sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett förslag som framförts till utredningen är att det skall inrättas en brottsofferombudsman med uppgift att bevaka frågor som angår brottsoffers rättigheter och intressen. Förslaget går ut på att chefen för skall vara en sådan ombudsman. Utredningen har dock ansett att det saknas skäl att tillskapa en brottsof- ferombudsman. Vi anser emellertid att det finns skäl att studera denna fråga närmare. Visserligen har inrättandet av inneburit en klar förbättring av samhällets hantering av brottsofferfrågor. Myndigheten mottar ofta klagomål och synpunkter på såväl bemötande och omhänder- tagande av brottsoffer som lagstiftning på brottsofferområdet, vilket myndigheten framför i en rad olika sammanhang. Inrättandet av en ombudsman med särskild uppgift att tillvarata brottsoffers rättigheter och intressen kan dock få ytterligare positiva effekter för utvecklingen inom området. En dylik instans skulle även innebära en formell möjlighet för brottsoffer att vända sig till någon med klagomål och synpunkter. En liknande ombudsmannafunktion finns på andra områden, exempelvis finns en handikappsombudsman, en jämställdhetsombudsman och en ombudsman mot etnisk diskriminering. Enligt vår mening bör inneha denna funktion då det inom myndigheten redan finns kompetens på området. Ombudsmannafunktionen bör dock inte vara kopplad till generaldirektörsposten. Beträffande klagomål på bemötande av brottsoffer och dess hantering av brottsskadeärenden hanteras dessa frågor av Justitieom- budsmannen. Slutligen skall kostnadsaspekten inte överdrivas. Angående sorg och saknad I avsnitt 7 berör utredningen frågor om brottsskadeersättning och andra ersättningsfrågor. Man redogör bland annat för slutbetänkandet av Kommittén om ideell skada (SOU 1995:33) Ersättning för ideell skada vid personskada. Kommittén har i sitt betänkande diskuterat huruvida en ny ersättningspost i form av ersättning till efterlevande för sorg och saknad skall införas i svensk skadeståndsrätt. har dock valt att inte göra några överväganden i de frågor som behandlas i slutbetänkandet på grund av det beredningsarbete som pågår i regerings- kansliet. Enligt vår mening bör en rätt till ersättning för sorg och saknad införas i skadeståndslagen vid sidan om den redan godtagna rätten till ersättning för personskada i samma situation. Ersättning kan utgå med ett schablomnässigt bestämt belopp och utan någon mer omfattande och tidsödande utredning. En rätt till ersättning för sorg och saknad skulle också medföra en harmonisering med stora delar av övriga . Vidare anser vi att ersättning för sorg och saknad inte endast skall utgå vid uppsåtligt dödande utan även vid dödande förorsakad genom vårdslös handling. Med tanke på att antalet dödsfall till följd av brott legat på en och relativt låg nivå kommer kostnaderna för del att bli begränsade. Kostnadsaspekten skall följdaktligen inte överdrivas. I avsnitt 8 behandlar utredningen olika ideella organisationers arbete med brottsoffer. Man diskuterar bland annat huruvida det är möjligt att införa anställda brottsofferassistenter som är knutna till Brottsoffer- jourernas riksförbund eller till staten. Utredningen kommer till slut- satsen att statligt anställda brottsofferassistenter inte är någon godtagbar lösning. Utredningen anser inte heller att en generell ordning med länsassistenter inom ramen för brottsofferjourernas verksamhet bör införas. Man föreslår i stället att de jourer som vill samverka bör gå samman och hos ansöka om medel för att anställa en brottsofferassistent. Denna verksamhet skall finansieras genom en höjning av avgiften till Brottsofferfonden . Enligt utredningen kan en statligt anställd assistent antas innebära en garanti för att verksamheten gagnar samtliga brottsoffer och en slags kvalitetssäkring. Utredningen betonar också betydelsen av att de ideella organisationerna bygger på ett frivilligt engagemang och inte får karaktären av myndigheter. Vi delar utredningens uppfattning i dessa frågor. Det förefaller finnas stora fördelar med en statligt anställd brottsofferassistent med uppgift att samordna det övergripande brottsof- ferarbetet i området. De ideella organisationerna utför emellertid ett mycket värdefullt arbete och fyller en viktig funktion i samhället. Det är därför angeläget att organisationerna får ett bättre ekonomiskt stöd för att kunna driva den löpande verksamheten. En ordning med en statligt anställd brottsofferassistent på regional- nivå är en lösning som skulle gagna alla ideella krafter som verkar på brottsofferområdet. Genom att assistenten verkar på regionalnivå, och inte på länsnivå, frigörs medel från höjningen av brottsofferfondsav- giften som i stället kan användas för att finansiera de ideella organisa- tionernas löpande verksamhet. Enligt vår mening är detta en principiellt mycket viktig fråga. Innan man slutligen bestämmer sig för den ena eller den andra inriktningen bör man bedriva en försöksverksamhet med en statligt anställd brottsofferas- sistent i en region. Vi föreslår därför att får i uppdrag att genomföra och utvärdera ett dylikt projekt. Angående samarbete mellan de ideella organisationerna I avsnittet om de ideella organisationernas arbete med brottsoffer betonar utredningen vikten av att organisationerna samarbetar. Vi delar denna uppfattning. På många platser i landet finns en mängd ideella organisationer verksamma parallellt. Framför allt på mindre orter och i mindre städer drivs organisationerna i vissa fall av ett fåtal engagerade personer, vars arbetsuppgifter bland annat innefattar att stödja männi- skor i kris, som de måste sköta den löpande verksamheten. I dessa organisationer finns en påtaglig risk att styrelsemedlemmarna och andra ideellt engagerade får en alltför stor arbetsbörda och därmed förlorar sitt engagemang. Organisationerna och de enskilda jourerna har således mycket att vinna på ett utvecklat samarbete sinsemellan. Ett ökat samarbete kan bland annat minska riskerna för att medlemmarna slutar arbeta ideellt eller trappar ned sitt engagemang på grund av en för stor arbetsbörda. Ett ökat samarbete kan också ge organisationerna en ökad styrka gentemot stat, kommun och landsting. Vi vill i detta sammanhang även betona vikten av att de ideella organisationerna för kontinuerlig statistik över antal hjälpsökande. Enligt vår mening bör ett gemensamt och likvärdigt underlag för registrering av statistik tas fram för de ideella organisationerna. Detta kan med fördel göras av en arbetsgrupp bestående av representanter för berörda organisationer och . Med hjälp av en enhetlig statistik blir det möjligt att rikta resurserna dit de bäst behövs. I avsnitt 10 behandlar utredningen åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen och då särskilt skyddet inom folkbokföringen för förföljda personer. Utredningen konstaterar att skyddet för förföljda personer inom folkbokföringen är tillfredsställande. Man pekar emellertid på några frågor som ytterligare bör övervägas, till exempel vad gäller ekonomisk ersättning till den enskilde som erhållit fingerade personuppgifter. Enligt utredningen bör det vara som fattar beslut i ärenden om fingerade personuppgifter och som administre- rar ersättningen. Vi delar utredningens uppfattning att personer som erhållit fingerade personuppgifter skall ha rätt till ekonomisk ersättning för de kostnader som uppkommit i samband med identitetsbytet. Kostnader av olika slag kan dock även uppkomma för dem som erhållit sekretessmarkering och kvarskrivning. Enligt vår mening bör därför ekonomisk ersättning även utgå i dessa fall. Vi anser vidare att det är olämpligt att Rikspolisstyrel- sen tilldelas flera roller i ärenden om identitetsbyte. bör endast ha rollen som utredare. Beslut om ersättning i ärenden om fingerade personuppgifter och administration av ersättningen bör hand- has av . Slutligen anser vi att det finns behov av en instans för att vara den enskilde behjälplig i frågor som aktualiseras vid ett identitetsbyte. Även denna uppgift bör hanteras av Brottsoffer- myndigheten som har stor kompetens och erfarenhet på område. I avsnitt 10 diskuterar utredningen även vilka åtgärder som kan vidtas för att bättre skydda hotade målsägande och vittnen. Ett förslag är att låta målsägande och vittnen medverka vid rättegången genom använd- ning av videoteknik. Enligt utredningen bör förhör med videoteknik få användas om målsäganden eller vittnet har utsatts för eller riskerar att utsättas för hot eller andra övergrepp på grund av sin medverkan i rättegången. Vi stödjer utredningens tankar på en utökad användning av videotek- nik. Enligt vår mening bör dock möjligheten att medverka vid rättegång- en genom användning av videoteknik inte endast gälla målsäganden eller vittnet som har utsatts för eller riskerar att utsättas för hot eller andra övergrepp. Vi kan inte finna att utnyttjandet av videoteknik skulle innebära någon försämring av den tilltalades rättssäkerhet eller minska möjligheten att kritiskt granska vederhäftigheten av målsägandens eller vittnets utsaga. Vi anser därför att en kompletterande bestämmelse införs i med innebörd att målsäganden och vittnen kan få medverka i en domstolsförhandling genom bild- och ljudöverföring under samma förutsättningar som gäller för rätten att höras i frånvaro av den tilltalade i sessionssalen. Enligt vår mening finns det såväl processekonomiska som humanitära skäl för att utnyttja den teknik som finns. Utvärdering av åtgärder på En särskild utredare skall utvärdera de åtgärder som den senaste tioårsperioden har gjorts på brottsofferområdet. –med utgångspunkt i den översikt som görs i direktiven ge en bred redogörelse för de åtgärder som har vidtagits på brottsofferområdet, –analysera de samlade effekterna av dessa, –analysera tillämpningen av regelsystemet på myndig- hetsnivå, –överväga behovet av förändringar i gällande lagstiftning och förändringar i övrigt när det gäller åtgärder för brottsoffer. Utredaren skall redovisa de förslag till förändringar av lagstiftningen och de andra åtgärder som kan vara befogade. Brott medför ingripande verkningar av olika slag för den som drabbas. Ofta innebär ett brott en omskakande personlig upp- levelse och kan vålla både fysiska och psykiska skador samt orsaka förluster både av ekonomisk art och av annat slag. ett brottsoffer är det också ofta påfrestande att medverka i det rättsliga förfarandet hos polis, åklagare och domstol. Betydelsefulla åtgärder för att bättre tillgodose brottsoffrens intressen började på allvar vidtas . uppdrog regeringen åt Brottsföreb yggande rådet (BRÅ) att kartlägga i vilka hänseenden det fanns särskilda behov av stöd och hjälp från samhällets sida åt dem som drab- bas av brott och i vilka former dessa behov lämpligen kunde tänkas tillgodoses. BRÅ redovisade uppdraget till regeringen och överlämnade då promemorian Stöd och hjälp åt brottsoffer – En probleminventering (Kansli PM 1986:1). redovisade därefter ett regerings- uppdrag (Rapport 1986:18) som gick ut på att Rikspolis- styrelsen i samråd med Riksåklagaren och närmare skulle överväga förslagen i BRÅ-promemorian om bättre information till brottsoffer. redovisade BRÅ i utredningsrapporten (BRÅ UTREDNING 1988:1) ett regeringsuppdrag att genomföra en fördjupad undersökning av vissa avsnitt i promemorian med probleminventering rörande bl.a. brottsofferjourer, sammanträffanden mellan offer och gärningsman samt ökat personligt skydd. I budgetpropositionen 1987 (prop. 1987/88:100 bil. 4 s. 34 f.) presenterades ett särskilt program (det s.k. brottsofferpro- grammet) för att stärka brottsoffrens ställning. Brottsofferpro- grammet omfattade bl.a. frågor om brottsskadelagstiftningen, brottsofferjourer, polisens arbete, målsägandebiträde, besöks- förbud och skadestånd. Arbetet med brottsofferprogrammet samt andra vidtagna och planerade åtgärder rörande stöd och hjälp till brottsoffren har därefter redovisats i de följande budgetpropositionerna. I ett betydande antal promemorior och rapporter m.m. har redovisats översyner m.m. i olika frågor som rör brottsoffer. Förslag till följd av översynerna har lett till lagstiftning eller bereds vidare i olika sammanhang. Här kan nämnas t.ex. slutbetänkande Måls- ägandebiträde (SOU 1986:49) och slut- betänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) samt departe- mentspromemoriorna Översyn av brottsskadelagen (Ds Ju 1987:1), Besöksförbud (Ds Ju 1987:13), Några brottsoffer- frågor – utvidgad rätt till målsägandebiträde och förbättrat rättsligt bistånd till brottsoffer utomlands (Ds 1992:24) och Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brotts- offrens ställning (Ds 1993:29). presenterades departementspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1). I promemorian diskuteras olika sätt att förbättra förhållandena för vittnen och målsägande i domstol. bl.a. föreslås en straffskärpning för brottet övergrepp i rättssak och en möjlighet att förordna s.k. vittnesbiträden. Promemorian har remissbehandlats. Kommittén om ideell skada lade fram delbetänkandet Ersättning för kränkning genom brott (SOU 1992:84). Där föreslås nya regler om ersättning för lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller annat integritetskränkande brott. Betänkandet har remiss- behandlats och övervägs inom . Kommit- tén överlämnade sitt slutbetänkande Ersättning för ideell skada vid personskada (SOU 1995:33) till justitie- ministern. I betänkandet föreslås bl.a. höjda skadestånd för ideell skada vid allvarliga personskador och ökade möjligheter till skadestånd för psykiska besvär som vid ett dödsfall har tillfogats närstående till den avlidne. Betänkandet remissbe- handlas . har i olika sammanhang gett regeringen i upp- drag att se över lagstiftningen i olika avseenden. Så har skett t.ex. beträffande rätten till målsägandebiträde (bet. 1989/90:JuU5) och rättshjälp till offer för brott utomlands (bet. 1990/9l:JuU27). Ett utskottsinitiativ (bet. 1989/90:JuU5) ledde till att beslutade om ändringar i lagen (1988:688) om besöksförbud. Här kan tilläggas att BRÅ har överlämnat en studie av tillämpningen av lagen till regeringen. I sammanhanget bör även nämnas ett par pågående utred- ningar som har anknytning till brottsofferfrågorna. Tr ygg- hetsutredningen (dir. 1993:37) har i uppdrag att se över rollfördelningen mellan polisen, kommunerna och de enskilda när det gäller att skapa trygghet mot brott, särsk ilt vardags- brottslighet och ordningsstörningar. Kommittén lämnade delbetänkandet Tr ygghet mot brott i lokal- samhället – Kartläggning, principiella synpunkter och förslag (SOU 1994:122). I betänkandet redovisar kommittén syn- punkter och förslag i frågor som väckts av bl.a. Brotts- offerjourernas riksförbund () och för Kvinnojourer i (ROKS) rörande bl.a. vittnen och måls- ägande i domstol resp. polisåtgärder mot familjevåld. Kommittén väntas lämna sitt slutbetänkande under innevarande år. tillsatte regeringen en särskild kommission (dir. 1993:88) för att utifrån ett kvinnoperspektiv göra en översyn av frågor som rör våld mot kvinnor och föreslå åtgärder för att motverka sådant våld. Kommissionen skall enligt sina direktiv bl.a. göra en utvärdering och allmän översyn av tillämpningen av de regler som rör sexualbrott, kvinno- misshandel och därmed närbesläktade brott, t.ex. olaga hot och ofredande, och överväga möjligheterna att med i huvudsak nuvarande lagstiftning komma till rätta med sådana brott. Kommissionen skall också undersöka hur långa handlägg- ningstiderna hos de brottsutredande myndigheterna, dvs. polis- och åklagarmyndigheterna, är för de brott som innefattar över- grepp mot kvinnor samt i det sammanhanget se om rutinerna för handläggningen av sådana brott kan förbättras. Kommissionen skall bl.a. också göra en kartläggning och bedömning av de nuvarande behandlingsmetoderna för män som gjort sig skyl- diga till övergrepp mot kvinnor samt undersöka om s.k. punkt- bevakning av de våldsverkande männen är möjlig och lämplig i kombination med andra metoder som skyddar utsatta kvinnor och lämna förslag om hur en sådan punktbevakning i så fall skulle kunna utformas. Kommissionen avlämnade delbetänkandet Ett centrum för kvinnor som våldtagits och misshandlats (SOU 1994:56). Ett sådant centrum har inrättats i Kommissionens slutbetänkande väntas under somma- ren 1995. Behovet av en utvärdering behandlade i betänkandet Anslag till , m.m. (bet. 1994/95:JuU13) ett antal motioner rörande olika former av stöd och hjälp m.m. till brottsoffer. Motionerna tar bl.a. upp frågor om betydelsen av utbildnings- och fortbildningsinsatser samt väl inarbetade rutiner vid de lokala polisdistrikten när det gäller omhänder- tagande av och information till brottsoffer samt frågor om behovet av information till målsägande om besöksförbud och rätten till målsägandebiträde och om rättegången m.m. Vidare förespråkas att rätten till målsägandebiträde – eller annan hjälp I motionerna behandlas också frågor om livvaktsskydd, pepparspray och trygghetspaket och uppgifter i förundersökningsprotokollen om hot mot målsägande och vittnen. uttalade (bet. s. 18 f.) följande med anledning av motionerna: --- En mängd åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning i olika avseenden har i snabb takt genomförts . Nya lagar har införts och gamla har setts över och ändrats. En betydande del av de regeländringar som genomförts rör myndig- heternas handläggning av brottsofferärenden och frågor angående den information som skall lämnas samt det stöd och den hjälp som myndigheterna skall tillhandahålla människor som drabbats av brott. Utskottet anser att lagstiftningsarbetet och de genomförda åtgärderna i övrigt och olika utvärderingar av dem nu har nått en sådan omfattning och täcker så många olika områden att det är förenat med betydande svårigheter att få en samlad överblick. är det av stor betydelse, inte minst med hänsyn till det rådande ekonomiska läget, att åtgärderna sätts in där de verkligen behövs och att olika åtgärder i möjligaste mån samordnas. Det ovan anförda leder utskottet till uppfattningen att det nu är tid att med ett samlat grepp utvärdera det lagstiftningsarbete m.m. som den senaste tioårsperioden pågått på brottsoffer- området. Utvärderingen bör innehålla en bred redogörelse för de åtgärder som vidtagits på brottsofferområdet, och den bör in- riktas på frågan hur den samlade effekten av de genomförda lagändringarna och de övriga åtgärderna påverkat situationen för brottsoffren. En viktig fråga i sammanhanget är hur tillämpningen av regelsystemet är på myndighetsnivå, dvs. hur lagändringar m.m. fallit ut i praktiken. Vid en utvärdering av det slag utskottet nu skisserar bör de förslag som presenterats och de översyner som pågår, bl.a. arbete, också beaktas. Utskottet vill i sammanhanget framhålla att också det brottsförebyggande arbetet har betydelse för brottsoffrens situa- tion. Även den frågan bör, eventuellt i en särskild rapport, belysas i utredningsarbetet. Arbetet med en utvärdering bör inledas genast. Arbetet kan beräknas bli tämligen omfattande varför det kan bli nödvändigt med en avrapportering till , t.ex. i nästa års budget- proposition, innan en slutlig rapport och eventuella förslag läggs fram för . Vad utskottet här har anfört om utvärdering bör med anledning av motionerna Ju601, Ju633, Ju713, Ju714, Ju801, Ju806, Ju807, A807 samt A820 i nu behandlade delar som sin mening ge regeringen till känna.--- biföll utskottets hemställan (rskr. 1994/95:261). Översikt över åtgärder på brottsofferområdet -¥LS¤GANDEBITR¤DE OCH ST¶DPERSON Lagen (1988:609) om målsägandebiträde trädde i kraft (prop. 1987/88:107, bet. 1987/88:JuU33, rskr. 1987/88:318). Lagen har ändrats sedan tillkomsten. utvidgades rätten till måls- ägandebiträde till att även omfatta mål om brott enligt 3 och 4 kap. (BrB) på vilka fängelse kan följa och mål om rånbrott (prop. 1989/90:158, bet. 1989/90:JuU4, rskr. 1990/91:16, SFS 1990:999). beslutade senast på regeringens förslag (prop. 1993/94:26, bet. 1993/94:JuU12, rskr. 1993/94:124) om ytterligare utvidgningar av lagen om målsägandebiträde. Ändringarna trädde i kraft den (SFS 1994:59). förbättrades möjlig- heterna till rättsligt bistånd för brottsoffer utomlands. Bakgrunden till reform var de omfattande änd- ringar som gjordes i regler om sexual- brott. infördes en ny regel i (RB) som ger möjlighet för en målsägande som behöver personligt stöd att under rättegången åtföljas av en s.k. stödperson (nu- mera 20 kap. 15 §). Det framhölls från flera håll i lagstift- ningsärendet att det i många fall också behövs juridisk hjälp under det rättsliga förfarandet. fick sedermera i uppdrag att undersöka hur det rättsliga förfarandet i mål om ansvar för sexualbrott hade fungerat i praktiken från målsägandens synpunkt. Kommitténs slutbetänkande Måls- ägandebiträde (SOU 1986:49) låg till grund för regeringens förslag till lag om målsägandebiträde. Av 20 kap. 8 § fjärde stycket RB framgår att målsägande är den mot vilken ett brott har blivit begånget eller som har blivit förnärmad av brottet eller lidit skada av det. Vem som i visst fall är att anse som målsägande har betydelse i flera avseenden. Den enskilda åtalsrätten, rätten att ange vissa brott till åtal, liksom möjligheten att föra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet gäller i allmänhet endast för den som är att anse som målsägande i förhållande till det begångna brottet. Måls- äganden är i formellt hänseende att anse som part i rättegången endast när han eller hon för talan, dvs. framställer ett yrkande om ansvar eller skadestånd. I 1 § lagen om målsägandebiträde anges i vilka mål om brott och under vilka förutsättningar ett målsägandebiträde kan för- ordnas. Enligt 1 § första stycket 1 skall, i mål om brott enligt 6 kap. BrB, målsägandebiträde förordnas sedan för- undersökning har inletts om det inte är uppenbart att måls- äganden saknar behov av sådant biträde. Regeln innebär att domstol i mål om sexualbrott i princip skall förordna biträde för målsägande som önskar ett sådant. Målsägandebiträde kan enligt 1 § första stycket 2 förordnas även i mål om brott enligt 3 eller 4 kap. BrB, på vilket fängelse kan följa, samt i mål om brott enligt 8 kap. 5 eller 6 § BrB eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsägan- den har behov av biträde. Ändringen innebär bl.a. att målsägande- biträde, utöver vad som gällde, kan förordnas i samtliga mål om brott enligt om fängelse kan följa på brottet och om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden och andra omständigheter kan antas att måls- äganden har ett särskilt starkt behov av biträde (1 § första stycket 3). Det bör krävas att brottet i det enskilda fallet har varit av kvalificerat slag och inneburit en svår kränkning av offret (prop. 1993/94:26 s. 18 och 51). Vidare bör bevisläget och det processuella läget i övrigt vara sådant att man måste räkna med att målsäganden kommer att utsättas för ingående eller pressande förhör. Ytterligare en förutsättning bör enligt uttalanden i propositionen vara att målsägandens fysiska och/ eller psykiska tillstånd är sådant att han eller hon kan antas ha väsentlig nytta av ett juridiskt biträde. Detta innebär att måls- ägandebiträde inte skall förordnas regelmässigt utan bara när det är påkallat av sådana förhållanden i det enskilda fallet som angetts. Målsägandebiträdet skall ta till vara målsägandens intressen i målet samt lämna stöd och hjälp till målsäganden (3 § första stycket). Målsägandebiträdet skall också bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk om detta inte görs av åklagaren (3 § andra stycket). Målsägandebiträdets uppgifter i sistnämnda hänseende utvidgades (prop. 1993/94:26 s. 23 ff.). Målsägandebiträde förordnas på begäran av målsäganden eller när det annars finns anledning till det (4 §).