sou · GMB3113 · 1999-01-01 00:00:00 — Sammanfattningsvis fann det inte styrkt, att fristående skolor, som vänder sig till religiösa, etniska eller kulturella grupper i det svenska samhället generellt har negativa segregerande effekter. Såväl internationell som svensk rätt bekräftar friheten att välja alter- skolformer, att indoktrinering till förmån för en religion inte får förekomma liksom inte heller fostran till intolerans eller förakt för andra trosformer, uppfattningar eller människor. är det klart att skolan är ett av de absolut viktigaste medlen för att påverka människor och deras åskådningar och att frestelsen till missbruk är stor. Lättast att påverka är generellt sett barn. Om vi strävar efter en framtid med minskande och inte ökande tolerans, så krävs en vaksamhet från alla deras sida, som har ansvar för skolan. Vad avser tillsyn och andra frågor rörande de fristående skolorna, hänvisas till kap. 6. Den företeelse, som kallas New har blivit synlig inte minst genom en omfattande och växande marknad. Vi har sett en kraftig ökning av kliniker, terapier och behandlingar utanför den konventionella medici- nen, ett betydande utbud av kurser, utbildningar och material för själv- utveckling och liknande från flera av de nya rörelserna liksom av kost, ämnen, preparat och föremål med olika påstådda nyttiga eller goda egenskaper. Kritiker har bl.a. talat om en kvasipsykologisk marknad. Trots svårigheten att överskåda det hela kan dock sägas att somt är gammalt som den mänskliga civilisationen själv och annat är splitter nytt; en del är säkerligen nyttigt, en del skadligt och en del – kanske den största – bara harmlöst. En del av det som erbjuds på denna mark- nad kostar inte så mycket under det att annat är mycket dyrt. i många fall vad som rätteligen skall hänföras till New eller ny andlighet och vad som faller utanför. Det rättsliga skyddet för konsu- menten och hans intressen är viktigt även på denna marknad. Ur den synpunkten skall några viktiga inslag i det skyddet beröras. Först skall det dock påminnas om allmänna rättsliga principer för köp och avtal m.m. En aspekt på avtalsrätten tas upp under avsnitt 7.9 340 Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv Det särskilda rättsliga konsumentskydd, som har b yggts upp i Sve- rige består dels av särskilt stiftade lagar och dels av särskilda myndig- heter eller institutioner, som skall övervaka att dessa lagar följs och dit allmänheten i vissa fall kan vända sig. Viktiga lagar är Konsumentköplagen, KonsKL (1990:932), Konsu- menttjänstlagen, KonsTjL (1985:716), Marknadsföringslagen, MarknFL (1995:450) samt Lagen om avtalsvillkor i konsumentförhål- landen, KonsAvtL (1994:1512). Konsumenträttsliga institutioner är , vars chef och generaldirektör också är Konsument- ombudsmannen, ; vidare , , och , . KonsKL gäller när en person för enskilt ändamål köper lösa saker, alltså inte fastigheter, från en näringsidkare, 1 §. Avtalsvillkor, som är sämre för köparen än bestämmelserna i lagen, gäller inte mot köparen, Lagen innehåller detaljerade bestämmelser om parternas ömsesi- diga skyldigheter. 22-29 §§ ger förskrifter om avhjälpande av fel, om leverans, prisnedsättning, skadestånd eller hävning av köp vid olika fall av fel på den köpta varan. Vad som avses med fel klargörs i 16-21 §§. Det är bl.a. om varan avviker från vad som avtalats, eller från vad kö- paren med fog kunnat förutsätta och om varan inte överensstämmer med sådana uppgifter om varans egenskaper, som säljaren har lämnat vid marknadsföringen eller annars före köpet och som kan antas ha in- verkat på köpet. Köparen måste dock göra reklamation inom skälig tid. Konsumenttjänstlagen är ett komplement till KonsKL. Däri regleras arbeten som utförs på lös eller fast egendom samt förvaringsuppdrag. Den lagen är alltså inte av något direkt intresse för denna framställning. Däremot tillämpar och dess bestämmelser analogt på avtalsförhållande mellan konsument och anordnare av kur- ser, som vi strax skall se. KonsAvtL gäller däremot över ett brett fält. Den gäller avtalsvillkor, som näringsidkare använder när de erbjuder varor, tjänster eller andra nyttigheter till konsumenter, 1 §. I 2 § definieras konsument och nä- ringsidkare. Den sistnämnde är en fysisk eller juridisk person, som handlar för ändamål som har samband med hans näringsverksamhet, offentlig eller privat. Med detta menas verksamhet av ekonomisk natur och av sådan karaktär, att den är att anse som yrkesmässig. Den cent- rala bestämmelsen i 3 § är en s.k. generalklausul. Enligt den kan Mark- nadsdomstolen, MD, förbjuda en näringsidkare att använda ett avtalsvillkor, som med hänsyn till pris och övriga omständigheter är oskäligt för konsumenterna. En förutsättning är att förbudet skall vara påkallat från allmän synpunkt. Den som vill åberopa generalklausulen skall göra anmälan till KO, som har rätt att begära upplysningar av näringsidkaren. Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv 341 dessa fall avslutas genom uppgörelse efter förhandlingar mellan Kon- sumentverket och näringsidkaren eller dennes branschorganisation. Många fall hänskjuts dock till MD, som tagit ställning till många olika slags avtalsvillkor. Däribland återfinns fall av ensidigt för- verkande av förskott, som konsumenten har betalat eller oproportioner- lig ersättning för att konsumenten inte uppfyllt sitt åtagande. MD har såldes i ett beslut (MD 1992:25) ansett, att en konsument har rätt att mot skälig ersättning avbeställa en korrespondenskurs och att en på förhand bestämd ersättning måste ställas i relation till i vilken utsträckning deltagaren fullföljt kursen. Allmänna reklamationsnämn- den, , har därefter tillämpat en ersättningsprincip vid avbeställning av kurser, som ger arrangören rätt till betalning för den kurstid och det kursmaterial, som kursdeltagaren utnyttjat samt 10 pro- cent av kursavgiften, om inte kursarrangören/näringsidkaren visar, att han haft faktiska kostnader därutöver. , som deltar som konsumentrepresentant i , har tagit emot ett flertal anmäl- ningar angående kurser, varav några avsett distans- eller brevkurser för mindre summor, andra kurser för höga avgifter. Verket menar, att anmälan till en kurs närmast är att se som avtal om ett slags tjänst och att KonsTjLs bestämmelser därför kan ge ledning. Näringsidkaren har då rätt till ersättning för den del av tjänsten, som redan har utförts och för det arbete, som måste utföras trots avbeställningen, dvs. det pris som skulle ha gällt om avtalet bara avsett det som utförts, 42 §. Kon- sumentverket har emellertid inte lyckats nå någon generell uppgörelse med kursarrangörerna eller deras organisationer om vilka procentsatser som skall gälla (upplysningar i /Kos beslut 1996-11- 18 samt brev ). I ett fall har en tingsrätt frångått . Det gällde en person som anmält sig för hela läsåret till en danskurs och även erlagt hela avgiften. Efter höstterminen avbröt han kursen och ville ha tillbaka avgiften för vårterminen. ansåg i enlighet med sin ovan angivna generella rekommendation, att kursdeltagaren bara skulle behöva betala av avgiften, men tingsrätten fann ingen anledning att frångå avtalet i dess helhet (i Dom 1996- 04-15 Nr DFT 213). Det finns alltså en viss osäkerhet med avseende på rättsläget, när det gäller avbrutna kurser. Några ord skall sägas om de konsumentskyddande institutionerna. tar emot anmälningar och reklamationer från konsumenter och prövar tvister om konsumentköp och konsumenttjänster. Förfarandet är skriftligt, informellt och kostnadsfritt. Nämndens beslut är inte bin- dande utan har karaktären av rekommendationer. Ansvarskännande näringsidkare brukar dock rätta sig efter dem. Även för domstolarna spelar dessa rekommendationer stor roll, även om som vi sett i 342 Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv exemplet ovan, de inte heller där är bindande. är den centrala myndighet som ansvarar för att den statliga konsumentpoliti- ken genomförs under ledning av sin chef . Hit kan konsumenter göra anmälningar, men verket kan också initiera utredningar och pröv- ningar av hur lagarna på konsumentskyddsområdet efterlevs. KO kan ses som ett slags åklagare inom detta rättsområde med rätt att väcka talan hos MD och i vissa fall annan domstol. Även på flera andra sätt verkar KO och verket. 7.7.2Vilseledande reklam och annan otillbörlig marknadsföring MarknFL har till syfte att motverka otillbörlig marknadsföring. Den omfattar marknadsföring i samband med näringsverksamhet och såle- des inte t.ex. politisk eller religiös opinionsbildning, 2 §, 1 st. Vid marknadsföringen skall näringsidkaren lämna sådan information, som är av betydelse ur konsumentsynpunkt, 4 §, 2 st. Den skall utformas och presenteras så, att det tydligt framgår, att det är fråga om mark- nadsföring och vem som svarar för den, 5 §. Vilseledande reklam beskrivs i 6 §. Det är vilseledande påståenden om egen eller annans näringsverksamhet; om produktens kvalitet och andra egenskaper; dess ursprung, användning och inverkan på hälsa eller miljö; pris, grunder för prissättning och betalningsvillkor; eller näringsidkarens egna eller andra näringsidkares kvalifikationer, mark- nadsposition, kännetecken, rättigheter, eller tilldelade belöningar eller utmärkelser. Sådan reklam är förbjuden. Kraven på att marknadsföring skall vara vederhäftig och sanningsenlig gäller inte minst hälsopreparat. Om marknadsföringen innehåller påståenden om medicinska verkningar, så klassas produkten som läkemedel och får inte säljas fritt. MD har därför förbjudit marknadsföring av vissa s.k. naturmedel med kosttillskott, ett hårpreparat vid namn Bioscal samt "biomagnetiska hals- och armband" (MD 1995:12, 1978:10 och 1984:12). En näringsidkare, som marknadsför produkter för privat bruk, som är uppenbart otjänliga för sitt ändamål, får förbjudas att fortsätta med det, 17 §, 1 st. KO, Tingsrätt och MD är ansvariga myndigheter. Kon- sumenter och i vissa fall andra näringsidkare har anmälnings- och tale- rätt. Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv 343 Det är svårt att bedöma om konkurrenslagen, KonkL, kan ha någon betydelse i de sammanhang, som det här skrivs om. För fullständighe- tens skull skall dock några viktiga aspekter framhållas. Lagen skall befordra en fri och sund konkurrens mellan företag. avses i KonkL en fysisk eller juridisk person, som bedri- ver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur, 3 §. Den vikti- gaste bestämmelsen är förbudet mot konkurrenshindrande avtal i 6 §. Förbudet är generellt, men åtföljs av en exempelkatalog. Det gäller sär- skilt fixerade priser eller andra villkor, karteller; uppdelning av mark- nader, olika villkor för likvärdiga transaktioner, som ger någon en kon- kurrensnackdel eller kopplade avtal, som binder en kontrahent till yt- terligare åtaganden utan samband med avtalet. I 19 § förbjuds missbruk av dominerande ställning på den svenska marknaden. Även här finns exempel såsom att påtvinga någon oskäligt inköpspris eller att ställa som avtalsvillkor, att den andra parten fullgör ytterligare förpliktelser, som varken till sin natur eller enligt handels- bruk har något samband med avtalet. Bestämmelsen riktar sig mot en- sidig konkurrensbegränsning från endast ett företags sida utan att nöd- vändigtvis förutsätta något samordnat uppträdande från flera. Tingsrätt får enligt 47 § på ansökan av besluta om undersökning hos ett företag för att utreda om det har överträtt för- buden i 6 eller 19 §§. 7.8Arbete, näring och skatt 7.8.1Anställdas rätt och skydd Ett syfte med och en följd av otillbörlig påverkan kan vara att utnyttja någon som arbetskraft. Den del av den omfattande moderna, svenska arbetsrätten, som då närmast kommer i blickpunkten är reglerna om den anställdes rätt. Viktig här är lagen om anställningsskydd, LAS, som gäller arbetstagare i allmän och enskild tjänst. Men vem som är arbetstagare definieras inte i lagen. Inte heller krävs något formellt anställningsavtal för att den ena parten skall be- traktas som arbetstagare. Anställningsförhållandet kan uppkomma ge- nom s.k. konkludent handlande, man handlar och uppträder som en ar- betstagare (1995:84). I allmänhet är det inte svårt att se vem som är arbetstagare och anställd. En svårighet som kan uppkomma är att skilja en arbetstagare från en uppdragstagare. Det problem som här skall pre- senteras är hur man skiljer en person, som av fri vilja hjälper en annan 344 Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv eller en organisation från någon som otillbörligt utnyttjas som arbetsta- gare utan att åtnjuta en sådans skydd och rättigheter. Saken har inte prövats av Arbetsdomstolen, AD, eller annan domstol. Ändå är det vik- tigt eftersom de flesta reglerna till arbetstagares förmån är tvingande och domstolarna därför ser mer till det reella innehållet i parternas öm- sesidiga åtaganden än till den etikett, som man satt på förhållandet. I en helhetsbedömning ser man då till de faktiska förhållanden, som arbetet utförs under, däribland parternas sociala och ekonomiska förhållanden och inbördes styrkerelation. Omständigheter, som i praxis har ansetts tala starkt för att det är fråga om ett anställningsförhållande kan vara, att den arbetande parten har att utföra de arbeten, som huvudmannen efter hand anvisar och un- der hans tillsyn; att arbetet utförs av den arbetande själv, att det är den arbetandes enda eller väsentliga sysselsättning, att arbetet är av viss varaktighet och att den arbetande har en svag position i förhållande till den eller dem, som han arbetar för. Konstateras någon vara arbetstagare i rättslig mening, så har han eller hon många rättigheter. En av de viktigare, tillkommen efter ett EU-direktiv, är att arbetsgivaren enligt LAS 6 a § är skyldig att ge arbetstagaren omfattande skriftlig information om alla de villkor som gäller för anställningen. Den som inte själv vill medverka till att få sin ställning och sin rätt som arbetstagare erkända, skyddas inte av dessa regler. Den som varit otillbörligt utnyttjad torde dock i efterhand kunna yrka på ersättning, eventuellt som skadestånd i kvasikontraktsligt förhållande och baserat på de löne- och andra förmåner, som skulle ha utgått. Dessa frågor krä- ver ytterligare utredning. Begreppet arbetstagare är viktigt också därför att det kan användas för att begränsa tillämpningen av vissa regler inom socialförsäkrings- rätten. Det avgörs i praktiken av de lokala skattemyndigheterna, som utfärdar A-skattesedel för arbetstagare och F-skattesedel för skattskyl- diga som bedriver näringsverksamhet. För arbetstagare skall ju de so- ciala avgifterna betalas av arbetsgivaren. Vi återkommer till detta nedan under kap. 7.8.4. Lagen om arbetsskadeförsäkring (76:380, omtryckt 93:357) garante- rar den som förvärvsarbetar i försäkring för olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet liksom för olycksfall vid färd till och från arbetsplatsen. Den som inte haft skattsedel och alltså räknas som arbetstagare lär få svårt att styrka, att det varit fråga om förvärvsarbete och att komma i åtnjutande av försäkringsskyddet. Arbetsmiljölagen (77:1160, omtryckt 91:677) gäller verksamhet i vilken arbetstagare utför verksamhet för arbetsgivares räkning. Dess 7 kap. avhandlar den tillsyn över lagens efterlevnad, som skall utövas Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv 345 Frågan är i vilken utsträckning dessa kan utsträcka sin verksamhet till platser, där arbete utförs av sådana som egentligen borde ses som arbetstagare och deras avnämare som näringsidkare, fast så inte är fallet. Det finns många andra hithörande bestämmelser av vikt. Det an- förda räcker för att visa betydelsen av att den, som utför arbete åt nå- gon annan verkligen får ställning som arbetstagare. Den, som drar för- delen av sådant arbete har ett såväl rättsligt som moraliskt ansvar för att inte en arbetstagares uppgifter maskeras som frivillighet. Att dra den gränsen fel blir ungefär lika klandervärt som att anställa s.k. svart arbetskraft. 7.8.2Troende anhängare i offentlig tjänst Vi har religionsfrihet i landet och vi har – bortsett från de med hänsyn till rikets säkerhet klassade tjänsterna – inte något yrkesförbud. De flesta här omtalade rörelsernas anhängare återfinns helt naturligt i ar- betslivet, förmodligen i ungefär samma utsträckning som alla andra. Dessa anhängare innehar alltså offentliga tjänster som domare, läkare, förvaltningstjänstemän, lärare och skolsköterskor. I den mån som de normer och värderingar som de har såsom trosanhängare kommer i konflikt med dem som råder i samhället i övrigt, kan detta ge upphov till svårigheter. Problemet är knappast av någon större omfattning men kan vara besvärligt i det enskilda fallet. Några exempel skall ges. Antag att en rådman i en länsrätt, som är anhängare av ett visst trossamfund, skall döma i ett kommunalt be- svärsmål, där klaganden är en person, som offentligen kritiserat detta samfund och grunden för klagomålet är att det överklagade beslutet fattats under inverkan av jäv. Eller låt oss tänka den situationen, att en sjukhuskurator skall ta emot en patient som vårdas för en akut depres- sion, men också behöver diskutera sina stora ekonomiska bekymmer, varvid det visar sig att omfattande penningöverföringar till ett samfund, där kuratorn är aktiv, är huvudorsak till såväl insolvens som depres- sion. Vi kan också tänka, att en tonåring, som är hårt sliten mellan en förälders krav på uppgående i en nyandlig rörelse och sina egna tvivel på riktigheten i dess förkunnelse, behöver tala med någon i social- tjänsten, men denne någon är själv en hängiven medlem av rörelsen. Ett sista exempel: En skolsköterska har upplevt en genomgripande omvän- delse och kommit att omfatta en tro, som strängt förbjuder sexuellt um- gänge utanför äktenskapet liksom abort och preventivmedel. Ändå innefattar hennes arbetsuppgifter att ta emot flickor som söker rådgiv- ning bl.a. just om sådant. 346 Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv Man kan jämföra med de präster i , som till följd av sin tro och sin bibeltolkning är motståndare till kvinnliga präster. Några av dem låter säkert sina tjänsteåligganden komma i första hand, men man får inte veta så mycket om dem och deras inre kamp. Andra klarar det inte utan kommer i konflikt med samhälle och uppdragsgivare, vil- ket brukar väcka uppseende inte minst i massmedia. Ett sådant fall har nämnts i kap. 7.3.2. Det måste ju ligga i den religiösa övertygelsens natur, att den har en oerhörd styrka och kräver att dess handlingsnormer skall sättas främst. Det är ej alltid lätt att följa rekommendation, när fariséerna frå- gade om det var rätt att betala skatt till kejsaren: "Ge då kejsaren det som tillhör kejsaren och det som tillhör " (. Det framstår inte som realistiskt, att konflikter av här antytt slag skall kunna lösas av den berörda tjänstemannen ensam, enbart med hänvisning till jävsregler och tjänsteplikt. Det krävs mer av medvetenhet om just sådana regler och förpliktelser och mer kunskap och diskussion om deras innebörd, där alla t.ex. på en offentlig arbetsplats deltar. Reglerna om domarjäv finns i RB 4:13-15. En domare är skyldig att själv pröva om han är jävig och att i så fall lämna ifrån sig målet. Där finns en lång och detaljerad lista på sakförhållanden, som gör domaren jävig, såsom släktskap eller annat förhållande till part, engagemang i styrelse eller på annat sätt i juridisk person som är part eller har intresse av utgången, eget intresse därav, att domaren tidigare dömt i eller på annat sätt beslutat i saken osv. Men trots listans utförlighet, kan den inte förutse alla de situationer i verkliga livet, då domarens objektivitet kan ifrågasättas. Därför slutar listan med följande synnerligen viktiga, opreciserade behörighetshinder: "om eljest särskild omständighet föreligger, som är ägnad att rubba förtroendet för hans opartiskhet i målet". Jäv som uppkommer under denna generellt hållna klausul, kallas delikatessjäv. Man skall lägga märke till, att det här inte är fråga om sådant, som skulle kunna påverka domaren själv, hans förhållningssätt och domslut, utan om sådant som kan i någon mån få någon eller några andra att betvivla hans förmåga till opartiskhet i det målet. Domarens oväld måste stå höjd över tvivel. Bestämmelser om jäv, modellerade efter vad som gäller för domare, finns i ett stort antal författningar och etiska regler för olika yrkesgrupper. Jävsprinciperna och inte minst de om delikatessjäv gäller för praktiskt taget varje befattningshavare i of- fentlig tjänst. Den som vet med sig, att delikatess- eller annat mer direkt jäv kan vara för handen är skyldig att ge detta till känna och träda tillbaka från befattning med det ärende eller den åtgärd, det är fråga om. Däremot är man ej skyldig att tala om vad jävet består i, Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv 347 varför man är jävig. Det kan ju vara omständigheter som omfattas av tystnadsplikt eller som man av andra mer personliga skäl inte vill röja. Ofta kan man väl ge en allmänt hållen antydan: "Jag känner familjen"; "Jag var med när ärendet var uppe i socialnämnden"; "Jag är medlem i föreningen, som söker bidragJag har problem med det här på grund av min tro". Vad som inte är tillåtet, är att behålla jävet för sig som en hemlighet och sedan låta det påverka – eller kanske inte ens själv kunna veta om det påverkat – domen, beslutet, handläggningen eller beskedet. Så långt om jäv. Den andra riktlinjen i normkonflikter av detta slag är tjänsteplikten. Lagar och andra författningar liksom tjänsteföreskrifter, befattningsbe- skrivningar och anställningsavtal anger tjänstepliktens innehåll. Den som vid myndighetsutövning uppsåtligen eller av oaktsamhet genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som krävs i en tjänsteupp- gift kan, om det inte är fråga om ringa brott, dömas till fängelse eller böter för tjänstefel, BrB 20:1. Detta gäller dock inte förtroendevalda politiker i statliga eller kommunala församlingar. Däremot kan de skil- jas från uppdraget, BrB 20:4. Brott mot tystnadsplikt kan också straf- fas, BrB 20:3. Viktigare än straffrätten är de arbetsrättsliga reglerna om omplace- ring och uppsägning. Uppsägning skall vara sakligt grundad inte minst om den hänför sig till arbetstagarens personliga förhållande, LAS 7 §. Det kan vara att arbetstagaren allvarligt brutit mot avtal eller bestäm- melser eller att han misslyckats med att uppfylla förpliktelser, som han var eller borde ha varit väl medveten om. Försumligheten eller miss- lyckandet måste vara av den arten, att man inte kan tro, att arbetstaga- ren kan komma att fungera bättre . Enstaka fall av missköt- sel eller fel, måste man komma tillrätta med genom arbetsledning, utvecklingssamtal eller liknande. Även möjligheter till omplacering bör i regel övervägas eller prövas innan man går till uppsägning. Detta kan gälla t.ex. om svårigheter att samarbeta är problemet. Sammanfattningsvis bör man alltså hänvisa till jävsregler och tjäns- teplikt vid fall av konflikt mellan samfunds- eller trosnormer å ena si- dan och tjänsteåligganden å den andra. Att i diskussion på arbetsplat- serna levandegöra dessa frågor och principer kan antagligen vara verk- sammare än att bara nöja sig med rättsliga sanktioner i de mer extrema fall, där de skulle kunna tillämpas. Avvägningarna måste dock göras rätt. Så t.ex. måste barns väl gå före en offentligt anställds anspråk på att få tillämpa sitt eller sitt samfunds egna normsystem i tjänsten. Om vi avslutningsvis återgår till exemplet med skolsköterskan, som tar absolut avstånd från föräktenskaplig sexualitet liksom preventivme- del och abort, så är kanske inte huvudproblemet vad som skulle hända om en flicka som sökte råd och hjälp i sådana ting kom dit. 348 Religionsfriheten och dess gränser - ett juridiskt perspektiv kymmersamma är, att den flickan antagligen inte skulle gå dit över huvud taget.