Det är svårt att exakt ange gränser för barn- och ungdomspsykiatri, liksom att ringa in vad som är uppgift, skolans m m. Dessa båda verksamheter uttrycker störst förväntningar och kanske också mest besvikelse på samarbetet med barn- och ungdomspsykiatrin. Såväl skolan som socialförvaltningen uttrycker ofta frustration över att barn- och ungdomspsykiatrin "släpper" sina klienter. Den kort- tidsbehandling som är vanligast är inte tillräcklig för familjer som fungerar dåligt i flera olika avseenden. Följande grupper anses inte få adekvat behand- ling: -Ungdomar med en kombination av allvarlig psykiatrisk (psykoser, borderlinestörningar) och social problematik. -Aggressiva och utagerande pojkar. -Förövare av våld och sexuella övergrepp. -Självdestruktiva flickor. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 223 har det skett en ökad tillström- ning till barn- och ungdomspsykiatrin. Väntetiderna för ett första besök ökar och det genomsnittliga antalet besök per barn minskar. Strävan efter korta insatser kan medföra att familjer får otillräcklig hjälp. Samordningen behöver förbättras inom följande områden: %KONOMISK STATISTIK OCH M¥LGRUPPSRELATERAD STATISTIK. Båda redo- visningarna bör innehålla gemensamma basdata, enhetligt defi- nierade. Utöver dessa kan uppläggningen styras fritt utifrån lokala önskemål och behov. 6ERKSAMHETSREDOVISNINGAR OCH V¥RD OCH BEHANDLINGSPROGRAM. För att kunna jämföra redovisningar och program, behövs enighet om vilka rubriker som skall finnas med och om vilka uppgifter som skall lämnas under respektive rubrik. Det behövs öppenhet inom vården för olika typer av behandling, inklusive nya metoder, så att man kan möta varje hjälpsökandes Det finns ett stor behov av att följa kunskaps- och erfarenhetsutvecklingen. saknas i stort sett EN GEMENSAMKOMMUNIKATIONSKANAL där alla inom verksamheterna snabbt kan byta kunskaper och erfarenheter. Konkreta program för samarbete kring tonåringar med troligt vuxenpsykiatriskt vårdbehov bör utformas. (God psykiatrisk vård på lika villkor, 1997:8) "Barn- och ungdomspsykiatrin är en liten resurs till vilken det ställs stora förhoppningar" konstaterar ovan. I sin egenskap av specialistresurs för vården av barn och ungdomar med psykiska pro- blem, är den också helt central för vårt uppdrag. Vi ägnade den mycket tid i inledningen av vårt utredningsuppdrag, vilket kommit till uttryck i vårt delbetänkande (SOU 1997:8). Flera av våra förslag rör barn- och ungdomspsykiatrin, direkt eller indirekt. Vår diskussion i detta avsnitt är därför inte på något sätt uttömmande, utan fokuserar några aspekter som inte lyfts fram på annan plats. formulerar målen för verksamheten som följer: Barn- och ungdomspsykiatrisk verksamhet är en specialistresurs inom hälso- och sjukvården. Dess målsättning är att igenkänna, bota, lindra och förebygga psykisk sjukdom och störning, som utgör hinder för personlig tillväxt och mognad. I målsättningen ingår också att verka för att barns intressen tillvaratas i samhället. Barns och ungdomars behov av hjälp och stöd ska i första hand tillgodoses av föräldrar, skola, och primärvård. 224 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Landstingens egna målbeskrivningar ligger i allmänhet mycket nära den ovan citerade. Vi konstaterar att målen är mycket brett och allmänt formulerade, särskilt om man beaktar att barn- och ungdomspsykiatrin är en specia- listresurs. Man kan utgå ifrån att målformuleringarna inte ger särskilt tydlig vägledning då man ställs inför kravet att prioritera bland tänk- bara insatser. "EHOVSANALYS OCH PLANERING Expertgruppen säger i underlagsrapporten att samstämmiga uppgifter ger vid handen att det skett en kraftig tillströmning av patienter till barn- och ungdomspsykiatrin, som resurserna har minskats. Från alla håll i landet rapporteras således ett ökat tryck av sökande. Man bör emellertid vara medveten om att den grundläggande dimen- sioneringen av barn- och ungdomspsykiatrin ser mycket olika ut . I vårt enkätmaterial kan vi konstatera att det föreligger mycket stora variatio- ner landstingen emellan, dels i hur mycket resurser man överhuvud- taget skjuter till – för varierande per barn boende i länet –, dels i hur man väljer att använda de medel som står till förfogande. Vissa landsting har en extremt liten slutenvård och satsar då förhållandevis mer på öppenvården, i andra län är man relativt väl försedd med slutenvårdsplatser. De regionala skillnaderna i resurser och vårdformer är större än vad som rimligen kan motiveras av skillnader i psykisk ohälsa. Detsamma är fallet för vuxenpsykiatrin, enligt (Social- styrelsen 1997:8). Vården tycks ha utvecklats på olika sätt och vi besitter otillräcklig kunskap om de egentliga behoven och hur barn- och ungdomspsykiatrin svarar mot dessa i olika delar av landet. För att få en giltig bild av behoven är en epidemiologisk bevakning av mycket stort värde, och vi lämnar förslag om detta i kapitel 5. Vi välkomnar att åtar sig att särskilt stödja den psykiatriska epidemio- login och att man föreslår ett regeringsuppdrag för fortsatt utveckling av denna. Epidemiologin bidrar med en väsentligt förbättrad kunskap. För att bedöma hur vårdbehoven tillgodoses måste den dock kom- bineras med förbättrad rapportering och utvärdering av åtgärder. Vi återkommer till detta i kapitel 10, Kompetens och kvalitetsutveckling. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 225 Det stora trycket på barn- och ungdomspsykiatrin leder till långa vän- tetider och/eller till en möjligen alltför kort behandling för de hjälp- sökande, och till en påfrestande arbetssituation för personalen. Till spe- cialistutredningar av exempelvis autism och annan neuropsykiatrisk problematik kan väntetiderna vara upp till . Köerna för specialise- rad behandling, exempelvis för ätstörningar, är också mycket långa. Enligt den s.k. vårdgarantin i 2 a § HSL gäller: "Varje patient som vänder sig till hälso- och sjukvården skall, om det inte är uppenbart obehövligt, ges en medicinsk bedömning av sitt hälsotillstånd" (i kraft ). Enligt Dagmaröverenskommelsen för uttolkas detta så att läkarbesök inom primärvård skall erbjudas och "när så erfordras ska primärvården biträda med hänvisning till specialistvård för patientbesök . För patienter med oklar diagnos ska besöket hos specialist ske inom en må- nad" (skr. 1996/97:66, bilaga 6). Behandling skall sedan påbörjas "utan dröjsmål enligt vägledande principer för urval och prioriteringar". – Det är alltså uppenbart att barn- och ungdomspsykiatrin har stora svårigheter att leva upp till vårdgarantin. Vi anser att barn- och ungdomspsykiatrin skall koncentrera sin insatser till de mest behövande barnen och familjerna. Enligt 2 § HSL gäller att: "Den som har det största behovet av hälso- och sjukvården skall ges företräde" (i kraft ). Då efterfrågan överstiger resurserna måste behoven få avgöra vem som i första hand skall få vård. Det är således betydelsefullt att barn- och ungdomspsykiatrin gör medvetna prioriteringar, i synnerhet mot bakgrund av det stora antalet hjälpsö- kande. Dessa prioriteringar skall vara explicita och på övergripande nivå kunna bli föremål för politisk diskussion och styrning. I expertgruppens rapport understryks att frivilligheten är utmär- kande för den barn- och ungdomspsykiatriska vården. Allmänt anser man att familjens egen motivation är avgörande för om man skall kunna använda sig av det som barn- och ungdomspsykiatrin har att er- bjuda. Vid nästan hälften av insatserna har dock någon utomstående gjort familjen uppmärksam på barnets behov av hjälp. Många har blivit aktivt stöttade att söka sig till barn- och ungdomspsykiatrin, även om endast en mindre grupp kommer genom formell remittering. Vi anser att barn- och ungdomspsykiatrin kan göra explicita och ändamålsenliga prioriteringar utan formellt remisskrav. 226 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Till sekretariatet har influtit ett antal rapporter kring hur mycket svårt störda tonåringar inte beretts vård inom barn- och ungdomspsyki- atrin därför att man inte har resurser att tillmötesgå deras stora och omedelbara vårdbehov. Det är lätt att inse att en våldsam och gränspsy- kotisk tonåring knappast kan behandlas på samma avdelning som ett par betydligt yngre barn med inåtvända problem. Likväl måste det sä- gas att det förekommer att just "den som har det största behovet av hälso- och sjukvård" har svårt att få vård, då den totala vårdresursen är liten och behoven hos de hjälpsökande svåra att förena inom samma väggar. I själva verket saknar många BUP-kliniker möjlighet att erbjuda den differentierade vård som skulle krävas för att möta dessa skilda behov. Man kan förmoda att ett offensivt utvecklingsarbete av den psykiatriska vården för ungdomar skulle kunna avhjälpa en del av dessa svårigheter. I expertgruppens underlagsrapport nämns att "vid långvarig sluten- vård sker ofta överföring till ett behandlingshem ( I REGI) eller kanske till ett (ENSKILT) hem för vård och boende" (s. 32, V¥RT TILL Vi vill understryka att den psykiatriska behandlingen fortfar att vara hälso- och sjukvårdens ansvar. I avsnitt 9.3 behandlas samarbete mellan barnpsykiatrin och vid placering av ungdomar i hem för vård eller boende, HVB. "EHOVET AV SPECIALISTTEAM Inom barn- och ungdomspsykiatrin, liksom i alla medicinska grenar, måste man hitta en väl avvägd balans mellan den generella och den specialiserade vården. Från våra intresseorganisationer har framförts starka krav på att man skall ha möjlighet att snabbt nå fram till speciali- serad kompetens. Detta är naturligt, eftersom organisationerna i flerta- let fall representerar specifika diagnosgrupper, som alla kan ge exem- pel på hur den hjälpsökandes lidande förlängts på grund av att perso- nalen inte haft rätt specialistkunskaper. Vi vill dock understryka att in- tresseorganisationerna i detta avseende inte representerar majoriteten av de hjälpsökande inom BUP. Här som annorstädes är det så att "hälsan tiger still"; det är främst de grupper som har svårt att få rätt stöd och vård som har anledning att engagera sig i intresseorgani- sationer. finns en något oroande tendens att den allmänna barnpsykiat- rin och neuropsykiatrin utvecklas tämligen åtskilda. I likhet med anser vi att specia- lister i barn- och ungdomspsykiatri bör ha en hög grundkompetens i neuropsykiatri. En bredd i kompetens och synsätt måste således rym- /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 227 mas inom den allmänna barnpsykiatrin, så att man förmår anlägga en helhetssyn på barns utveckling och psykiska problem. Vid komplice- rade och/eller svårbedömda neuropsykiatriska problembilder finns dessutom behov av specialiserad kunskap. På liknande sätt behövs ex- empelvis familjeterapeutisk kompetens vid relationsstörningar inom familjen, specialiserade kunskaper om ätstörningar vid behandling av utvecklad anorexi, interkulturell kompetens vid behandling av flykting- barn och -familjer etc. De specialiserade teamen behövs för att barn, ungdomar och famil- jer med ovanlig och/eller komplicerad problematik skall få sina behov av vård och stöd tillgosedda. Dessa team bör arbeta inom eller nära den allmänna barn- och ungdomspsykiatrin, så att det tvärvetenskapliga arbetssättet vidareutvecklas och fördjupas. Man bör också vara upp- märksam på att bildandet av specialistteam innebär en potentiell risk. Specialistteamet befinner sig längre från basverksamheterna, och det är i allmänhet svårare för den hjälpsökande att få tillgång till dess resur- ser. Väntetiden kan bli lång. Man bör därför inom ramen för verksam- hetens kvalitetssäkringsarbete kontinuerligt utvärdera specialistteamens ställning, så att de inte bidrar till att väntetiderna för att få hjälp totalt sett ökar. Att det finns ett behov av såväl bredd som specialiserad kunskap in- nebär att barn- och ungdomspsykiatrin aldrig kan decentraliseras fullt ut. Det finns en inneboende konflikt mellan närhet och tillgänglighet å ena sidan och specialiserad kompetens å den andra. Bara de större BUP-klinikerna har möjlighet att erbjuda mer specialiserad utredning och behandling, och kan därför ta emot remisser och fungera som kun- skapscentra i respektive län eller länsdel. Mindre och större enheter har ett ömsesidigt ansvar att utveckla sitt arbete i samspel, så att barn och familjer får hjälp på den omhändertagandenivå som problematiken krä- ver. $IFFERENTIERADE BEHANDLINGSMETODER OCH KOMPETENSUTVECKLING I anges att de vanligaste behandlingsmetoderna är insatser för och tillsammans med föräldrar samt familjeterapi. Individualterapi, gruppterapi, miljöterapi, nätverksarbete, medicinering, expressiva tekniker samt kroppsterapi kan också förekomma (1997:8). Det finns anledning att framhålla att barnpsykiatrins behandlingsar- senal räcker långt och att man bedriver ett omfattande och framgångs- rikt arbete till relativt liten kostnad. Från flera intresseorganisationer har dock framförts kritik mot otillräcklig bredd i den terapeutiska kom- 228 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Som exempel nämns att endast få behandlare besitter kom- petens i kognitiv beteendeterapi, vilket visat sig vara en effektiv be- handlingsmetod inte minst vid tvångs- och ångeststörningar. I Social- styrelsens slutrapport av den nationella översynen påpekas generellt att kunskapsluckor och metodbrister utgör reella hinder för en god psykiat- risk vård och att utvecklingsarbete måste ges prioritet. I avsnittet som specifikt gäller den barn- och ungdomspsykiatriska vården (se ovanstå- ende utdrag) framhålls att det finns behov av att mer effektivt följa kunskaps- och erfarenhetsutvecklingen. Man påpekar att det saknas en gemensam kommunikationskanal där alla verksamheter snabbt kan byta kunskaper och erfarenheter. Vår bedömning är att detta till en del sammanhänger med att det i jämförelse med andra medicinska specia- liteter bedrivs förhållandevis lite forskning inom barn- och ung- domspsykiatrin. Det kunskapsutbyte som sker genom publicering i facktidskrifter är därför ganska sparsamt. Vi delar be- dömning att det är angeläget att det finns forskningskunniga kliniker i ledande positioner, och att man åtminstone på länsnivå bör bygga upp forsknings- och utvecklingsenheter. Då forsknings- och utvecklings- arbete är en del av verksamheten sker en naturlig inskolning för perso- nalen i att söka information och upprätta kanaler för utbyte. Gränsen mellan öppen och sluten vård luckras upp, t.ex. via olika for- mer av dagvård. Sådana mellanvårdsformer är ett sätt att möta vårdbe- hoven hos barn och ungdomar med relativt svåra psykiska problem. Mellanvård är ofta effektivt, också ur kostnadssynpunkt, och är något som efterfrågas av flera intresseorganisationer. För exempelvis ätstör- ningar förespråkas vårdprogram som bygger på flexibla övergångar mellan öppen och sluten vård, av såväl intresseorganisationer som pro- fessioner. Vi anser att flexibla övergångar underlättas av att öppen och sluten vård finns inom samma organisation. Inom barnpsykiatrin finns en behandlingsoptimism, som i huvudsak är positiv. Den bottnar i en tilltro till människors resurser, till föräldrarnas goda vilja och inte minst till den kraft som ryms i barnets utvecklings- potential. Behandlingsoptimismen har dock lett till att man inte till- räckligt uppmärksammat att många barn har svårigheter som inte en gång för alla "botas" genom relations- och familjeinriktad behandling. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 229 Traumatiserade barn och barn med ett neuropsykiatriskt eller annat psykiskt funktionshinder kan behöva tillgång till ett långsiktigt och va- rierat stöd. För dessa grupper behöver man tillämpa ett habiliterings- alternativt ett rehabiliteringstänkande. Åtgärderna är då mer långsiktiga och inriktade på att främja att barnet utvecklar, eller återvinner, bästa möjliga funktionsförmåga samt psykiskt och fysiskt välbefinnande. Det förebyggande arbetet sköts i huvudsak av verksamheter som har detta som sin huvuduppgift, vilket är fallet för mödra- och barnhälso- vården. Även barnomsorgen och skolan har ett allmänförebyggande uppdrag. Trots att vi har anledning att vara bekymrade över sentida nedrustningar i dessa basverksamheter, är det likafullt så att de i grun- den har goda förutsättningar att förebygga och lindra psykisk ohälsa hos barn och ungdomar (se kapitel 4). Det kan också nämnas att ung- domsmottagningarna fyller en förebyggande funktion för tonåringar, framförallt för flickorna (se avsnitt 6.3). Barn- och ungdomspsykiatrin medverkar i viss mån i det förebyg- gande arbetet, på ett indirekt sätt. Förebyggande arbete genom identifi- kation av riskgrupper och uppmärksamhet på tidiga tecken på psykisk ohälsa skall ske i samverkan med mödra- och barnhälsovård, barnom- sorg, skolhälsovård, primärvård och närstående. – Vi vill dock påpeka att primärvården i detta avseende fungerar mycket bristfälligt . Mycket få barn och familjer med behov av barn- och ungdomspsykiat- rin identifieras av primärvården. Många barn och ungdomar skulle kunna få hjälp i ett tidigare och mer gynnsamt skede om primärvårdens arbetssätt förbättrades på denna punkt. Det finns ett preventivt värde i att sprida den kunskap som man be- sitter inom barn- och ungdomspsykiatrin. Vi anser att kunskapssprid- ningen bör ske inom ramen för konkreta samarbeten över verksamhets- gränserna. Vid konsultation, remissteam och i gemensamma utred- nings- och behandlingsinsatser sker en kontinuerlig kunskapsöverfö- ring. Kunskapsöverföring, som ger potentiella preventiva effekter, kan även ske genom sedvanlig publicering. 6I INST¤MMER MED 3OCIALSTYRELSEN Expertgruppens underlag och slutrapporten från natio- nella översyn av den psykiatriska vården, God psykiatrisk vård på lika villkor? (1997:8), utgör väsentliga kunskapsunderlag. 230 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR De ger dessutom direkt eller indirekt stöd åt några av våra mer centrala förslag. Vi instämmer med följande av övergripande ställ- ningstaganden: -Patienternas och anhörigas inflytande behöver stärkas, såväl i den individuella vårdplaneringen som på övergripande nivå, inom ramen för verksamheternas kvalitetstillsyn. -Kunskapsluckor och metodbrister utgör reella hinder för en god vård, och utvecklingsarbete måste därför ges prioritet. -bör utveckla nationella riktlinjer på skilda avsnitt av den psykiatriska vården där samordningsbehoven är särskilt bety- dande. -Identifikation av riskgrupper och uppmärksamhet på tidiga tecken på psykisk ohälsa skall ske i samverkan med mödrahälsovård, barn- omsorgen, skolhälsovård, primärvård, barn- och ungdomspsykiatri och närstående. -Patienter med tidig risk att utveckla svår psykisk störning måste ges allra högsta prioritet. -Särskild prioritet skall ges åt unga patienter i inledningsfasen till utveckling av psykisk sjukdom, däribland särskilt psykospatienter och patienter med ätstörningar. Samverkansformer måste utvecklas för detta med skola, socialtjänst, barn- och ungdomspsykiatri och vuxenpsykiatri. -Vuxenpsykiatri och barn- och ungdomspsykiatri skall utveckla sam- arbetet för att uppnå mer flexibla åldersgränser. -Barnen till psykiskt störda skall särskilt uppmärksammas. 6.6Barnhabiliteringens arbete med barn och ungdomar med psykiska problem 6¥R BED¶MNING Man kan räkna med att en tredjedel av habiliteringens barn och ungdomar har behov av barnpsykiatrisk kompetens. Djupgående kunskap om funktionshindrets innebörd är avgörande för rätt barnpsykiatrisk diagnos och behandling. Det är därför mest ändamålsenligt att huvudansvaret för stöd och vård lig- ger hos barn- och ungdomshabiliteringen, och att barnpsykiatrisk kompetens tillförs. Tillgången till sådan växlar emellertid, och det barnpsykiatriska inslaget i habiliteringens arbete ser mycket olika ut på olika håll i landet. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 231 Barnhabiliteringen och barn- och ungdomspsykiatrin har ett rela- tivt stort antal "gemensamma" barn, och i de flesta län finns fasta former för barn- och ungdomshabiliteringarnas samverkan kring vissa diagnosgrupper. Vi förordar fortsatt och fördjupad samverkan, som den specialiserade kompetensen vidmakthålls och ut- vecklas inom respektive verksamhet. Specialteam och -funktioner får inte utvecklas på bekostnad av ett starkt generellt stöd till barn och familj, som ges i barnomsorg, skola och habiliteringens basteam. Samarbetet mellan basnivån och den specialiserade vården är avgörande för hur vardagen gestaltar sig för det funktionshindrade barnet och dess familj.