sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Dessa organisationer har en mängd gemensamma drag. Bland annat bedriver alla i någon form stödverksamhet mot sin målgrupp. Detta kan ske i form av mindre samtalsgrupper, enskilda samtal, stödpersoner, stödtelefon, föreläsningar m.m. Organisationerna arbetar oftast ideellt med finansiering främst via bidrag från stat, landsting och kommun men även via avgifter, insam- lingar och gåvor. De organisationer som vi varit i kontakt med inom ramen för denna utredning är: -Anorexi/Bulimi Kontakt -barn och ungdomar (RBU) -, Ungdomar och Vuxna (FUB) -(Riks-IFS) -för Social hälsa (RUS) -anorexi och bulimi -Mental Hälsa (RSMH). 8Analyser av samarbete mellan olika verksamheter 6¥R BED¶MNING Vi menar att samarbetet, om det skall fungera väl, kräver engagemang på alla nivåer, från fältnivå till hög beslutande nivå. Ledningen måste ha ett särskilt ansvar. Samarbetet bör utgå ifrån gemensamma mål och varje verksamhet skall bidra med medel och arbetsformer för de målgrupper som man har gemensamt. /socialsekreterarna har ett stort ansvar, både att informera om sin verksamhet och stödja personal i andra verksam- heter att våga ta sitt ansvar när barn far illa. Barn och ungdomar med psykiska problem har en sam- mansatt problematik, varför behovet av insatser från t.ex. barnomsorg, skola, socialtjänst och psykiatri existerar parallellt. Inte minst ur den enskildes perspektiv är det viktigt att samarbetet mellan de olika verk- samheterna fungerar och att nödvändiga insatser kommer till stånd och vid behov samordnas. I utredningsuppdraget ingår att analysera hur samarbetet mellan olika samhällsinstanser som arbetar med barn och ungdomar med psykiska problem fungerar. I detta kapitel diskuteras och beskrivs samarbetet allmänt utifrån förutsättningar och principer. En del goda exempel redovisas. Sam- arbetet mellan och barn- och ungdomspsykiatrin disku- teras särskilt i eget avsnitt. Den allmänna skyldigheten att samarbeta ges i förvaltningslagen (1986:223). Varje myndighet skall lämna andra myndigheter hjälp in- om ramen för den egna verksamheten (6 § FL). Ytterligare bestämmel- ser och konkreta ålägganden om samarbete på olika nivåer återfinns i lagstiftningen för respektive verksamhet. 288 !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER En allmän riktlinje för socialnämndens verksamhet är enligt social- tjänstlagen att bedriva uppsökande verksamhet och erbjuda grupper och enskilda hjälp. När det är lämpligt skall nämnden samarbeta med andra samhällsorgan, organisationer och föreningar (8 § SoL). En liknande bestämmelse om samarbete med såväl den enskilde individen som andra verksamheter, vid individinriktade insatser, återfinns i 9 § social- tjänstlagen. särskilda ansvar för barn och ungdomar syftar till att underlätta familjens uppgift att ge barnen en materiell och känslomässig tr ygghet vilket bl.a. innefattar ett nära samarbete med hemmen (12 § SoL). Polisen har ett särskilt åliggande att fortlöpande samarbeta med myndigheter inom och underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem (3 § polislagen). Vidare skall andra myndigheter ge polisen stöd i dess ar- bete (3 § polislagen). Även sjukvårdshuvudmännen är skyldiga att i sin planering och utveckling av hälso- och sjukvården samverka med sam- hällsorgan, organisationer och privata vårdgivare, 8 och 21 §§ hälso- och sjukvårdslagen (HSL). Hälso- och sjukvårdens och samarbete underlättas av att båda styrs av en ramlagstiftning som ger möjlighet att utveckla ge- mensamma vård- och servicefunktioner efter lokala förhållanden och behov. I HSL liksom i socialtjänstlagen finns en betoning av två utveck- lingslinjer, en mot öppna och nära vårdformer samt en mot förebyg- gande insatser. Båda lagarna lägger stor vikt vid individens möjligheter att leva ett gott liv med stöd av egna resurser där den enskildes integri- tet och rättigheter skall respekteras. Vidare präglas både socialtjänst- lagen och hälso- och sjukvårdslagen av gemensamma principer som hel- hetssyn, närhet och tillgänglighet (m.fl. 1991). I olika sammanhang upplevs sekretesslagen som ett hinder i samarbe- tet. Sekretess gäller mellan olika nämnder i samma kommun (t.ex. barn- och ungdomsnämnd och individ- och familjeomsorgsnämnd), mellan självständiga verksamheter inom samma nämnd (alkoholråd- givning och individ- och familjeomsorg), mellan olika kommuner eller stadsdelsnämnder eller distriktsnämnder och mellan olika myndigheter (socialtjänst, hälso- och sjukvård, skola, försäkringskassa). I all samverkan mellan myndigheter och yrkesgrupper är det viktigt att värna om enskilda personers integritet. Sekretesslagen förbjuder i princip utlämnande av personliga uppgifter utan samtycke från den det gäller. Det faktum att man t.ex. inom uppger sig ha en !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER 289 policy att samarbeta med skolan löser inte sekretessfrågan, dvs. sekre- tesslagen medger inte generella lösningar. Ytterst handlar detta om en avvägning mellan olika intressen. Intresset av att med mesta möjliga kunskap snabbt kunna se vilken åtgärd som behövs, vari ligger både ett rationaliseringsintresse men också ett intresse av att ge den bästa hjäl- pen, ställs mot intresset av att skydda enskilda personers integritet. Möjligheterna till samverkan mellan myndigheter i enskilda ärenden bygger först och främst på den enskildes samtycke. Där till finns i vissa fall begränsningar i sekretessen som möjliggör samarbete utan eller oavsett samtycke från klienten/patienten/familjen. Ett sådant exempel är när i sin utredning av ett barns förhållanden behöver uppgifter från andra myndigheter. Betydelsen av ett gott samarbete och bra samverkansformer mellan olika myndigheter och organisationer när det gäller barn som av olika skäl behöver samhällets stöd har förts fram i alla tänkbara samman- hang. Det gäller statliga utredningar, rapporter, betänkanden och pro- positioner likaväl som lokala vårdresursplaneringar, verksamhetsberät- telser m.m. Samverkan behövs för att samhällets gemensamma resurser skall utnyttjas effektivt, innebärande att man undviker dubbelarbete och att man i samarbete löser tvister kring gränsdragningsfrågor och kompe- tens. samverkan spänner över ett vitt fält, från medverkan i samhällsplanering till samarbete med olika myndigheter och verk- samheter i enskilda ärenden. Behovet av bättre samordning blir mer tydligt uttalat i tider med krympande samhällsresurser. ökar också behovet av att utveckla principer för samverkan. Det räcker inte med de skyldigheter till samverkan som finns inskrivna i olika lagar, även om samverkansprinciperna måste utgå ifrån vars och ens ansvars- område som det är beskrivet i lag. Ett välfungerande samarbete kräver att man är någorlunda enig om vilken ansvarsfördelning som gäller. En del av samarbetet handlar därför om att tillsammans tydliggöra an- svarsgränserna för var och en. Omorganisationer både i verksamhet och inom lands- tingen har både ökat samarbetet mellan "vårdgrannar" och satt fart på utvecklingen av nya samarbetsformer. På många håll i landet har landsting och kommuner tagit fram gemensamma skriftliga samverkansplaner där vars och ens ansvarsområde avgränsas och där också principer för och innehållet i samverkan bestäms. 290 !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER av att aktuella verksamheter förväntas få allt mindre resurser, uppstår behovet av prioriteringsrekommendationer som blir till ledning för den egna verksamheten och som också måste beaktas i samverkansplaner. För att underlätta samarbete ordnas gemensamma utbildningsaktiviteter och/eller regelbundet återkommande träffar kring allmänna frågor mellan myndigheter och verksamheter. Målsättningen är att öka förstå- elsen och respekten för varandras verksamhets- och ansvarsområde och för de prioriteringar som olika verksamheter tvingas göra. På flera håll i landet finns också fasta samverkansgrupper för enskilda ärenden. Det kan gälla övergrepp, flyktingproblematik eller särskilda projekt kring familjearbete. Gemensamt för samverkansgrupper är ett uttalat behov av tvärvetenskapligt teamarbete som utgår ifrån klientens/patientens sammansatta behov. Som ett hinder för konstruktiv samverkan nämns ofta tidsbrist, per- sonalbyten, oklara ansvarsområden samt sekretessfrågor. Vaga mål- sättningar, kollisioner mellan olika kunskapsmönster, förhållningssätt, professionella mål och maktstrukturer samt motstridiga ekonomiska intressen är några ytterligare besvärande hinder i samarbetet. Det yttersta syftet med samarbete kan sägas vara att garantera en service och vård som är korrekt, säker och av god kvalitet. Samverkan är därför inte ett mål i sig utan ett medel att nå vissa mål. När barn far illa eller misstänks fara illa behöver en helhetsbild av barnets och familjens situation och behov. För att få en sådan helhets- bild behövs en sammanslagning av den information, den bild som finns av familjen hos olika instanser. Konsekvenserna av bristande samarbete när barn far illa är att inte får den kunskap som behövs för att fatta adekvata beslut. Både JO och har i tillsynsärenden ofta påpekat just detta. Anmälnings- och uppgiftsskyldigheten i 71 § socialtjänstlagen finns för att, i de fall barn behöver skydd, garantera att , som är den myndighet som av samhället fått mandat och skyldighet att vid behov ingripa, skall få nödvändig information. Frågor som rör avgränsningar mellan myndigheter hör nära samman med frågor om samarbete mellan verksamheterna. Frågan om huvud- mannaskap hör också hit. Viss kritik har alltid framförts över att vård- resurser för barn och ungdomar är splittrade på olika huvudmän, vilket bedöms försvåra samordning och samarbete. Vi återkommer till detta nedan samt i kapitel 9. !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER 291 I projektet i studerades samverkan ur ett antal synvinklar. De frågeställningar man byggde stu- dierna på var: -Vilka behov och problem hos olika målgrupper är sådana att sam- verkande insatser kan anses vara påkallade? -Vilka resurser och kompetenser finns i det samlade verksamhets- fältet för att möta sådana preciserade behov? -Var i verksamhetsfältet identifieras dessa behov och problem? -Vilka åtgärdstyper och vilka preciserade verksamhetsformer mellan vilka verksamheter och kompetenser är motiverade i det enskilda fallet? Det man i princip kom fram till var att samverkan bör eftersträvas en- dast i sådana fall där förenade insatser från skilda kompetensområden är ofrånkomligt nödvändiga för att framgångsrikt bearbeta ett problem. I slutrapporten görs bedömningen att framgångsrik samverkan måste bygga på dels koordination av resurser, behov och ansvar, dels fast- ställda former för samverkan. "Skall samverkan lyckas, dvs. ge konkre- ta resultat i ärenden som man tidigare inte haft någon framgång med, skall den bygga på samspel med klart profilerade och specialiserade kontrahenter som går in i den gemensamma uppgiften på ett komplette- rande sätt" (1990). Andra talar i stället om kvalitativa förutsättningar för samarbete där en genuin önskan att samarbeta är en grundförutsättning. Denna kän- netecknas bl.a. av att man uppriktigt vill pröva vem eller vilka som bäst kan hjälpa klienten, oavsett om detta har sitt pris i ökade arbetsinsatser eller upplevd prestigeförlust. Förutsättningar för ett bra samarbete är då att det finns ett intresse för och kunskap om den andre parten, ömsesidigt förtroende samt respekt för varandras kompe- tens och arbetsområden (bl.a. 1990). Att en utbyggd samverkan ger ökad personkännedom som i sin tur ger större trygghet i kontakterna över verksamhetsgränserna och kanske också större respekt för villkor, synsätt och traditioner inom andra arbetsfält än det egna, verkar de flesta vara överens om. Huruvida en ökad samverkan i sig också leder till större förutsättningar att tillgodose djupgående och sammansatta behov hos människor eller om man genom samverkan bättre kan finna samlade lösningar för den enskildes eller gruppens totala situation, kan man ha olika åsikter om. och anser att beprövade samverkansvägar ofta inte tycks leda till att man finner samlade lösningar för enskilda och 292 !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER För det måste samarbetet på ett helt annat sätt än grun- das i en systematisk planering. Planeringen skall utgå ifrån klart av- gränsade och specialiserade verksamheter, som i gemensamt arbete kompletterar varandra (och 1990). Uttalandet får stöd av många som just anser att det i allt samarbete är oerhört viktigt att man i första hand inriktar sig på den egna profes- sionaliteten och utför det som man är utbildad till. I annat fall kan det bli så att man "lämnar de uppgifter som man är specialist på och ställer upp på att vara ett allmänt stöd för de vuxna i familjen. Därmed kom- mer personalens tid och kraft ofta att helt uppslukas av de vuxnas oöverstigliga problem, utspel, ageranden m.m." (Sundelin-Wahlsten 1997). I en studie för Svenska Kommunförbundets räkning över möjlighe- terna att effektivisera stödet till de mest utsatta barnen och ungdomarna anses samarbetet underlättas bl.a. av att verksamheter organiseras i ge- mensamma distrikt, att man har lämpliga funktions- och huvudmanna- skapsgränser, av att samlokaliseras till gemensamma hus samt av att man har samordnad politisk/administrativ ledning och finansiering. Vi- dare bör samarbetet avse samtliga nivåer. Det bör t.ex. finnas sam- arbetsgrupper på alla nivåer. Andra viktiga faktorer är att man har lag- arbete med företrädare för alla berörda verksamheter, att man har gemensamma utvecklingsprojekt och gemensam utbildning för perso- nal (1995). 3AMVERKANSPROJEKT MED BARN I FOKUS har, inom ramen för ett regeringsuppdrag att utarbeta ett åtgärdsprogram för att höja kompetensen i arbetet med barn inom individ- och familjeomsorg (Barn i fokus-projektet), ekonomiskt stött samt följt olika samverkansprojekt i landet åren 1991- 1995. I sin slutrapport konstaterar att de samverkansformer som man på olika håll försökt utveckla ibland varit framgångsrika, men ofta bara för . När projekt avslutats eller en eldsjäl bytt jobb har samarbetet runnit ut i sanden (1996:19). konstaterar vidare att samverkan oftast inne- burit att personal från olika myndigheter ingått i s.k. samrådsgrupper eller att man samarbetat i enskilda ärenden. Man utbyter information och försöker koordinera insatserna runt det enskilda barnet. Detta är en relativt enkel form av samarbete. Den typ av samverkan som handlar om sammanslagning och gemensamma funktioner uppfattas ofta som hotfull och skapar konflikter mellan personalgrupper. Det är dock den- na typ av samordning och gemensamt ansvar som ger de !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER 293 bästa förutsättningarna för att utforma sammansatt och snabb hjälp till barnen där de befinner sig (1996:19). Vägledande för satsningar i Barn i fokus-projektet var att öka kom- petensen hos de socialsekreterare som arbetar med utsatta barn. Inom projektet lades särskild vikt vid att fortsättningsvis stimulera och ut- veckla samverkansformer. har Socialstyrel- sen samlat 15 lokala projekt i ett nätverk för att främja kunskaps- och erfarenhetsutbytet dem emellan. De erfarenheter man haft av samverkansprojekt är att samarbetet bidrar till identifiering av familjer och barn som behöver särskilt stöd och att utbudet av insatser blir mer varierat och bättre anpassat till enskilda familjers behov (Socialsty- relsens redovisning till regeringen ). 8.2.2Samarbete mellan barnomsorg, skola, barnpsykiatri och individ- och familjeomsorg Vi har i vår enkätundersökning ställt en mängd frågor angående samar- bete mellan olika myndigheter/instanser. De instanser vi skickat enkäter till är skolan, barnomsorgen, IFO och BUP/PBU. Frågorna ställdes på ett liknande sätt i alla de olika enkäterna så att en jämförande utvärdering skulle underlättas. Alla frågor hade öppna svarsalternativ. På så sätt har vi fått varje respondents subjektiva uppfattning av samarbetet. De frågor vi genomgående ställt är: -Bedrivs organiserat, regelmässigt samarbete med andra myndig- heter/instanser? -På de områden som samarbetet fungerat bra, vad anser ni vara de huvudsakliga kriterierna för detta? -På de områden som samarbetet fungerat dåligt, hur skulle det kunna förbättras? -Med vilka andra myndigheter/instanser vore ett (utökat) samarbete önskvärt? -Hur finansieras samarbetet? Av sammanställningen kan man utläsa att alla instanser uppfattar sig ha ett relativt regelbundet samarbete med IFO. Det starkaste samarbetet med IFO förefaller skolan ha där av alla svarande i skolen- käten anser sig ha ett regelbundet samarbete. Det svagaste samarbetet återfinns mellan skolan och barnomsorgen. av skolorna anser sig ha ett regelbundet samarbete med barnomsorgen. 294 !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER barnomsorgen uppfattar av de svarande kommunerna ett sam- arbete med skolan. Alla instanser vill ha ett utökat samarbete med BUP/PBU. Här har IFO det största behovet, där av de svarande kommunerna har ut- tryckt önskemål om utökat samarbete med BUP/PBU. Även här verkar det minsta samarbetsbehovet finnas mellan skolan och barnomsorgen. av skolorna har uttryckt önskemål om utökat samarbete med barnomsorgen. av barnomsorgens svarande önskar utökat samarbete med skolan. av barnomsorgens svarande har önskat utökat samarbete med BUP. BUP önskar inget utvidgat samarbete med barnomsorgen. Av de tillfrågade inom barnomsorgen har regelbundet samarbete med medan önskar utökat sam- arbete. Av IFO har svarat att de regelbundet samarbetar med barnomsorgen och önskar utökat samarbete. När det gäller sam- arbetet mellan skolan och IFO har av skolorna alltså svarat att de regelbundet samarbetar med IFO och har svarat att de önskar ut- ökat samarbete. Av IFO har svarat att de regelbundet samarbetar med skolan och önskar utökat samarbete (se figurer nedan). Det framgår inte av svaren vad olika svaranden bedömt som ORGANISERAT REGELM¤SSIGT samarbete. Vår tolkning är att man inkluderar samarbetsinsatser kring enskilda barn. !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER 295 &IGUR "ESKRIVNING AV SAMARBETE 296 !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER &IGUR –NSKEM¥L OM UT¶KAT SAMARBETE I vår undersökning kan vi urskilja ett antal kriterier som anses utmärka ett bra samarbete: -respekt för varandras kompetens -överensstämmande uppdrag/synsätt -personliga relationer. !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER 297 Dessa återfinns som de mest frekvent angivna kriterierna hos alla in- stanser, dock ej nödvändigtvis i den ordningsföljden. På frågan om hur samarbetet skulle kunna förbättras kan en liknande sammanställning göras. Alla instanser har på den frågan angivit något eller några av följande kriterier som de viktigaste för förbättrat samarbete: -upprätta gemensamma samarbetsdokument -skapa respekt för varandras kompetens -samordna varandras uppdrag. Jämför man dessa kriterier med kriterierna för bra samarbete så ser man att de som väntat till stor del matchar varandra. (UR FINANSIERAS SAMARBETET På frågan om samarbetets finansiering har en tydlig majoritet av de svarande angivit att inga speciella samverkansmedel finns, eller att finansiering för samarbete sker inom befintlig budgetram. Tydligast är det inom skolan där av de svarande skolorna angett detta. Vad gäller extern finansiering, t.ex. samarbetsprojekt, så tyder enkätsvaren på att denna typ av samarbete är vanligast hos BUP/PBU. av de svarande klinikerna har angett att samarbete sker med extern finan- siering. I denna kategori ligger skolan lägst . 8.3Samarbete vid barns och ungdomars behov av skydd Barns utsatthet väcker ofta starka känslor hos inblandade professio- nella. Olika strategier används för att skydda sig mot insikten om bar- nets utsatthet. Endast bråkdelen av utsatta barn anmäls/rapporteras till socialtjäns- tens individ- och familjeomsorg. Som exempel anmäler skolpersonal av de barn och ungdomar som man misstänker har allvarlig social problematik, och anmälningarna görs sent (sen 1996). En liknande bild av förskolans/barnomsorgens benägenhet att kontakta individ- och familjeomsorg finns. En under- sökning omfattande 3 700 förskolebarn i visar att hälften av de barn där personalen misstänkt att barnet for illa fortfarande inte hade kontakt med individ- och familjeomsorgen. Barnen hade inte fått någon hjälp utan levde hemma med samma problem och 298 !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER svårigheter som tidigare (m.fl. 1992). Sammantaget ger det en skrämmande bild av förutsättningarna för att erbjuda utsatta barn hjälp och stöd, eller vid behov skydd. Några av de vanligaste skälen till att personal inom andra verksam- heter inte anmäler misstankar om att barn behöver skydd till social- tjänsten anges vara att man saknar bevis på att barnet behöver skydd, att det inte lönar sig att anmäla – man tror inte att det hjälper barnet –, att man i stället själv tar hand om problemen på olika sätt samt att man på annat sätt samarbetar med individ- och familjeomsorgen, t.ex. in- formellt (bl.a. 1996, m.fl. 1996). Sett ur perspektiv är det uppenbart att anmälnings- skyldigheten inte efterlevs vilket sätter funktion som yttersta skyddsnät för barn ur spel. Personalgrupper inom förskola, skola m.fl. har sannolikt inte tillräcklig kunskap om anmälningsskyl- digheten och om det varierade utbud av insatser som kan erbjuda familjer. Attityderna mot IFO är ofta negativt laddade i allmän- het beroende på att IFO har den obehagliga skyldigheten att ibland be- höva ifrågasätta någons föräldrakompetens. Vetskapen om det "farliga" leder till att andra yrkesgrupper drar sig för kontakt. Med tanke på de resurser IFO har till sitt förfogande för föräldrastöd skulle det vara önskvärt att personal i förskola och skola, i ett mycket tidigt skede, in- formerar föräldrar om alla möjligheter som står till buds och även med- verkar i en första kontakt mellan föräldrar och IFO (m.fl. 1997, hearing med ). 8.3.1Den samlade kompetensen kan tas bättre tillvara Personalen inom barnomsorg och BVC har ofta arbetat länge i sin res- pektive verksamhet och de har utvecklat en stor känslighet för barns utsatthet. Den utgör därför en ovärderlig resurs då det gäller att tidigt uppfatta barns utsatthet och motivera föräldrarna att söka adekvat hjälp. Metoderna kan förfinas och kompetensen ytterligare ökas så att denna personal i samarbete eller samråd med socialsekreterare kan motivera föräldrar att söka hjälp (1996). Detsamma torde gälla personal inom skolan. Barnomsorgspersonalen lägger ofta ner mycket tid på samtal med föräldrar vars barn man oroar sig för. Barnomsorgspersonalen anser ofta att den har en god kontakt/relation till föräldrarna. Ändå blir oron för barnets psykiska välfärd inte klart uttalad. I stället för att i samtal med föräldrarna fokusera oron för barnet, försöker barnomsorgsperso- nalen få föräldrarna att förstå hur viktigt det är med stimulans, att barn !NALYSER AV SAMARBETE MELLAN OLIKA VERKSAMHETER 299 får god och näringsrik mat, att barn kommer ut i friska luften, att barn och föräldrar gör något trevligt tillsammans etc. (1996). Inom BVC försöker man ge patienter som man oroar sig för mer tid. Man anser sig dock inte längre ha tid att göra hembesök i den utsträck- ning som man önskar. Detta gäller i synnerhet barn som vid upprepade tillfällen inte kommit till BVC. När det blir långa intervaller mellan besökstillfällena blir det också svårt för personalen att bedöma hur barnet mår eller hur barnet har det. Man anser sig då inte ha tillräckligt på fötterna för att ta upp den oro man känner med föräldrarna, utan även här blir det i stället mer tal om barns behov i allmänhet (1996). Personal i basverksamheterna skola, barnomsorg och BVC som möter barn och ungdomar i utsatta situationer blir alltså, ofta i sin rädsla för att stöta sig med föräldrarna, otydliga i sin kontakt med dem.