sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Vid premiesättningen skulle ett försäkringsbolag sannolikt ta hänsyn till allmän kunskap om skadefrekvensen i den bransch i vilken företaget var verksamt, företagets tidigare skadehisto- rik, vilka arbetsmiljöåtgärder som vidtagits inom företaget samt vilka rutiner som gällde för att underlätta för sjukskrivna att återgå i arbete. Även de anställdas kön och åldersstruktur torde sannolikt kunna komma att få viss betydelse vid premiesättningen. Eftersom arbetsskadeförsäkringen enligt kommitténs förslag skulle komplettera en ohälsoförsäkring och endast ge viss kompensation för inkomstbortfall fanns det enligt kommittén sannolikt inte några till- räckligt positiva drivkrafter för försäkringstagare och försäkringsgivare att gemensamt hålla skadekostnaderna låga. Kommittén uttryckte också farhågor om att skadestatistiken skulle kunna bli sämre vid en privatisering eftersom man inte kunde förvänta sig någon mer om- fattande samverkan i fråga om skadeinformation mellan försäkrings- givarna. Därigenom skulle förutsättningarna för arbetsmiljöarbetet försämras. Sjuk- och arbetsskadekommittén lade inte fram något förslag om differentierade skadepremier varken i en arbetsskade- försäkring administrerad av arbetsmarknadens parter eller i ett privat försäkringsalternativ för arbetsgivarna. Kommittén diskuterade (SOU 1996:113 s. 155 f.) även frågan om den ekonomiska drivkraft som ett system med differentierade avgifter till den allmänna sjukförsäkringen och arbetsskadeförsäkringen skulle utgöra. Tanken skulle då vara att framgångsrikt folkhälsoarbete, före- byggande arbete i företagen och förvaltningarna samt arbetslivsinriktat rehabiliteringsarbete i samverkan skulle kunna resultera i, enligt visa regler, rabatterade arbetsgivar- och egenavgifter. Kommittén studerade utländska erfarenheter och även det system som arbetsmiljökommissio- nen hade fört fram. Kommittén konstaterade dock att utrednings- direktiven utgick från att en allmän ohälsoförsäkrings avgifter ej skulle vara differentierade. &¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 241 6.9Våra överväganden och förslag om arbetsskaderapporteringen och differentierade avgifter i skadeförebyggande syfte m.m. För att en arbetsskadestatistik ska kunna ha en reell uppgift att fylla i det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet måste systemet innehålla uppgifter som är så nära sanningen som möjligt. Det är viktigt att alla arbetsskador rapporteras oberoende av om det i det enskilda fallet är fråga om lång, kort eller ingen sjukfrånvaro alls. Många arbetsskador som t.ex. hörselskador, vibrationsskador och ar- betsolyckor med hot och våldsinslag m.fl. leder till bestående skador utan att den drabbade måste vara frånvarande från sitt arbete i större ut- sträckning. Ur förebyggande sy npunkt är det väsentligt att även arbets- skador som leder till frånvaro rapporteras. är det bara en tillfällighet om det blir kort eller lång frånvaro till följd av ett specifikt skadefall. Fall med upprepad kort- tidsfrånvaro är vidare ur förebyggande sy npunkt en ovärderlig kun- skapskälla. När lagen om Sjuklön (SjLL) infördes ändrades förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (FASP) så att frånvaro som medfört eller kunde antas medföra rätt till sjuklön enligt SjLL såväl som ersättning från arbetsskadeförsäkringen skulle anmälas till . Det är enligt vår mening viktigt markera att också frånvaro () ska anmälas till kassan. För att tydliggöra att arbetsgivarna ska rapportera även kortare ar- betsrelaterade sjukfall föreslår vi att bestämmelserna om anmälnings- Kompletteringen innebär att arbetsskadean- mälan ska göras SENAST INOM FJORTON DAGAR efter det att arbetsgivaren fått underrättelse eller kännedom om ett arbetsskadefall. På det sättet markeras både att kortare sjukfall ska rapporte- ras till kassan och vilken den senaste tidpunkten för en arbetsskadean- mälan till kassan ska vara. Omedelbarhetskriteriet ska dock behållas som ett rättesnöre för när arbetsgivaren ska göra sin anmälan om inträffad arbetsskada till försäk- ringskassan. Vi anser att den föreslagna ändringen i LAF kommer att föra med sig att arbetsgivaren och arbetstagaren i varje sjukfall får an- ledning att fundera på och diskutera om sjukfallet i fråga beror på att något i arbetsmiljön är skadligt redan när fjortondagsgränsen närmar 242 &¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR På så sätt kan en skadeförebyggande arbetsmiljöfaktor komma in tidigt i bilden. Den av oss föreslagna ändringen i LAF kan också föra med sig att kan göra sammanställningar över arbetsskadorna re- lativt snabbt. Detta kan ge en tidig signal på hur utvecklingen av arbets- skadorna sker på en övergripande nivå. Detta är en väsentlig del av det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet. Frågan om de skadeförebyggande effekterna av en differentierad ar- betsgivaravgift utreddes av arbetsmiljökommissionen i början av 1990- talet. Kommissionen lade också fram ett differentieringsförslag. utredningar i frågan har emellertid visat att en sådan differentiering inte har några egentliga skadeföreb yggande effekter. Arbetsmiljön är inte bättre i länder som har ett differentierat premiesystem. Den slutsatsen har också professor kommit till när hon jämfört den svenska arbetsskadeförsäkringen med utländska modeller. Hetzler har särskilt studerat förhållandena i vissa delstater i och i och funnit att en differentierad premiesättning inte har någon effekt på det skadeförebyggande arbetet. Ett arbetsmiljöarbete som bedrivs av lokala skyddsombud ute på ar- betsplatserna i kombination med de internkontrollregler som beskrivits i avsnitt 6.4 för med sig skadeföreb yggande effekter som enligt vår me- ning är längre verkande än den premiedifferentiering som finns i andra länder. Vi har därför för vår del avstått från att studera frågan vidare. I ka- pitel 10 presenterar vi ett alternativ med en tilläggsförsäkring administ- rerad av arbetsmarknadens parter. I ett sådant system kan möjligen för- utsättningarna att åstadkomma arbetsmiljöförbättringar genom en diffe- rentierad premiesättning vara större än inom ett fortsatt offentligt sys- tem. Vi föreslår ingen ändring av det generella arbetsskadebegreppet. Det är allmänt omvittnat att LAF med sitt generella skadebegrepp har bidragit till att kunskapen om sjukdomars orsak och uppkomst har breddats på många medicinska forskningsområden. Med en generell regel kan man snabbt fånga in den medicinska och tekniska utveck- lingen. Kravet på medicinskt underlag har medfört att kunskapen om arbetsmiljöns inverkan på de förvärvsarbetandes hälsa ökar. Ska ar- betsskadeförsäkringen utgöra ett verktyg i det skadeförebyggande ar- betet är det med andra ord ändamålsenligt att behålla det generella ar- betsskadebegreppet. Vi föreslår i avsnitt 5.6 olika åtgärder för att åstadkomma en säkrare och snabbare handläggning av arbetsskadeärendena i försäkrings- kassorna. I avsnitt 5.10 föreslår vi vidare att arbetsskadeförsäkringen ska ges en mer aktiv roll i rehabiliteringen av de arbetsskadade bl.a. &¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 243 genom nya regler om omställningsersättning. En på olika sätt förbättrad tillämpning har enligt vår mening liksom den aktiva roll vi vill att ar- betsskadeförsäkringen ska ha också viktiga skadeföre- byggande effekter. För att förhindra möjligheter till överkompensation föreslår vi att samordningsreglerna i lagen om arbetsskadeförsäkring och lagen om allmän försäkring ska kompletteras i vissa avseenden. I direktiven anges att i en skrivelse till föreslagit en komplettering av samord- ningsreglerna i lagen om arbetsskadeförsäkring och i lagen om allmän försäkring. Det gäller dels samordning mellan livränta och förtidspen- sion/sjukbidrag, dels livränta och tidigare utbetalad sjukpenning. Vi ska vid översynen av arbetsskadeförsäkringen se över reglerna för samordning av arbetsskadelivränta och ersättning enligt lagen om allmän försäkring. 7.1.2Samordningen med förtidspension/sjukbidrag framhåller i den nämnda skrivelsen att enligt nu- varande regler samordnas livränta och förtidspension då en person ar- betar och drabbas av både arbetsrelaterade sjukdomsbesvär och icke arbetsrelaterade besvär och prövningen av rätten till förmånerna sker . Däremot saknas det regler som föreskriver att en samordning ska ske mellan den del av förtidspensionen/sjukbidraget som svarar mot hela inkomsten som oskadad och arbetsskadelivräntan om förmå- nerna prövas vid skilda tillfällen. RFV anger att oavsett om rätten till förtidspension och livränta prö- vas eller om livräntan och förtidspensionen beviljas vid skilda tillfällen bör en samordning göras. Förmånerna bör dock endast samordnas till den del som de täcker samma inkomstförlust och kom- pensationen bör bli till den delen. För att uppnå det bör samordningsreglerna ändras i 6 kap. 1 § LAF. Enligt nuvarande regler i 6 kap. 1 § LAF samordnas livränta och för- tidspension då en person arbetar och drabbas av både arbetsrelaterade sjukdomsbesvär och icke arbetsrelaterade sjukdomsbesvär och pröv- ningen av rätten till förmånerna sker SAMTIDIGT Förmånerna samordnas till den del som de täcker samma inkomstförlust och kompensationen blir till den delen. Enligt förarbetena grundas rätten till arbetsskadelivränta på samma invaliditetsbegrepp som inom den allmänna försäkringen (proposition 1975/76:197 sid. 104 ff). Den allmänna försäkringens förmåner är grundläggande i arbetsskadefallen och livränta ska ges ut som ett kom- plement. Sammanlagt ska förmånerna ges ut med ett belopp som svarar mot hela den genom arbetsskadan föranledda inkomstförlusten. Prin- cipen är att den försäkrade ska försättas i samma ekonomiska situation som om arbetsskadan inte hade inträffat. Arbetsskadelivräntan svarar endast för den del av inkomstförlusten som inte ersätts genom pension från den allmänna försäkringen. Livräntans nettobelopp kommer därför att variera beroende på den skadades pensionsförhållanden. Brutto- nivån kommer emellertid alltid att vara oberoende av utfallande pen- sionsförmåner. Den bestäms uteslutande av den genom arbetsskadan föranledda inkomstförlusten. Är arbetsförmågan nedsatt av både ar- betsskada och annan sjukdom görs det en bedömning av hur stor andel av den totala invaliditeten som kan hänföras till arbetsskadan. Föredragande statsrådet uttalade bl.a. att i de fall en person på grund av arbetsskada har invalidiserats till och således lyfter arbetsskadelivränta men inte pension, skall inte livräntan sam- ordnas med en pension som senare utges på grund av annan inkomst- förlust än den som har föranletts av arbetsskadan (sid. 105). Skulle rätten till pension i detta fall till viss del vara avhängig av den gamla arbetsskadan, bör dock denna del av pensionen samordnas med liv- räntan. Medför arbetsskada 40-procentig invaliditet och får den arbets- skadade sedermera full pension på grund av en helt annan skada, bör samordning ske av pensionen. I tidigare domstolspraxis har man ansett att samordning inte ska göras i de fall en person har beviljats arbetsskadelivränta till och på grund av icke arbetsrelaterade sjukdomsbesvär beviljas förtidspension, under förutsättning att för- månerna inte föranletts av samma sjukdomsbesvär ( jfr. FÖD 1995:28). Den lösning som man har valt i praxis leder emellertid till att den försäkrade i många fall blir överkompenserad, dvs. får av tidigare inkomst som frisk. Dessutom leder det till en till- lämpning som inte är enhetlig. Att många försäkrade blir överkompen- serade beror på att livränta enligt LAF jämställs med förvärvsinkomst och i likhet med förtidspension/sjukbidrag enligt AFL grundar rätt till pension. Samma regler som gäller för livräntan gäller även vår före- slagna omställningsersättning. Detta innebär att beviljad omställ- ningsersättning eller livränta ingår som del i den pensionsgrundande inkomsten och att förmånerna påverkar tilläggspensionens storlek i po- sitiv riktning. En senare beviljad förtidspension beräknas utifrån den ATP-poäng som grundats av både ersättning enligt LAF och för- värvsinkomst. Om senare beviljad förtidspension/sjukbidrag inte sam- ordnas med en utgående omställningsersättning eller livränta, kommer förmånerna därför att kompensera samma inkomstförlust. Huvudprincipen bör vara att den försäkrade ska försättas i samma ekonomiska situation som om arbetsskadan inte inträffat. Samord- ningen bör därför begränsas till att avse fall där ersättningen enligt LAF och förtidspensionen/sjukbidraget avser att kompensera samma inkomstbortfall. Föreligger det inte en sådan situation saknas det skäl till att den ersättningsberättigade inte skulle få uppbära båda förmåner- na ograverade. Enligt vår uppfattning bör en samordning göras om förmånerna prövas vid skilda tillfällen och oavsett förmånernas art och utfallande nivå. En samordning bör därför göras även i de fall den enskilde till följd av arbetsskada har invalidiserats till en mindre del och senare efter omplacering i nytt arbete beviljas t.ex. halv förtidspension till följd av en icke arbetsrelaterad sjukdom. Förmånerna bör dock sam- ordnas endast TILL DEN DEL de avser att täcka samma inkomstförlust. En- ligt vår mening ger uttalandena i förarbetena också stöd för detta. saknas det regler som föreskriver att en samordning ska ske när den försäkrade beviljas livränta enligt LAF och vid en senare tid- punkt anses berättigad till förtidspension /sjukbidrag med anledning av en icke arbetsrelaterad sjukdom. Enligt vår mening finns det skäl att föra in regler som föreskriver att en samordning bör ske i sådant fall. Eftersom vi föreslår att det ska införas en särskild ersättningsform i arbetsskadeförsäkringen, omställningsersättning (se avsnitt 5.10), bör samordningsreglerna även omfatta denna. Vi föreslår att det i 6 kap. 1 § LAF förs in att samordning ska göras om någon som har rätt till omställningsersättning enligt 3 kap. och är berättigad till förtidspension/sjukbidrag till följd av icke arbetsrelaterade sjukdomsbesvär. Vi föreslår att en ändring görs i 6 kap. 1 § LAF på så sätt att när en försäkrad beviljas omställningsersättning eller livränta enligt LAF och anses berättigad till förtidspension/sjukbidrag med anledning av icke arbetsrelaterad skada/sjukdom, ska förmånerna samordnas på samma sätt som om prövningen av ersättningen enligt LAF och förtidspensionen/sjukbidraget hade skett . En fråga som har kommit upp i utredningens slutskede är hur sam- ordningen av förmåner som prövas vid skilda tillfällen närmare ska kunna göras. Det har bl.a. framförts önskemål om beräkningsmodeller. Enligt vår mening förutsätter emellertid detta en mer grundläggande och omfattande utredning på området än vi har haft möjlighet att göra utifrån den tid som vi har till förfogande. framhåller i den nämnda skrivelsen att det är an- geläget att förtydliga vad som gäller i fråga om samordning av arbets- skadelivränta och sjukpenning enligt AFL. Mot bakgrund av rättsläget och förändringar i lagen om arbetsskadeförsäkring 1993 saknas det, enligt verkets mening, erforderligt lagstöd för att vid beviljande av ret- roaktiv livränta göra avdrag för den sjukpenning som redan betalats ut med stöd av 3 kap. 7 § AFL. Det finns anledning att befara att enbart gällande reglerna i 6 kap. 7 § LAF jämförd med 17 kap. 1 § AFL inte skulle hålla vid en domstolsprövning, särskilt som det i förarbetena till bestämmelserna framgår att de förutsättningar som ges i bidragshänse- ende bör vara vägledande för samordningen och inte en skälighetsbe- dömning. Något klargörande gjordes inte i samband med att arbets- skadesjukpenningen togs bort 1993. Ett förtydligande kan lämpligen ske genom att i 3 kap. 5 § första stycket AFL – bland övriga anledningar – införa bestämmelser om om- prövning av sjukpenninggrundande inkomst när livränta beviljas. I 3 kap. 7 § AFL kan – till där nämnda förmåner – läggas till livränta en- ligt LAF. Därmed skulle det finnas samma stöd för samordning mellan sjukpenning och livränta som mellan sjukpenning och pension. infördes en allmän avräkningsregel vid retroaktiv utbetalning av förmåner i 17 kap. 1 § AFL. infördes i 6 kap. 7 § LAF en hänvisning till 17 kap. 1 § AFL . Enligt 17 kap. 1 § AFL ska ersättning enligt AFL eller enligt annan författning, som har betalats ut av en allmän försäkringskassa eller ar- betslöshetskassa, minskas om det senare beviljas annan ersättning ret- roaktivt enligt AFL som den tidigare utbetalade ersätt- ningen. Minskningen ska ske med det belopp som överstiger vad som ska utges för perioden om beslutet om båda ersättningarna hade före- legat . I förarbetena till 17 kap. 1 § AFL uttalade föredragande statsrådet bl.a. följande beträffande 6 kap. 7 § LAF (propositionen 1982/83:3 s. 74). saknas det helt avräkningsregler när retroaktiva förmåner utgår från arbetsskadeförsäkringen. Bestämmelsen ska till- lämpas bl.a. när livränta betalas ut retroaktivt och delpension har utgått . I övrigt hänvisades till specialmotiveringen i 17 kap. 1 § AFL. I den allmänna motiveringen och i specialmotiveringen till 17 kap. 1 § AFL (proposition 1982/83:3 s. 63 f och 67) uttalade föredragande statsrådet bl.a. att det var orealistiskt att – som direktiven angav – för- söka skapa en generell samordningsregel. I viss utsträckning kunde man dock förenkla de samordningsregler som redan fanns och göra dem mer heltäckande. Man föreslog att det skulle införas regler för av- räkning vid retroaktiva förmåner och beräkning av livränteunderlag vid arbetsskada. I övrigt borde orimliga konsekvenser av att en samord- ningsregel saknas kunna undvikas genom att de tillämpande myndig- heterna ser till syftet med olika bidrag och förhindrar samtidig utbetal- ning av flera bidrag när det uppenbarligen inte kan vara åsyftat av lag- stiftaren. Vidare uttalade föredragande statsrådet att den nya regeln skulle gå ut på att försäkringskassorna vid retroaktiv utbetalning av en ersättning enligt AFL skulle räkna av andra ersättningar som hade utgetts som den retroaktiva ersättningen avsåg, förutsatt att det var fråga om ersättningar som enligt särskilda regler eller direkt på grund av bidragsvillkoren inte ograverade fick utges . Någon upp- räkning av vilka situationer som avsågs skulle inte göras. Utgångs- punkten skulle i stället vara att avräkning skulle göras om en försäkrad, därför att en viss ersättning betalas ut retroaktivt, skulle få en totalt sett högre ersättning än han skulle ha fått om myndigheten haft att ta ställ- ning till båda förmånerna . För att kunna göra den bedömningen måste den myndighet som hade att fatta beslut om en retroaktiv ersättning ta reda på vilka andra ersättningar som hade getts ut , exempelvis genom att inhämta uppgift därom från den försäkrade. Vidare måste myndig- heten gå tillbaka till de regler som gällde för de aktuella förmånerna och undersöka om dessa hade kunnat utgå och utan minsk- ning under löpande förmånstid. Om så inte var fallet borde avräkning göras med så stort belopp som hade utgetts utöver vad som skulle ha betalats ut om någon retroaktivsituation inte hade förelegat. uttalade i SfU 1982/83:14 att det var självklart att de förutsättningar som fanns angivna i bidragsbestämmel- serna för att få en förmån måste styra handläggningen av ärendena när förmåner utgavs . Någon skälighetsprövning därutöver kunde således inte komma i fråga. Utskottet ville emellertid understryka vik- ten av att man, i de situationer där det kunde uppkomma fråga om att utge flera förmåner, särskilt noga klarlade förutsättningarna för förmånernas utgivande, eftersom det i lagstiftningens övergripande syfte låg att man skulle uppnå ett materiellt tillfredsställande resultat. Vidare ställde sig utskottet positivt till att införa en allmän regel om att vid retroaktiva utbetalningar av en förmån enligt AFL skulle kunna avräkna tidigare ersättningar enligt denna lag eller annan bidragsförfattning som utgått som den retroaktiva ersättningen avsåg. Avräkningsreglerna i AFL skulle även gälla inom arbetsskadeförsäkringen. Sedan arbetsskadesjukpenningen slopades 1993 har arbetsskadade som är sjukförsäkrade enligt AFL vid arbetsskada under sjukdom rätt till samma förmåner från sjukförsäkringen som vid annan sjukdom. Ersätt- ning från arbetsskadeförsäkringen har huvudsakligen utgått i form av livränta. Något klarläggande av tillämpningen av avräkningsreglerna gjordes inte i samband med att arbetsskadesjukpenningen togs bort. I avsnitt 5.10 har vi föreslagit att det ska införas en särskild ersätt- ningsform i arbetsskadeförsäkringen, omställningsersättning. Försäk- ringskassan ska ha möjlighet att betala ut omställningsersättning när den arbetsskadade enligt upprättade plan genomgår en rehabilitering. I en del fall kan det komma att dröja innan försäk- ringskassan fattar beslut om rätt till omställningsersättning, vilket med- för att sjukpenning kan komma att utbetalas . Den för- säkrade kan ha börjat sin rehabilitering. sättningen kan i sådant fall komma att avse som redan utbe- talad sjukpenning enligt AFL. Livränta beviljas sedan den sjukdom som har förorsakats av skadan har upphört och kan beviljas retroaktivt från tidpunkten för framställan om ersättning. Även livräntan kan komma att avse som redan utbetalad sjukpenning enligt AFL. Tillämpningen av samordningen av ersättning enligt LAF och sjuk- penning enligt AFL bygger på att den först utbetalade förmånen inte lagligen kan utges med den retroaktivt beviljade förmånen. Reglerna är emellertid inte helt klara och det finns skäl att förtydliga vad som gäller i fråga om samordning av såväl omställningsersättning som arbetsskadelivränta enligt LAF och sjukpenning enligt AFL. förordar att det i 3 kap. 7 § AFL bland där nämnda förmåner läggs till livränta enligt LAF, vilket möjliggör att vid beviljande av retroaktiv livränta göra avdrag för den sjukpenning som redan har betalats ut. Dessutom framhåller verket att det i 3 kap. 5 § första stycket AFL förs in en bestämmelse om omprövning av den sjukpenninggrundande inkomsten när livränta beviljas. Det kan diskuteras om RFVs föreslagna lösning underlättar tillämp- ningen och tydliggör reglerna på ett önskvärt sätt. Andra möjliga lös- ningar skulle kunna vara att infoga bestämmelser i eller att låta RFV lösa frågan i föreskrifter. Vi har emellertid funnit att RFVs för- slag är godtagbart. Ändringarna bör avse både livränta och omställningsersättning. Det finns därmed samma stöd för samordning mellan sjukpenning och livränta/omställningsersättning som mellan sjukpenning och pension. Dessutom undviks situationen att sjukpen- ning betalas ut efter en sjukpenninggrundande inkomst som inkluderar den inkomstminskning som redan kompenseras av liv- ränta/omställningsersättning. I sammanhanget kan nämnas att förtids- pensionsutredningens förslag kan komma att få konsekvenser för åt- minstone reglerna i 3 kap. 5 § AFL. Rehabiliteringsersättning enligt 22 kap. AFL betalas ut till en försäkrad som deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering. Rehabiliteringsersätt- ningen består av rehabiliteringspenning och särskilt bidrag. I 22 kap.15 § AFL finns det samordningsregler som anger att reha- biliteringspenningen ska minskas med det belopp som den försäkrade får som sjukpenning och livränta enligt LAF. Om en försäkrad, som har en godkänd arbetsskada genomgår ar- betslivsinriktad rehabilitering kan det föreligga förutsättningar för rätt till såväl rehabiliteringspenning enligt AFL som omställningsersättning enligt LAF. I de fall som i efterhand får information om att en försäkrad har påbörjat en arbetslivinriktad rehabilitering kan omställningsersättning komma att beviljas med retroaktiv verkan. Det kan därför uppkomma behov av att samordna förmånerna så att rehabi- literingspenningen minskas med det belopp som den försäkrade får som omställningsersättningen. Vi föreslår därför att det i punkten 2 i första stycket av 22 kap. 15 § AFL läggs till att rehabiliteringspenning ska minskas med det belopp den försäkrade får som omställningsersättning enligt LAF.