sou · GMB3160d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Den senaste generationens riskvärderingsmodeller är de s.k. Value at Risk modellerna. Value at Risk (VaR) definieras som det belopp som mest förloras med en viss vald procents sannolikhet under en bestämd innehavsperiod. Det är alltså ett sannolikhetsbaserat riskmått, till skill- nad från gap- och durationsmåtten. I princip kan metoden användas på alla typer av marknadsrisker un- der förutsättning att man kan beskriva sambandet mellan förändringar i marknadsvärdet och förändringar i en specifik riskfaktor. VaR metoden används således främst för positioner som marknadsvärderas löpande och passar därför bäst för värdering av riskerna i de tillgångar som ingår i handelslagret. Resultaten i VaR modellerna är mycket känsliga för gjorda antagan- den och valda dataserier, vilket kan innebära att en bank kan få stora skillnader i resultat ur olika VaR modeller. Eftersom VaR måttet visar på förväntad förlust under normala omständigheter bör modellen komp- letteras med s.k. stressimulering, dvs. att utreda hur stora förluster ban- ken kan förväntas lida under extrema marknadsförhållanden såsom en börskrasch eller dramatiska ränteförändringar. 35 För en detaljerad förklaring av hur derivat kan användas vid hedging, se t.ex. (1989), Options, Futures and , . 206 Risker och riskhantering i bankrörelse Till de fördelar som finns med metoden hör att det är ett relativt lätt och begripligt sätt att ringa in resultateffekterna under såväl normala som extrema förhållanden. Det går att besvara vilken kapitalbuffert som är lämplig för banken under olika förutsättningar. Dessutom går det att jämföra aktierisk med ränterisk och med växelkursrisk, eftersom VaR riskmåtten är helt jämförbara. Därigenom kan ledningen (eller snarare bankens riskkontroll) sätta begränsningar (s.k. limiter) på olika typer av handelspositioner. VaR ansatsen är således ett betydelsefullt steg framåt för att bankerna skall kunna relatera resultatet till risken. Det är även lättare att fördela kapital utefter risk och således mäta den riskjusterade avkastningen på kapitalet (se vidare avsnitt 5). Riskbaserad kapitalallo- kering är således ett sätt att hantera den på detta sätt uppmätta riskexpo- neringen. Sammantaget kan utvecklingstendensen avseende mätning och hante- ring av marknadsriskexponering sägas gå från den relativt primitiva ga- panalysen via simulering och durationsanalys över mot VaR ansatsen, som erbjuder nya möjligheter till riskkontroll. Den modellansatsen är bara i början av sin potential. Genom utveckling av datorsystem och statistiska metoder kommer metoden att förfinas ytterligare. Bankernas analys av kreditrisker fokuserar på att bestämma sannolikhe- ten för att motparten i en finansiell transaktion inte skall uppfylla sina förpliktelser. Således utgör en gedigen kreditanalys en central del av bankernas kreditgivning och kreditinnehav. Bankernas hantering av motpartsrisker i värdepappersaffärer inne- håller också ett visst mått av kreditanalys. Ofta är dock motparterna i sådana affärer andra finansiella institut eller stora företag vilket innebär att de är riskklassificerade av oberoende s.k. ratinginstitut. Sådan rating spelar stor roll för bedömningen av motpartsrisken. En mer utvecklad rapportering om institutens riskexponering skulle underlätta för aktör- erna att dessutom bilda sig en egen uppfattning om motpartsrisken i vär- depapperstransaktioner. Det är framför allt utombalansaktiviteter såsom derivatpositioner, och i förekommande fall VaR-resultat, som skulle kunna rapporteras tydligare i exempelvis årsredovisning och delårsrap- porter. En stor del av kreditanalysen vad gäller utlåning görs med avseende på kundspecifika faktorer och resulterar i ett beslut om huruvida kund-en får låna eller inte, samt till vilka villkor lånet kan beviljas. Det ligger i bankernas traditionella samhällsekonomiska funktion att vara specialis- ter på bedömning av kreditvärdighet. Risker och riskhantering i bankrörelse 207 Förutom att banken analyserar lånets risker, gör banken även en be- dömning av lånets bidrag till den befintliga kreditportföljens risk. En viktig del av hanteringen av bankens kreditrisk ligger i diversifieringen av kreditportföljen. Genom att kombinera en stor mängd krediter till låntagare vars återbetalningsförmåga inte har ett starkt positivt samband kan den totala risken i portföljen minskas. Många banksystem i väst- världen har erfarit problem genom att bedömningen av kre- ditrisken på aggregerad nivå inte beaktats tillräckligt. En mängd låntaga- res återbetalningskapacitet var nära relaterad till varandra under vissa omständigheter. Misstag i hanteringen av kreditportföljrisk kan få all- varligare följder för bankernas resultat och stabilitet än misstag i hante- ringen av riskexponeringen i den individuella krediten. Prissättningen av kreditrisken är det tredje viktiga benet i hantering- en av risken i innehav av krediter. av en riskabel kredit innebär stor risk för kreditförlust kompenserar sig banken med en hög låneränta. Enligt resonemanget i kapitel 2 tyder mycket på att svenska banker andra hälft i princip underlät att diffe- rentiera låneräntan med avseende på risken i krediterna. I jakten på marknadsandelar beviljades krediter till riskabla projekt till samma låne- ränta som förhållandevis säkra låntagare betalade. Detta beteende är en viktig förklaring till den kraftiga kreditexpansion som föregick sy- stemkrisen. Utöver dessa tre ben i kreditriskhanteringen (kreditanalys, diversifie- ring och prissättning) har senare tids utveckling av de finansiella mark- naderna skapat ytterligare förutsättningar för hantering av riskerna i ut- låning. Det är framför allt möjligheten att separera funktionerna kredit- givning och innehav av kreditfordringar som har möjliggjort bortlyftande av de risker som är förknippade med innehav av krediter från balansräk- ningen, såsom kreditrisk men också likviditetsrisk och ränterisk. Exem- pel på metoder för detta är värdepapperisering (se kapitel 3 för förkla- ring) och s.k. loan sales. Utvecklingen av handeln med kreditderivat kan också möjliggöra en effektivare hantering av kreditrisken i kreditportföl- jen. Hantering av risken i den individuella krediten Den typiska kreditanalysen hos en bank syftar till att bestämma det un- derliggande sambandet mellan låntagarens karakteristiska (både finans- iella och icke finansiella) och sannolikheten för att kontraktet inte infrias samt vilket belopp som i så fall kan förväntas gå förlorat. Den förvänta- de kreditförlusten är en funktion av en stor mängd faktorer varav de föl- jande ofta intar en särställning: 208 Risker och riskhantering i bankrörelse –Nivån och stabiliteten i kassaflödet: Banker lägger stor vikt vid lån- tagarens kassaflöde för förmågan att uppfylla löpande räntebetal- ningar och amorteringar. –Kapitalbuffertstorleken: Stort eget kapital betyder i sig lägre kon- kurssannolikhet och därmed högre kreditvärdighet. –Kvaliteten på ställda säkerheter: Säkerhetens värde blir viktigt i händelse av låntagarens konkurs. Det gäller således att göra en be- dömning av säkerhetens värdeutveckling och samvariation med lån- tagarens betalningsförmåga. –Kvaliteten på ställda garantier eller borgensåtaganden: Även garan- tens kreditvärdighet är viktig att analysera. En fullt säker garanti gör lånet riskfritt. Gäller inte detta måste risken bedömas för att garanten inte kan uppfylla sina åtaganden för låntagarens eventuella konkurs. Risken för att en låntagare inte kommer att uppfylla sina åtaganden mot banken påverkas i hög grad av lånekontraktets utseende. Det är inte bara låneräntans typ (fast eller rörlig) som är viktig. Lånevillkor med rörlig låneränta kan leda till höga räntekostnader för låntagaren om räntan sti- ger, vilket kan innebära en ökad kreditförlustrisk för banken. Lånets löptid, prioritetsordning samt eventuella säkerhetsklausuler är exempel på faktorer som också påverkar lånets kreditrisk. Det är vanligt att bankerna har klassificeringssystem med avseende på de faktorer som bedöms som väsentligast för låntagarnas kreditvär- dighet. Kredittagarna indelas i olika klasser som erfarenhetsmässigt mot- svarar olika fallissemangsannolikheter. Ett klassificeringssystem kan t.ex. vara en tiogradig skala, där klassen 1 gäller för låntagare med full- ständig kreditvärdighet och klass 10 står för lån som otvivelaktigt leder till närmast fullständig kreditförlust. Bankerna kan också inhämta exter- na bedömningar beträffande konkurssannolikheter från exempelvis Upplysningscentralen (UC). Stora företags (eller stater och kommuner) obligationslån är ofta fö- remål för s.k. rating av något oberoende kreditutvärderingsinstitut, ex- empelvis 's eller Standard and Poor's. Sådan rating har stor bety- delse för lånevillkoren. En sänkning av ett företags rating hos dessa in- stitut, t.ex. hos Standard and Poor's från AAA till AA+, medför ofta fördyrad finansieringskostnad för företaget. Konsumentkrediter behandlas ofta också med hjälp av klassifice- ringssystem, dock med en annan inriktning än vad som gäller för före- tagskrediter. Här klassificeras låntagarna exempelvis utifrån ålder, kön, yrkestyp, stabilitet i sysselsättningen, tidigare betalningsanmärkningar m.m. Upplysningar rörande sådana faktorer kan inhämtas från t.ex. UC. Risker och riskhantering i bankrörelse 209 Hanteringen av masskrediter till konsumenter är av naturliga skäl mer standardiserad än större företagskrediter. Enligt grundläggande portföljteori skall en tillgångs "risk" bedömas i förening med de andra tillgångarna i samma portfölj. En portfölj av till- gångar vars avkastning inte har ett starkt positivt samband har lägre risk än vad tillgångarna har för sig. Applicerat på innehav av kreditfordring- ar innebär detta att en portfölj av krediter till låntagare vars återbetal- ningsförmåga inte har ett starkt positivt samband har lägre risk än kre- diterna sedda var för sig. Ett enkelt exempel kan tydliggöra detta. Antag att de två tillgångarna A och B är tillgängliga för köp. Antag vidare att det bara finns två möjliga framtida tillstånd i världen (1 och 2) och att de två tillgångarna har följande värden beroende på vilket av de två tillstån- den som inträffar. Individuellt sett är A och B att betrakta som tämligen riskabla tillgångar i denna förenklade värld. En portfölj bestående av t.ex. av A och av B kommer att ha samma värde (.) oavsett vilket av till- stånden 1 eller 2 som inträffar. I kombination, tar tillgångarnas risk ut varandra. En förutsättning för detta är att A och B har s.k. negativt kor- relerade värden, dvs. när A är värd mycket är B värd lite, och vice versa. Detta exempel illustrerar diversifieringsprincipen, dvs. att en portfölj bestående av tillgångar som inte är helt positivt korrelerade har en stabilare värdeutveckling än någon av de i portföljen ingående till- gångarna har var för sig. En följd av diversifieringsprincipen är att en portföljs utveckling kan prognostiseras med högre precision ju fler oberoende tillgångar den be- står av. Exempelvis skulle förlustutfallet för en portfölj bestående av många tusen lån, som alla har en individuell sannolikhet att inte bli återbetalda på , ligga mycket av portföljvärdet. En portfölj bestående av bara ett av dessa lån kommer antingen att drabbas av förlust eller inte drabbas av förlust, dvs. förlora av sitt värde eller av sitt värde. Det går dock inte att med hjälp av diversifiering nedbringa den genomsnittliga (förväntade) förlustandelen, utan endast variabiliteten runt det förväntade värdet och därmed variabiliteten i ban- 210 Risker och riskhantering i bankrörelse Eftersom variabilitet är ett uttryck för risk, betyder detta att risken kan nedbringas genom diversifiering. Specialisering av kreditgivning till vissa sektorer såsom fastighets- branschen, biltillverkning eller stålindustrin är en vanlig orsak till dålig diversifiering av kreditportföljer. Eftersom lönsamheten för företag inom samma sektor beror av likartade omständigheter kan inte förlustriskerna i utlåning till företag inom samma sektor sägas vara oberoende av var- andra. Samma resonemang gäller för utlåning till företag inom samma geografiska sektor. Om exempelvis en viktig industri eller ett regemente på en liten ort läggs ned drabbas sannolikt övriga delar av ortens nä- ringsliv hårt. Banken bör också vara vaksam på mer subtila typer av förlustsamband som kan uppträda om låntagare från olika sektorer drabbas på likartat sätt till följd av att vissa händelser inträffar. Banker undviker koncentration i kreditportföljen genom att inte gå in ensam i mycket stora engagemang. I stället delar man risken med andra banker i s.k. syndikerade lån (återförsäkring av icke poolningsbara ris- ker). Den verkligt allvarliga risken avseende innehav av kreditfordringar kommer från att ett stort antal förluster kan uppkomma som resultat av att en makrorisk materialiseras. Exempel på en makrorisk är att de flesta låntagarna drabbas (mer eller mindre) av en lågkonjunktur och att en mängd kreditförluster uppkommer till följd av detta. Makrorisker kan inte hanteras med diversifiering. Icke desto mindre måste banken kunna hantera sådana situationer. Upplösning av reserver som skapats under goda år kan mildra lågkonjunkturers negativa inverkan på resultatet från dramatiskt ökade kreditförluster. Det kan vara svårt och kostsamt att ringa in risken för att en potenti- ell låntagare skall åsamka en bank en kreditförlust. Ett sätt att uppnå stordriftsfördelar och lägre kostnader i detta analysarbete är specialise- ring av kreditgivning till företag i vissa sektorer. Exempelvis kan låne- handläggare vara experter på utlåning till bostadsrättsföreningar, oljein- dustrin eller länder i . En specialiserad utlånare uppnår förmodligen högre precision vid bedömningen av kreditrisken vilket i sin tur ökar förutsättningarna för en korrekt prissättning av lånet. En speci- alisering av kreditgivningen till vissa sektorer innebär enligt resone- manget ovan emellertid sämre diversifiering. Det finns således ett avväg- ningsproblem för banken mellan specialisering och diversifiering. Risker och riskhantering i bankrörelse 211 Den låneränta som banken tar ut från låntagaren utgörs till största delen av det allmänna ränteläget samt kreditriskpremien. Det allmänna ränte- läget beror framför allt av makroekonomiska faktorer, exempelvis infla- tionsförväntningar. Lånets löptid och räntebindningsvillkor avgör vilken marknadsränta (med avseende på löptid) som skall utgöra grundnivån för låneräntan. Kreditriskpremien är den kompensation banken begär för att expone- ra sig för risken att lånet inte återbetalas till fullo eller att överenskomna räntebetalningar inte genomförs. Kreditriskspremierna fungerar ungefär på samma sätt som försäkringspremier eftersom de utgör kompensation för förräntade kreditförluster. I princip skall en reservering av kre- ditriskpremierna motsvara de förväntade kreditförlusterna på samma sätt som premiereserven i ett försäkringsbolag motsvarar det förväntade ska- devärdet (försäkringsåtagandet). I praktiken sätter bank-en premien som ett påslag utöver sina kostnader för finansiering och administration av krediten i fråga och gör ingen reservering för förväntade kreditförluster. Därmed är premien en funktion av sannolikhet-en för att låntagaren inte uppfyller sina förpliktelser enligt lånekontraktet, det förväntade (diskonterade) belopp som kan gå förlorat för banken samt bankens öns- kade kompensation för att ta på sig den exponeringen. Sannolikheten för att låntagaren inte uppfyller sina förpliktelser samt den förväntade för- lusten beror av bl.a. den typ av faktorer som nämndes ovan. Bankens önskade kompensation för exponeringen beror av graden av ovilja att ta risk samt i vilken utsträckning lånet påverkar kreditportföljens diversifie- ring, vilket beror av kompositionen av de övriga tillgångarna i portföljen. Därmed kan skilda banker åsätta en och samma kredit olika kreditrisk- om portföljerna ser olika ut. Svenska banker har i mindre utsträckning än exempelvis amerikanska banker använt sig av nämnda teorier vid bestämning av kreditriskpremier på utlåningen. I stället för att differentieras med avseende på en upp- skattad kreditrisk, exempelvis enligt bankens klassificeringssystem, schabloniserar bankerna kreditriskpremien och sätter låneräntan ungefär på samma sätt som konkurrenterna. 212 Risker och riskhantering i bankrörelse 4.4.4Hantering av operativa risker och likviditetsrisker Hantering av operativa risker En god hantering av den operativa risken är nödvändig för framgångsrik hantering av de övriga risktyperna eftersom den operativa risken avser kvaliteten på kontrollen av hela verksamheten. Identifiering och mätning av operativ risk är särskilt komplicerad. Den operativa risken kan inte att kvantifieras på samma sätt som mark- nads- eller kreditrisk. När det gäller hantering av operativa risker görs (precis som vid hantering av de övriga riskerna) en avvägning mellan kostnader för att sätta upp kontroller för att ta hand om alla eventualite- ter och fördelar/besparingar med att hantera den operativa risken. En lämplig ordning kan vara att bankens olika affärsledningar är an- svariga för att det finns tillräckligt effektiva interna kontrollsystem mot bakgrund av fastställda policies och instruktioner från styrelse och kon- cernledning och med hänsyn till risknivån i respektive verksamhet. Dess- utom skall man se till att ansvarsfördelningen och rapporteringssystemet fungerar väl. Ledning och personal skall ha tillräcklig kunskap om in- strument, administrativa rutiner och system. Bolagets organisation ut- formas för att så långt möjligt skapa förutsättningar för en oberoende kontroll av affärsverksamheten. Bl.a. innebär detta att det är värdefullt med en kompetent och från affärsrörelsen självständig funktion för över- gripande kontroll av bankens riskexponering samt att transaktioner ej hanteras av en enskild individ hela vägen från affärsavslut till värdering och rapportering. Bl.a. erfarenheterna från Barings Banks fall visar vik- ten av detta. Det är även möjligt att reducera denna risk genom att köpa vissa administrativa tjänster externt, t.ex. back-office funktionen. Andra sätt att hantera den operativa risken är försäkring eller kapi- talallokering/fondering. Försäkring är i allmänhet en vanlig metod för undvikande av riskexponering avseende sällan uppträdande negativa händelser. Det är därför naturligt att flera typer av operativa risker han- teras genom försäkringslösningar. Det kan dock vara svårt att ringa in den operativa risken och värdera den. Detta är en förutsättning för att en försäkringslösning skall vara möjlig. Framför allt försäkringsgivaren måste kunna värdera risken för att vara intresserad av att absorbera risken. Även försäkringstagaren måste ha en känsla för hur mycket man ska betala för försäkringen. Om ingen försäkringsgivare är beredd att absorbera risken till ett för banken acceptabelt pris kan kapitalallokering vara en lösning. Allokering av kapitalbuffert till olika verksamheter med avseende på riskexponering Risker och riskhantering i bankrörelse 213 kan ge bättre incitament att hantera risken mer aktivt i de olika verksam- heterna än vad som skulle gälla vid en försäkringslösning. Det finns flera sätt på vilka banken kan bemästra en situation med likvi- ditetsbrist. Förutom att banken kan refinansiera sig på interbankmarkna- den kan den låna från , givet att fullgod säkerhet kan ställas. En bank kan också sälja tillgångar för att få in medel för att kunna be- tala sina inlåningskunder. Dessa alternativ är förknippade med kostnader för banken, vilket innebär att de försöker hålla en viss säkerhetsmarginal i sina reserver. I ett väl fungerande finansiellt system är det inga problem för solida banker att hantera en likviditetsbrist eftersom står som den yttersta garanten för att det finns tillräcklig likviditet i hela banksystemet. När det gäller likviditetsrisk i enskilda tillgångar kan detta exempel- vis hanteras med en intern regel som innebär att handel bara får ske i standardiserade instrument som prissätts ofta och handlas i stora voly- mer. 4.5Den övergripande organisationen av riskhanteringen Metoderna att organisera en banks riskhantering kan givetvis variera betydligt beroende på rörelsens inriktning, bredd och omfattning. I enlig- het med den tidigare diskussionen om bankers komparativa fördelar när det gäller absorption av vissa risker kan vissa egenskaper sägas vara särskilt ändamålsenliga. En bank med flera rörelsedrivande avdelningar där risker av olika slag uppstår kan vara betjänt av en centralisering av riskhanteringen till enheter som har överblick över den samlade riskex- poneringen och komparativa fördelar i mätning, prissättning och hante- ring av riskexponeringen. När det gäller exempelvis ränterisken (och även växelkursrisken) uppstår sådan riskexponering naturligt i den löpande verksamheten i t.ex. kontorsnätet. Kontoren har med sin lokalkännedom komparativa fördelar i hanteringen av exempelvis kreditriskbedömningar i enskilda lån, men knappast i bedömningen av den allmänna ränteutvecklingen eller i ränteriskhantering. Det kan vara effektivare och säkrare att samla ihop koncernens samtliga ränterisker i en enhet som har till enda uppgift att hantera koncernens samlade ränteriskexponering. Denna enhet kan benämnas internbank. Benämningarna av de olika funktionerna i banken som behandlas i detta avsnitt är inte allmängiltiga för alla banker. 214 Risker och riskhantering i bankrörelse utom kan de uppgifter som de nämnda funktionerna har variera mellan bankerna. Internbanken är en enhet till vilken kontoren och andra rörel- sedrivande avdelningar "avriskar sig" genom att placera överskottslikvid eller låna upp (för att t.ex. finansiera utlåning) till i princip marknads- mässig ränta. Internbanken kan genom prissättningen av internhandeln med pengar styra finansiella flöden mellan de olika verksamheterna eller kontoren. Om internbanken inte har någon styrande funktion är dess verksamhet lämpligen fullt genomlysbar för att de olika rörelsedrivande avdelningarna skall vara säkra på att enheten inte medverkar till kors- subvention mellan avdelningarna. Internbanken hanterar den samlade nettoexponeringen på det sätt som ledningen finner lämpligast. Internbanken har även ansvar för koncer- nens upplåning och placering, likviditetsplanering, kapitalförsörjning och kapitaltäckning. Detta kan ske genom att använda derivat-instrument (hedging) eller genom att förlänga eller förkorta räntebindningen på till- gångarna eller skulderna. Styrelsen har det yttersta ansvaret för riskexponeringen. Den fast- ställer övergripande riskpolitik och limiter på koncernens totala ränteris- kexponering. Exempel på en sådan limit kan vara att man högst skall förlora x vid ett parallellskift (uppåt) i avkastningskur- van på en procent. En grupp inom företagsledningen, som kan kallas , har ansvaret för styrningen av koncernens balansräk- ning (här kan innefattas övergripande risk-, kapital- och likviditetsfrå- gor). Den styr internbankens arbete mer direkt utifrån bedömningar om den framtida ränteutvecklingen och av styrelsen fastställd riskpolitik. Enligt ungefär samma principer kan kreditriskerna styras till en cen- tral funktion för analys och hantering. Kreditbeslut tas på olika nivåer i koncernen med avseende på framför allt kreditens storlek. De mest bety- dande kreditbesluten hänskjuts till styrelsen eller dess kreditutskott. Kre- ditutskottet beslutar och hanterar frågor (tillsammans med portfölj- och kreditpolicykommittén i den mån sådana funktioner finns) rörande kre- ditpolicy, portföljsammansättning och riskstrategier. Under kreditut- skottet lyder koncernkreditavdelningen, som verkställer utskottets beslut och sköter den operativa hanteringen av kreditrisk – framför allt kreditportföljrisken.