sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — När det gäller de långtidsplacerade barnen föreslog vidare att en bestämmelse skulle införas i socialtjänstlagen enligt vilken , i de fall en återförening mellan barnet och föräldrarna inte är aktuell eller möjlig, i stället skall arbeta för att den unge kan växa upp utanför det egna hemmet under tr ygga och goda för- hållanden (SOU 1994:139). Syftet var bl.a. att uppmärksamma social- arbetarna på möjligheterna i . Någon ny bestämmelse om detta har dock inte införts i socialtjänstlagen i samband med pro- position 1996/97:124. I rapporten har analyserat arbetet med familjehemsvård i och konstaterar att det utvecklats åt ett annat håll än i de länder som anammat s.k. permanency planning. Man talar i stället om en svensk modell för familjehemsvård. Den innebär att man, i stället för att inskränka och begränsa föräldrarnas möjlighet att påverka barnens situation i familjehemmet – genom tvångsadoptioner och definitiva beslut – i enlighet med intentionerna i socialtjänstlagen har eftersträvat ett arbetssätt där föräldrarna görs delaktiga i arbetet med barnen. Medvetenheten om föräldrarnas betydelse för de familje- hemsplacerade barnen har blivit allt större och värdet av "inclusive fostering", en familjehemsvård som tar med föräldrarna i stället för att utestänga dem, har blivit allt mer uppenbar för svenska socialarbetare (1995:8). En svensk modell för varaktighet i familjehemsvården diskuteras i . En sådan modell skulle enligt kunna rymma "möjligheten att flytta vårdnaden för barn i de fall det är möjligt och lämpligt, att göra tydliga planer för varaktig familjehems- vård enligt socialtjänstlagen och möjligen även att fatta beslut om lång- varig vård enligt LVU. Det sistnämnda alternativet skulle innebära att LVU delvis skulle få ett annat innehåll vilket kräver vidare utredning" (1995:8). anser att denna skissade mo- dell är intressant att utveckla vidare och föreslår att detta görs i sam- band med den översyn av LVU som vidare föreslår (SOU 1997:116). 212 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Ett förslag angående öppna adoptioner har lämnats in till Social- departementet och av deltagare i en konferens om adopterades rätt 1995. Konferensen diskuterade adop- tioner, familjehemsplaceringar, vårdnadsöverflyttningar och öppna adop- tioner. Konferensdeltagarna med representanter från bl.a. Organisa- tionen för vuxna adopterade och fosterbarn, och för internationella adoptionsfrågor föreslår att möjligheten till öppna adoptioner utreds. Med öppna adoptioner avses ibland a dop- tioner där ursprungsfamiljen och adoptivfamiljen möts, har varandras namn och adress och har möjlighet till fortsatt kontakt. Sådana öppna adoptioner förekommer i . I andra fall avses adoptioner där domstolen ger barnet en fortsatt umgängesrätt med sin ursprungsfamilj efter adoptionen. Sådana adoptioner förekommer i vissa stater i (skrivelse dnr Ju 95/3837). 6.4.7I gränslandet mellan tvångslagarna LVU och LPT Vi har fått en del uppvaktningar från och från vissa läns- styrelser med anledning av att det saknas fungerande regler inom tvångsvården för en grupp ungdomar som på grund av sina psykiska problem behöver tvångsvård i någon form. Det förekommer att ungdo- mar på grund av psykiska problem omhändertas med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) för vård inom , när lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångs- vård (LPT) inte har ansetts tillämplig av ansvarig psykiater, som ett tvångsomhändertagande enligt både läkare och socialsekrete- rare är nödvändig för att hjälpa den unge. Problemet verkar främst gälla tonårsflickor som på grund av sina psykiska problem är självdestruk- tiva, vilket t.ex. kan yttra sig i ätstörningar och självmordsförsök. ,AGEN OM PSYKIATRISK V¥RD ,04 För att tvångsvård enligt LPT skall bli aktuell krävs att patienten lider av en allvarlig psykisk störning, att patienten på grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt har ett oundgängligt behov av psykiatrisk vård, som inte kan tillgodoses på annat sätt än genom att patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning för heldygns- vård, att patienten motsätter sig den vård som behövs eller att patienten uppenbart saknar förmåga att ge uttryck för ett grundat ställningsta- gande i frågan. Vid bedömning av patientens vårdbehov skall även be- /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 213 aktas om denne till följd av sin störning är farlig för annans hälsa eller personliga säkerhet. I förarbetena till LPT ges exempel på vad som kan anses utgöra all- varlig psykisk störning. Till allvarlig psykisk störning bör i första hand räknas tillstånd av psykotisk karaktär. Vidare ingår allvarliga depres- sioner med självmordstankar, svårartade personlighetsstörningar, al- kohol- och drogpsykoser samt allvarliga förvirringstillstånd som kan drabba narkotikamissbrukare eller svårartade abstinenstillstånd (prop. 1990/91:58). Bedömningen av om en psykisk störning är allvarlig måste ske utifrån både störningens art och dess grad. LPT är tillämplig på barn och ungdomar . Det är dock sällsynt att psykiatrisk tvångsvård kommer till stånd för denna grupp, vilket bl.a. framgår av patientstatistik över avslutade vårdtillfällen fr.o.m. t.o.m. . Totalt 52 ungdomar vårdades med stöd av LPT under sagda tidsperiod (1996 b). ,AGEN MED S¤RSKILDA BEST¤MMELSER OM V¥RD AV UNGA,65 Förutsättningarna för att bereda barn och unga tvångsvård inom social- tjänsten ges i LVU. Tvångsvård får beredas den unge om någon av si- tuationerna i 2 eller 3 § LVU föreligger och samtycke till frivillig vård saknas. I 2 § regleras de fall där den unge löper en påtaglig risk att skada sin hälsa eller utveckling på grund av brister i hemmiljön, de s.k. miljöfallen. Vård skall också beslutas med stöd av 3 § om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende, de s.k. beteendefallen. Med annat socialt nedbrytande beteende avses sådant beteende som avviker mot samhällets grundläggande normer på ett sätt som kan leda till en påtaglig risk för den unges hälsa eller utveckling. Exempel på annat socialt nedbrytande beteende kan vara att den unge annat än tillfälligt- vis vistas i missbruksmiljöer eller prostituerar sig eller uppträder på sexklubb (prop.1979/80:1, del A, SOSFS 1997:15). Den unges psykiska problem utgör i sig inte grund för vård med stöd av 3 § LVU. Det är först när den unge som en följd av psykisk störning missbrukar, begår brott eller har ett annat socialt nedbrytande beteende som det kan finnas skäl att ingripa med ett omhändertagande med stöd av LVU. Det måste emellertid avgöras från fall till fall vilken vård som är lämpligast. I vissa fall kan den nödvändiga vården ges inom ramen för egna behandlingsresurser, i andra fall 214 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR kan det vara lämpligare att bereda den unge vård inom psykiatrin (prop. 1989/90:28). De uppgifter som vi fått tyder dock på att det uppstår pro- blem att erbjuda vissa psykiskt störda ungdomar adekvat vård med stöd av de regler som finns . Den viktigaste utvecklingspotentialen inom ligger i att utarbeta nya öppenvårdsalternativ, vilket också görs på många håll i landet. Detta bör uppmuntras och stödjas inte minst med tanke på kostnadsutvecklingen inom institutionsvården. Det är viktigt att ständigt utvärdera att öppenvårdsinsatserna ger önskat resultat samt även jämföra resultat från öppen- och slutenvård för att styra utveck- lingen rätt. Arbetsfördelningen mellan och barnpsykiatrin är en viktig fråga i diskussionen om kärnkompetens och ar- bete i barnfamiljer. I vad mån skall barnpsykiatrin överta ansvaret för behandling om den insats barnet eller den unge behöver endast kräver t.ex. psykologkompetens? I vad mån skall i stället, ge- nom att vidareutbilda socialsekreterare eller genom att anställa flera psykologer, fördjupa sin kompetens när det gäller behandlings-/föränd- ringsarbete i barnfamiljer? Vi delar SSR:s bedömning att socialsekreterarna behöver en fördju- pad kunskap i arbetet med barn som far illa och deras familjer och att det inom alla socialförvaltningar bör finnas sådan fördjupad kunskap. Vi anser dessutom att det bör finnas mera av tvärprofes- sionellt kunnande inom och stödjer därför egna önskemål om tvärprofessionell förstärkning. På det sättet kan barnpsykiatrins resurser användas för de svåraste psykiska problemen och inte t.ex. för att kompensera brister i det allmänna kunnandet om barns utveckling, relationer m.m. inom . I socialtjänstlagen gäller från en bestämmelse om kompetens inom (se ovan). Det är vår bedömning att någon ytterligare lagbestämmelse inte behövs utan att det nu är ett lokalpolitiskt ansvar att utveckla kompetensen inom (se även kapitel 10). /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 215 Vi anser att det finns skäl att granska uppföljnings- ansvar ur ett barnperspektiv. När det gäller ungdomar finns redan en bestämmelse som gör det möjligt för att hålla regelbun- den kontakt med den unge för att vid behov följa utvecklingen. Även om mellantvånget inte används i någon större omfattning, finns be- stämmelsen som en möjlighet att följa ungdomarna. Denna möjlighet, när det gäller mindre barn, finns bara om föräldrarna samtycker till det. I övrigt gäller för uppföljning/förnyad kontakt samma regler som för inledning av utredning då det gäller skydd och stöd för underårig. Samtycke är alltid viktigt i socialt arbete för att nå bra resultat. Det är därför lätt att hålla med om att det är nödvändigt att kunna erbjuda ett varierat utbud av insatser och att berörda socialarbetare bör ha hög kompetens. Det är dock här nödvändigt att tillstå att det finns situatio- ner då barn lever i riskzon att fara illa men då , trots an- strängningar, inte lyckas få sådant samtycke till stånd som krävs för att kunna följa barnets utveckling. Sådana situationer uppstår i arbetet med familjer med stora sociala problem, missbruk och psykisk sjukdom. Det händer t.ex. att familjer flyttar när en utredning inom av- slutats och familjen avböjt erbjudet stöd. Om det inte finns skäl att öppna ny utredning och familjen inte går med på uppföljning får nästa kommun, barnavårdscentral och skola börja om från början. Först när i denna kommun finner skäl att öppna utredning om bar- nets situation kan den gamla kommunen kontaktas. Det finns här en respekt för föräldrarnas integritet som inte alltid gagnar barnet. Vi anser därför att ett uppföljningsansvar, som omfattar någon form av kontrollstationer under barnets uppväxt – med rätt/skyldighet för att inhämta uppgifter från andra myndigheter – bör utre- das. Den tidigare övervakningen ser vi inte som en lösning. Vi menar att det i stället bör vara socialsekreteraren som med sin kompetens följer barnets utveckling. I detta sammanhang är det viktigt att poängtera andra myndigheters ansvar att följa barns utveckling och anmäla till när barn far illa. En skyldighet för att i sitt uppföljningsansvar in- hämta uppgifter från andra myndigheter skulle kunna innebära ett ob- servandum för dessa. När t.ex. meddelar att familjen är aktuell inom , utan uppföljning kommer att gö- ras om tre eller , innebär det att förskolan, barnavårdscent- ralen, skolan m.fl. kanske bör vara extra observanta. Frågan om upp- följningsansvar för barn som far illa samt för- och nackdelar med s.k. 216 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR kontrollstationer, kräver en fördjupad utredning som vi inte har möj- lighet att göra. Vi vill dock lyfta frågan för diskussion. Det är i första hand föräldrarnas vilja och förmåga att ta hand om bar- net som avgör när vården utanför hemmet kan avslutas och alltså inte barnets situation och behov. Den nya bestämmelsen i socialtjänstlagens portalparagraf – "när åtgärder rör barn skall beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver" – är ett uttryck för att ett starkare barnperspektiv bör anläggas vid bedömningen av när förhållandena är sådana att bar- net kan flytta hem till sina föräldrar. Intentionerna i lagen är att barn som placeras i samhällsvård så snart det är möjligt skall återvända hem och att föräldrarna skall få stöd för att klara föräldrarollen och möjliggöra en hemgång. Dessa intentioner bygger på bedömningen av vad som är barnets bästa. Vi ställer oss i princip helt bakom detta. Vi anser också att den svenska modellen d.v.s. intentionerna i socialtjänstlagen om frivillighet och samförstånd och barns rätt till sina anhöriga är viktig att värna om. Vi menar dock att det finns situationer där hänsynen till barnets bästa inte överensstämmer med lagens intentioner. Det finns behov av att på ett samlat sätt granska de långtidsplacerade barnens situation, deras möj- ligheter till en trygg uppväxt och deras rätt till tillhörighet och känslo- mässig anknytning samt möjligheter och hinder för detta. Vi anser därför att barnets ställning vid långvarig familjehems- placering bör utredas. Därvid skall också övervägas om möjligheterna till adoption eller annan permanent placering bör utökas. ) GR¤NSLANDET MELLAN ,65 OCH ,04 Det råder stor rättsosäkerhet för de ungdomar som inte uppfyller förut- sättningarna för att beredas vård inom på grund av sitt beteende, men som inte heller uppfyller kravet på allvarlig psykisk störning enligt LPT. Många av dessa ungdomar har ett stort vårdbehov. Psykiska problem utgör inte grund för ett ingripande med stöd av 3 § LVU. Enligt uppgift tvingas därför ibland söka brister i den unges hemmiljö för att kunna bereda den unge vård. Det vore önskvärt om gränserna för när vård skall beredas den unge med stöd av LVU eller LPT ses över. I ett senare avsnitt, 9.3, lämnar vi förslag på hur utagerande ungdomar med missbruksproblem och psykiska problem skall få sina behov av adekvat psykiatrisk hjälp /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 217 tillgodosedda när de vårdas inom . I avsnittet föreslås att samråd i form av behandlingsråd skall äga rum mellan psykiatri, socialtjänst och hem för vård eller boende för att fastställa den unges vårdbehov och för att planera den fortsatta vården av den unge. Ett behandlingsråd skulle även kunna bistå i socialnämndens utredning av självdestruktiva ungdomars vårdbehov, i de fall dessa ungdomar blir föremål för vård inom . Det vill säga om man väljer att utvidga LVU att gälla även vid psykiska problem. 6.5Barn- och ungdomspsykiatrin – nationella översyn 6¥R BED¶MNING nationella översyn av innehåll och kvalitet i den psykiatriska vården har fokuserat vuxenpsykiatrin (1997:8). De slutsatser man drar i slutrapporten är dock av central betydelse även för barn- och ungdomspsykiatrin, och vi instämmer i allt väsentligt i dem. Slutrapporten och det särskilda underlaget om barn- och ungdomspsykiatrin utgör viktiga kunskapsunderlag. De ger direkt eller indirekt stöd åt flera av våra förslag. Patienters och anhörigas ställning behöver stärkas, och vi in- stämmer i förslag om åtgärder på flera olika nivåer. förordar att vuxenpsykiatri och barn- och ungdoms- psykiatri skall utveckla samarbetet för att uppnå mer flexibla ålders- gränser (se vårt förslag avsnitt 9.6). Vidare anser att nationella riktlinjer bör utvecklas för sådana delar av vården som har särskilt betydande samordningsbehov, vilket ligger i linje med flera av våra förslag i kapitel 9. Vi välkomnar initiativ för att stödja och utveckla den psykiatriska epidemiologin (se vårt förslag i kapitel 5). Barn- och ungdomspsykiatrin är en specialistresurs. I enlighet med detta anser vi att barn- och ungdomspsykiatrin bör koncentrera sina insatser till de mest behövande barnen och familjerna. Eftersom man har ett mycket stort söktryck krävs tydligare priorite- ringar. Vi anser att barn och ungdomar med tidig risk att utveckla svår psykisk störning samt ungdomar i inledningsfasen till utveck- ling av psykisk sjukdom skall ges särskild prioritet. – Vi konstaterar att BUP har stora svårigheter att leva upp till vårdgarantin. Det finns tydliga behov av specialiserade team. Dessa bör arbeta nära eller inom den allmänna barn- och ungdomspsykiatrin så att det tvärdisciplinära arbetssättet vidareutvecklas och fördjupas. 218 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR samheterna bör kontinuerligt utvärdera specialistteamens ställning, så att de inte bidrar till att väntetiderna för att få hjälp totalt sett ökar. Kunskapsluckor och metodbrister kan utgöra hinder för en god vård. Professionerna har ett självklart ansvar att följa kunskapsut- vecklingen och tillägna sig ny metodik som visat sig ge goda be- handlingsresultat. Gränsen mellan öppen och sluten vård bör göras alltmer flexibel och mellanvårdsformer utvecklas. Det är vår be- dömning att detta underlättas av att öppen och sluten vård finns inom samma organisation. Vi anser att barn- och ungdomspsykiatrin vid vård av traumati- serade och psykiskt funktionshindrade barn och ungdomar bör till- lämpa ett habiliterings- alternativt ett rehabiliteringstänkande. Förebyggande arbete genom identifikation av riskgr upper och uppmärksamhet på tidiga tecken på psykisk ohälsa skall ske i sam- verkan med mödra- och barnhälsovård, barnomsorg, skolhälsovård, distriktsläkarmottagningar och närstående. Vi anser dock att dist- riktsläkarmottagningar i detta avseende fungerar bristfälligt . har på uppdrag av regeringen gjort en översyn av inne- håll och kvalitet i den psykiatriska vården. Översynen har gällt den specialiserade psykiatrin och i huvudsak inriktats på vuxenvården. Ett särskilt uppdrag rörande barn- och ungdomspsykiatrin lades dock bl.a. med syftet att ge underlag till vårt kommittéarbete. översyn bygger i sin helhet dels på kartläggningar av olika delar av den psykiatriska verksamheten som genomfört, dels på underlagsrapporter som tagits fram av olika experter och grupper. Innehåll och kvalitet i den barn- och ungdomspsykiatriska vården har analyserats av en expertgrupp med som ord- förande. Arbetsgrupper, referensgrupper, vetenskapliga råd och andra experter har alla bidragit till utformningen av slut- rapport, God psykiatrisk vård på lika villkor? (1997:8), vilken överlämnades till regeringen . I rapporten slår fast att den psykiatriska vården på många sätt utvecklats positivt. Antalet slutenvårdsplatser har minskat till förmån för behandling i öppna vårdformer med inriktning mot att behandla patienten i dennes ursprungliga miljö, vilket kan ge betydande resultat i form av minskade psykiska funktionshinder. Den positiva utvecklingen till trots har många personer med psykisk stör- ning fortfarande svårt att få sina behov tillgodosedda. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 219 som är grundläggande för den psykiatriska hälso- och sjukvården ges förutom i hälso- och sjukvårdslagen (HSL) även i lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) och lagen om rättspsykiatrisk vård (LRV). Tvångs- lagarna tillämpas ytterst sparsamt i vården av omyndiga, LRV nästan inte alls. Den av stödda FN-resolutionen om principer för skydd till psykiskt sjuka (1991) skall utöver lagarna vara vägledande för psykiatrin. "Samtliga reser krav på vården som den inte helt lever upp till", konstaterar (1997:8). Även om översynen koncentrerats till vuxenpsykiatrin har många av ställningstaganden direkta implikationer också för den barn- och ungdomspsykiatriska verksamheten och därmed för vårt ut- redningsuppdrag. Några centrala uttalanden och förslag, som är giltiga också för barn- och ungdomspsykiatrin, sammanfattas nedan. %N ST¤RKT ST¤LLNING F¶R PATIENTERNA OCH DERAS ANH¶RIGA Patienternas och anhörigas inflytande behöver stärkas genom att ett aktivt deltagande i vårdens planering och genomförande uppmuntras. Individuella vårdplaner bör upprättas i samråd med patienten och när det är möjligt med anhöriga, och vårdplanen bör integreras med vård- grannarnas planering så att den omfattar patientens hela livssituation. föreslår att regeringen bemyndigar styrelsen att utfärda föreskrifter om vårdplanering och utforma granskningsmallar för till- synen av att de mänskliga rättigheterna respekteras i psykiatrin. uppmanar sjukvårdshuvudmännen att inom ramen för verksamheternas kvalitetstillsyn bl.a. införa planeringsorgan där patienter och anhöriga finns representerade och att underlätta brukar- revisioner av vården. "REDA OCH DJUPA INSATSER F¶R ATT UTVECKLA KOMPETENSEN I V¥RDEN Utbildningarna behöver breddas och intensifieras för att svara mot en förändrad psykiatris vidgade kunskapsbehov och behov av insikter om vårdgrannarnas insatser och verksamhet. Bristen på specialister i psyki- atri behöver åtgärdas genom en mer aktiv rekrytering till utbildningen och genom personalvårds- och arbetsmiljöinsatser. Ledarskapsutveck- ling bör erbjudas alla yrkeskategorier. Gott ledarskap handlar mer om individuell förmåga än om yrkestillhörighet. konstaterar också att det finns brist på differentie- rade vårdresurser, att kvarstående kunskapsluckor finns inom psykiat- rin och att dessa utgör reella hinder. Här kan särskilt nämnas att Social- 220 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR styrelsen i kapitlet säger att följande grupper, på grund av metodbrister, inte får adekvat behandling: ung- domar med en kombination av allvarlig social och psykiatrisk proble- matik, aggressiva och utagerande pojkar, förövare av våld och sexuella övergrepp samt självdestruktiva flickor. &¶RB¤TTRAD SAMVERKAN OCH SAMORDNING Av allra största betydelse är en utvidgad samverkan kring unga psykos- patienter i tidiga stadier av sin sjukdomsutveckling, anser Socialstyrel- sen. Samverkansformer måste utvecklas för detta med skola, social- tjänst, barn- och ungdomspsykiatri och vuxenpsykiatri. föreslår regeringen att särskilt bemyndiga styrelsen att utveckla nationella riktlinjer på skilda avsnitt av den psykiatriska vården där samordningsbehoven är särskilt betydande. För egen del avser att i nära samverkan med huvudmännen och pro- fessionerna utveckla nationella riktlinjer för behandlingen av de olika psykiatriska tillstånden, där också primärvårdsinsatser, sociala insatser och insatser från skolan inkluderas. Till huvudmännen riktar Socialsty- relsen förslaget att de skall utveckla samarbetet mellan barn- och ung- domspsykiatrin och vuxenpsykiatrin för att uppnå mera flexibla ålders- gränser. %N UTVECKLAD PSYKIATRISK ORGANISATION Patienter med tidig risk att utveckla svår psykisk störning måste ges allra högsta prioritet. Den psykiatriska vården behöver differentieras, och stora allvårdsavdelningar med en blandning av kroniskt sjuka pa- tienter och nyinsjuknade bör undvikas. -att ge särskild prioritet åt unga patienter i inledningsfasen till ut- veckling av psykisk sjukdom, däribland särskilt psykospatienter och patienter med ätstörningar -att identifiera riskgrupper och uppmärksamma tidiga tecken på psy- kisk ohälsa i samverkan med mödrahälsovård, barnomsorgen, skol- hälsovård, primärvård, barn- och ungdomspsykiatri, vuxenpsykiatri och närstående -att barnen till psykiskt störda särskilt uppmärksammas. /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 221 föreslår regeringen att ge styrelsen och forskningsråden i uppdrag att utveckla den psykiatriska epidemiologin i nära samarbete med forskning, professioner och huvudmän. För egen del avser Social- styrelsen att ge särskilt stöd till epidemiologin inom psykiatrin. 6.5.2Utdrag ur "God psykiatrisk vård på lika villkor?" Den följande beskrivningen av barn- och ungdomspsykiatrin är ett utdrag ur slutrapporten från nationella översyn av innehåll och kvalitet i den psykiatriska vården (1997:8). Beskrivningen är i sin tur baserad på underlagsapporten Innehåll och kvalitet i den barn- och undomspsykiatriska vården. I den mån bedöm- ningar kommer till uttryck i nedanstående utdrag är de således Social- styrelsens och inte våra. Den läsare som är intresserad av en mer fullständig bild av barn- och ungdomspsykiatrin hänvisas till underlags- rapporten. Barn- och ungdomspsykiatri är en separat medicinsk specialitet.