sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Utöver de faktorer som angavs i den tidigare yrkesskadelagstift- ningen (ämne, energistrålning, ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser, fortgående, upprepat eller ovanligt tryck, skak- ningar eller vibrationer från maskiner eller verktyg, buller samt smitta) 90 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& kunde som exempel anföras låga eller höga temperaturer, hastiga tem- peraturväxlingar, fukt samt kraftigt drag. Till de skadliga faktorerna hörde vidare alla ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande arbetsmoment, således även ansträngande ar- betsställningar. Även psykiskt påfrestande förhållanden som var direkt knutna till arbetet kunde ha sådan skadlig inverkan som enligt före- dragandens mening borde omfattas av den nya lagen. I specialmotiveringen till LAF (prop. 1975/76:197 s. 91 f.) anfördes att skadlig inverkan i arbetet måste konstateras innan regeln om orsaks- samband med en eventuell arbetssjukdom kunde bli tillämplig. Enligt lagen (1954:243) om yrkesskadeförsäkring (YFL) måste det först konstateras att den påstådda farliga faktorn hade en sådan skade- bringande egenskap som föranlett skadan i det enskilda fallet. Man krävde också någon vetskap om vilken form av skada som kunde drabba den enskilde. Det uttalades särskilt att det ibland kunde dröja en avsevärd tid innan en faktors skadebringande egenskaper kunde slås fast. Som exempel angavs att yrkesskadeförsäkringskommittén i sitt betänkande (SOU 1975:84) Ersättning vid arbetsskada hade erinrat om hur man inom yrkesmedicinen genom s.k. epidemiologiska studier kunnat kon- statera en klar överdödlighet hos gruvarbetare i vissa delar av landet. Genom tekniska undersökningar hade man fastställt att det förekom – och att det sannolikt hade förekommit – skadlig strålning genom radongas i en del svenska gruvor. Det hade ansetts vara i hög grad sannolikt att den som hade arbetat i dessa gruvor också hade blivit utsatt för skadlig inverkan genom att andas in radongasen. I den praxis som kommit till uttryck i åtskilliga avgöranden i den dåvarande försäkringsdomstolen hade man också intagit den stånd- punkten att det måste föreligga en ganska hög grad av sannolikhet eller åtminstone sannolika skäl för att ett ämne eller annan faktor i arbetet i och för sig kunde medföra skada. Föredragande statsrådet ansåg inte att det fanns skäl att införa särskilda regler i den nya lagen om hur man skulle göra bedömningen av farligheten hos olika faktorer i arbets- miljön. Principen som utvecklats i praxis om skadlig inverkan vid åt- minstone sannolika skäl kunde genomföras i rättstillämpningen utan att detta behövde anges i lagen. Föredraganden anförde också i propositionen (s. 72 f.) att det var av stor vikt att den medicinska expertis som yttrade sig i ett skadeärende var väl insatt i reglerna och formulerade sina utlåtanden med beaktande av reglernas innehåll. Det var enligt föredraganden ofrånkomligt att sambandskravet enligt LAF ibland måste ställa sig annorlunda än vid ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& 91 en rent medicinsk bedömning. Den medicinska expertisen måste därför upplysas om lagstiftningens innehåll. I fråga om de psykiska och psykosomatiska sjukdomarna delade föredraganden yrkesskadeförsäkringskommitténs bedömning om att vissa med arbetet och arbetsförhållandena sammanhängande förhållan- den kunde ge upphov till psykiska besvär utan att dessa besvär skulle vara ersättningsbara enligt LAF. Det låg i sakens natur att psykiska störningar till följd av företagsnedläggelse, arbetstvister, byte av ar- betsuppgifter, svikna befordringsförhoppningar , bristande uppskatt- ning av arbetsinsatser och allmän vantrivsel med arbetsuppgifter och arbetskamrater inte kunde berättiga till ersättning enligt LAF. Det in- fördes dock inte initialt något särskilt stadgande om dessa undantag i LAF. Den tillsatta arbetsskadeutredningen gjorde i betänkandet SOU 1985:54 en översyn av arbetsskadeförsäkringen. Utredningen studerade de särskilda rättsfallsreferaten från försäkringsdomstolen som dels hade publicerats löpande i försäkring () och dels fanns i särskilda publikationer som förbundet gett ut . Vidare studerades Försäkringsöverdom- stolens rättsfallsreferat och de domar av principiellt viktig karaktär som fortlöpande avgjordes där. Till betänkandet fogades som bilaga en redogörelse för då aktuell rättspraxis i arbetsskademål. anförde i sitt betänkande att för att skadlig inverkan skulle anses föreligga var det enligt stadgad praxis tillräckligt att det kunde göras sannolikt att den ifrågavarande arbetsmiljön hade haft en sådan skadebringande egenskap att den kunde ge upphov till aktuell typ av skada eller sjukdom. Den mer fullständiga bevisning som fordrades för att i medicinskt-vetenskapliga sammanhang fastslå skad- lighet var alltså inte nödvändig för att skadlig inverkan skulle anses föreligga vid den försäkringsmässiga bedömningen. Praxisutvecklingen i försäkringsdomstolarna ledde till en alltmer gene- rös tolkning av arbetsskadeförsäkringslagens regler. reviso- rer gjorde efter en förvaltningsrevision en kritisk rapport (1988/89:5) om arbetsskadebegreppets tillämpning i praxis. Efter det att också ett flertal riksdagsmotioner om en eventuell förändring av arbetsskadeför- 92 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& säkringen hade behandlats, tillsattes bl.a. en särskild utredningsman (arbetsskadeförsäkringsutredningen). Av statistikuppgifter från hade det då fram- kommit att antalet arbetssjukdomar som godkänts av försäkrings- kassorna nästan hade tiodubblats – 1991. Statistiken visade att godkändes 6 955 sjukdomar som arbetsskador och godkändes 56 243 sjukdomar som arbetsskador. Arbetsskadeför- säkringsutredningen fick enligt direktiven till uppgift att bl.a. lämna förslag till ändring av de grundläggande bestämmelserna om arbets- skada i 2 kap. i LAF i syfte att åstadkomma en tydligare avgränsning mellan arbetsrelaterade och icke arbetsrelaterade skador. redovisade sina förslag i be- tänkandet (SOU 1992:39 ) Begreppet arbetsskada. Utredningen fann det angeläget att arbetsskadeförsäkringen upprätthöll en vetenskapligt väl underbyggd gräns för vad som skulle k unna ersättas som en arbets- relaterad skada. Därför föreslog utredningen att den tidigare lydelsen i 2 kap. 1 § LAF skulle ändras så att med annan skadlig inverkan i arbe- tet skulle avses inverkan av en faktor som med H¶G GRAD AV SANNOLIK HET kan ge upphov till sådan skada som den försäkrade har. Det nya kriteriet skulle innebära att den samlade kunskapen med en betydande grad av sannolikhet måste tala för att en faktor i arbets- miljön var skadlig. Detta skulle enligt utredningen bli fallet först när det fanns en väsentlig kunskap inom medicinsk eller annan vetenskap för att en viss faktor hade en sådan skadebringande egenskap. För att kunna göra gällande att en viss faktor med hög grad av sannolikhet kunde orsaka skada måste den uppfattningen vara relativt allmänt ac- cepterad inom t.ex. den medicinska vetenskapen. Om en sådan uppslutning saknades – t.ex. om olika forskares och läkares uppfattningar mer markant gick i sär om faktorns skadlighet – var enligt utredningen kravet på en hög grad av sannolikhet inte upp- fyllt. En enskild forskares eller läkares uppfattning eller resultatet av ett enstaka forskningsprojekt kunde inte alltid anses utgöra tillräckligt underlag för ett positivt beslut i fråga om skadlig inverkan. Tyngden av olika forskningsresultat måste vägas mot varandra och en helhetsbe- dömning av samtliga fakta måste göras. Ett uttryck i ett läkarutlåtande som skadlig inverkan i arbetet kan inte uteslutas torde enligt utred- ningen inte i något sammanhang kunna användas för att beskriva en situation där en hög grad av sannolikhet förelåg. gjorde en prognos över föränd- ringsförslagets effekter med utgångspunkt från arbetsskadestatistik för . Utredningen ansåg (s. 123) att antalet godkända arbetssjukdomar p.g.a. den föreslagna skärpningen av skadlig inverkan-rekvisitet skulle kunna minskas från ca 55 500 till ca 36 000. ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& 93 3.2.4Remissutfallet och den senaste ändringen av 2 kap. 1 § LAF förslag om en stramare bedöm- ning av vad som skulle anses som skadligt tillstyrktes av majoriteten av remissinstanserna. 1992/93:30 (s. 20 f.) föreslog det före- dragande statsrådet att kravet på skadlighet i lagstiftningen skulle höjas från sannolikhet till hög grad av sannolikhet. Vid bedömningen måste man i högre grad än tidigare väga in om den skadliga exponeringen i arbetet hade varit av sådan omfattning, intensitet och varaktighet att det förelåg en hög grad av sannolikhet för faktorns skadlighet. Den samlade kunskapen måste också med en bety- dande grad av sannolikhet tala för att en faktor i arbetsmiljön hade varit skadlig. En sådan uppfattning måste vara relativt allmänt accepterad. En enskild forskares eller läkares uppfattning borde inte kunna vara tillräcklig för att ge ett positivt beslut i frågan om skadlig inverkan. Statsrådet anförde vidare att det skärpta kravet på visad skadlighet i många fall skulle komma att förutsätta noggrannare utredningar på ar- betsplatserna om de åberopade skadliga faktorerna. I specialmotive- ringen till lagförslaget (s. 36) angavs också att skadligheten hos vissa arbetsmiljöfaktorer, i första hand vissa ämnen, kunde vara så uttalad att även exponering för en mycket låg kvantitet kunde ge upphov till arbetsskada enligt det skärpta rekvisitet. Någon ändring av synen på de psykiska och psykosomatiska sjuk- domarna i förhållande till tidigare var inte avsedd. Lagrådet hade efter en granskning av den föreslagna ändringen i 2 kap. 1 § LAF anfört att den i prop. 1975/76:197 fastslagna grundsatsen borde komma till ut- tryck i lagtext. Ett förtydligande i lagtext av vilka omständigheter som för de psykiska och psykosomatiska sjukdomarna inte kunde föranleda ersättning enligt LAF föreslogs därför i paragrafens andra stycke. De nya reglerna trädde i kraft . Äldre föreskrifter skulle tillämpas på skador som hade inträffat före och som anmälts till . 1992/93:30 (s. 35) angav föredraganden att ändringarna i arbetsskade- lagstiftningen skulle komma att leda till stora statsfinansiella besparingar. 94 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& Bevisregeln om orsakssamband i 2 kap. 2 § LAF har betydelse när det gäller bedömningen av frågan om hur mycket som ska krävas för att en konstaterad skadlig inverkan i arbetet i arbetsskadeförsäkringslagens mening skall ha orsakssamband med en viss skada. I YFL var bevisregeln till en början formulerad så att orsakssam- band ansågs föreligga om inte övervägande skäl talade däremot. Enligt motivuttalanden skulle regeln tillämpas så att där sannolikheten för och emot samband vägde jämt skulle det inte vara möjligt att avfärda ett samband. Det ansågs rimligt att den skadade inte skulle behöva göra någon rättsförlust p.g.a. den medicinska ofullkomligheten. Först när övervägande sannolikhet, om än i obetydlig grad, talade mot att skadan orsakats av den skadebringande faktorn skulle samband inte föreligga. I praxis tillämpades regeln ändå så att ersättning inte beviljades trots att det kunde finnas ett betydande mått av sannolikhet mellan arbete och skada. Anledningen var att sannolikheten för att det inte fanns något samband ansågs vara större. Bevisregeln i YFL ändrades efter beredning i andra lagutskottet (1967:68 s. 58). En uppmjukning av sambandskravet ansågs motiverad med hänsyn till att dittillsvarande praxis varit väl restriktiv. Samband skulle anses föreligga såvida inte skälen mot ett samband var betydligt starkare än skälen för. Lagtextens utformning var mycket förmånlig för den försäkrade. Den av utskottet föreslagna ändringen godtogs av riks- dagen (SFS 1967:916) och den generösa sambandsregeln togs in i YFL fr.o.m. . föreslog i sitt betänkande (SOU 1975:84) Ersättning vid arbetsskada att den generösa bevisregeln i YFL skulle föras över oförändrad till LAF. Yrkesskadeförsäkringskom- mittén ville emellertid ha en strängare bevisregel för tre grupper av sjukdomar, nämligen reumatologiska sjukdomar, andra sjukdomar i ryggrad och leder samt psykologiska sjukdomar. 1975/76:197 föreslog det föredragande statsrådet (s. 72 f.) att bevisregeln i YFL oförändrad skulle föras över till den nya LAF och att regeln skulle tillämpas generellt på samtliga slag av arbetsskador. Kraven på en noggrann utredning måste dock anses särskilt stora när det gällde den framtida prövningen av de sjukdomar som yrkesskade- försäkringskommittén hade velat undanta från den vanliga bevisregeln. I specialmotiveringen till förslaget om ändring av 2 kap. 2 § LAF (s. 92) underströks att det först måste kunna konstateras att en faktor hade en sådan skadebringande egenskap som var nödvändig för att en ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& 95 viss sjukdom skulle kunna uppstå. I ett senare led fick man med bevis- regelns hjälp pröva om den skadebringande faktorn hade föranlett en arbetsskada i det enskilda fallet. Den föreslagna bevisregeln innebar en presumtion för samband. Bevisregeln i 2 kap. 2 § LAF formulerades slutligen så att samband skulle anses föreligga om inte betydligt starka- re skäl talade mot det. Av den översyn av LAF som arbetsskadeutredningen gjorde i SOU 1985:54 framgick det att antalet arbetsskadeanmälningar och antalet arbetsskador som prövats av försäkringskassorna hade ökat kraftigt . Praxisutvecklingen hade varit gynnsam för de försäkrade och kassornas godkännandefrekvens hade också ökat. uppgick antalet till försäkringskassorna inkomna arbetsskade- ärenden om arbetssjukdomar till 20 550. prognos om ärendeutvecklingen med ökningen som bas ledde till att antalet anmälda sjukdomar skulle komma att uppgå till omkring 50 000. En andra prognos med ärendeutvecklingen som bas pekade ännu brantare uppför mot 75 000 framtida anmälningar. redogjorde för att praxisutvecklingen blivit alltmer generös. Utredningen pekade särskilt på (s. 42 f.) att Försäk- ringsöverdomstolen i ett refererat avgörande (FÖD 1985:24) mer prin- cipiellt hade angivit att en bedömning i regel borde utfalla till den för- säkrades förmån om de medicinskt sakkunniga hade olika uppfattningar i sambandsfrågan. Detta torde enligt FÖD förutsätta att läkarna hade jämförbara kvalifikationer och tillgång till samma underlag för sina be- dömningar. kunde i sitt betänkande (SOU 1992:39) konstatera att hade träffat rätt i sin andra prognos där de framtida anmälda arbetsskadorna beräknades stiga mycket brant. Antalet anmälda arbetsskador med ersättningsbara fall var drygt 78 000. Under slutet av 1980- och trotsades de flesta prognoser och bedömningar. var antalet anmälda arbetsskador med ersättningsbara fall drygt 108 000. En del av den explosionsartade anmälningsfrekvensen kunde enligt ar- betsskadeförsäkringsutredningen (s. 52) förklaras av att praxisutveck- 96 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& lingen gjorde det meningsfullt och angeläget för den som i ett tidigare skede hade drabbats av arbetsskada att i efterhand anmäla skadan. Ett rimligt antagande var att antalet anmälningar skulle kunna stabiliseras till mellan 150 000 och 170 000 . lämnade ett förslag till en ny sambandsregel som skulle presumera orsakssamband liksom tidigare vid arbetsolycksfall och för arbetssjukdomar p.g.a. annan skadlig in- verkan i form av ämne, strålande energi, skakningar, vibrationer, mekaniska stötar, buller eller smitta. För vissa specificerade sjuk- domar; sjukdom i sena eller senas omgivning, sjukdom i vävnaderna kring överarmens epicondyler, inflammation i slemsäck samt perifer nervförlamning skulle också en presumtion för samband behållas. Utredningen föreslog vidare att sambandsregeln för de skador som inte omfattades av de särskilt uppräknade kategorierna skulle skärpas. Samband skulle föreligga om övervägande skäl talade för det. Det skulle krävas en positiv bevisning för att den skadliga inverkan hade orsakat sjukdom eller skada i det enskilda fallet. Den princip som kommit till uttryck i FÖD 1985:24 (se avsnitt 3.3.2 ovan) kunde inte längre upprätthållas med den föreslagna sambandsregeln. Förhållanden utanför arbetet skulle komma att få större betydelse för den nya sam- bandsregeln. Den skärpta bevisregeln skulle ändå inte innebära att bevisbördan skulle komma att flyttas över till den försäkrade. Det skulle vara för- säkringskassans sak att självmant svara för att ett tillfredsställande be- slutsunderlag kunde tas fram innan ärendet prövades slutligt. De medi- cinska förhållandena skulle givetvis utredas. Uppgifter om den försäk- rades fritidsaktiviteter och tänkbara alternativa orsaksförklaringar utan- för arbetet skulle också beaktas. 3.3.4Remissutfallet och den senaste ändringen av 2 kap. 2 § LAF Vid remissbehandlingen av arbetsförsäkringsutredningens förslag om skilda bevisregler avstyrkte majoriteten av remissinstanserna förslaget. Det anfördes bl.a. att förslaget skulle försvåra handläggningen och att det skulle uppkomma nya gränsdragningsproblem mellan vilka sjuk- domar som skulle omfattas av den ena eller den andra bevisregeln. 1992/93:30 var föredraganden tveksam till lämpligheten av skilda bevisregler för olika skador beroende på dess diagnos eller uppkomst- sätt. Flertalet remissinstanser hade också avstyrkt förslaget. Något för- slag om skilda bevisregler lades därför aldrig fram i propositionen. ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& 97 I propositionen föreslogs i stället att den av utredningen föreslagna skärpningen av bevisregeln skulle genomföras generellt för alla arbets- skador. Ändring skulle i den delen göras i 2 kap. 2 § LAF enligt utred- ningens förslag så att orsakssamband skulle anses föreligga mellan en skada och ett olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet om över- vägande skäl talade för det. Problemet var enligt föredragande statsråd (s. 24 f.) att rätt värdera konkurrerande skadeorsaker, dvs. hur omständigheter som inte kunde hänföras till arbetet bidrar till en sjukdoms uppkomst eller till en för- sämring av en sjukdom. Gränsen mellan skador till följd av förhållan- den i arbetet och skador som har uppkommit på annat sätt hade med den dittillsvarande bevisregeln blivit svår att upprätthålla. Syftet med arbetsskadeförsäkringen var att lämna kompensation för den extra risk som var förenad med just själva förvärvsarbetet. Bevisregeln behövde därför skärpas och den formulering av lagregeln som valdes i förslaget knöt an till den bevisregel som tidigare funnits i YFL. Förslaget god- togs av och den skärpta bevisregeln trädde i kraft . Om ikraftträdandet se också avsnitt 3.2.4. 3.4Begreppet försäkrad i befintligt skick Varje arbetstagare gick in i den tidigare yrkesskadeförsäkringen utan förbehåll för sjukdomar, sjukdomsanlag eller lyten. Detta konstaterade yrkesskadeförsäkringskommittén i betänkandet SOU 1975:84 (s. 42). Föredragande statsrådet hänvisade i prop. 1975/66 :197 (s. 30) vid en redogörelse för gällande rätt till kommitténs uttalande. Det var enligt propositionen ibland vanskligt att avgöra om och i vilken grad en skada eller ett sjukdomstillstånd medicinskt hade orsakats av en tidigare sjukdom eller av den händelse för vilken den försäkrade sökt ersätt- ning. Ytterst ankom det då på den medicinska sakkunskapen att besvara sådana frågor. granskade senare i betänkandet SOU 1985:54 frågan om bedömningen av frågan om befintligt skick. Utred- ningen redogjorde (s. 206) för rättsfallsreferatet FÖD 83:9 där det hade uttalats att man redan vid bedömning av skadlig inverkan måste ta hän- syn till den försäkrades speciella förutsättningar. Frågan om skadlig in- verkan skulle avgöras i det enskilda fallet. Vad som normalt sett var skadligt skulle inte vara det avgörande. Varje förvärvsarbetande måste bedömas efter sina personliga förutsättningar. 98 ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& Endast sjukdomsbesvär som hade orsakats eller förvärrats av just den skadliga inverkan skulle dock täckas av försäkringen. Vid sam- bandsbedömingen skulle också det befintliga skicket i det enskilda fallet beaktas. I många fall fick dock enligt (s. 188) en anmälan om arbetsskada avslås då den anmälda skadan be- rott på kroppsliga svagheter eller förändringar som inte betingats av det anmälda arbetet. redogjorde i betänkandet SOU 1992:39 för den gällande tillämpningen av principen om att vara för- säkrad i befintligt skick. Man hänvisade (s. 42 f.) till uttalanden i tidigare förarbeten. Man redogjorde också för den tolkning av be- greppet som gjorts i Grönwall/Hessmarks lagkommentar Arbetsskade- försäkring och statligt personskadeskydd (5:e upplagan). Däri hade ut- talats att både i bedömningen av frågan om skadlig inverkan och i frågan om orsakssamband mellan ett arbete och en ådragen sjukdom måste hänsyn tas till den enskildes fysiska och psykiska tillstånd och särskilda sårbarhet. Det var vidare av stort värde att bl.a. de medicinskt sakkunniga kunde enas om riktlinjer och modeller som hjälpmedel vid tillämpningen av de lagstadgade begreppen. Principen om att vara försäkrad i befintligt skick torde (s. 96) i vissa fall med kombinationer av mycket stor konstitutionell svaghet och mycket liten påverkan i arbetet få modifieras inom rimliga gränser. Det torde t.ex. inte vara avsett att alla normalt obetydliga dagliga livets rörelser skulle berättiga till ersättning enligt LAF bara för att de råkat bli utförda på en arbetsplats av någon som med all sannolikhet ändå skulle kunna få sådana besvär när som helst. ansåg (s. 100 f.) att principen om befintligt skick rimligen måste tillämpas så att faktorer i arbetet som RENT ALLM¤NT inte kunde anses vara skadliga inte heller för en extremt känslig person skulle kunna anses utgöra skadlig inverkan. Vad som normalt skulle kunna vara skadlig inverkan gick inte att ange. Skillnaden i t.ex. genomsnittlig kroppsstyrka varierar mellan män och kvinnor och mellan unga och gamla. Sådana mer generella skillnader måste beaktas också i fortsättningen vid bedömningen av en faktors skadlighet. Det mer modifierade synsättet skulle bara avse bedöm- ningen av skadlig inverkan. Vid en sambandsbedömning borde besluts- fattaren framgent kunna ta hänsyn till den försäkrades individuella svagheter. ¥RS ¤NDRINGAR I ,!& 99 1992/93:30 (s. 20) godtog det föredragande statsrådet arbets- skadeförsäkringsutredningens uttalande. Enligt statsrådet borde praxis klargöra den fortsatta tolkningen av principen. Det finns inga uttalan- den i senare lagförarbeten som motsäger den tolkning som arbetsskade- försäkringsutredningen gjort. I 2 kap. 1 § LAF förklaras vad som ska förstås som arbetsskada. Ar- betsskada är enligt lagtexten skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Skadlig inverkan-rekvisitet har berörts i tidigare avsnitt (3.2.1). I detta avsnitt ska för fullständighetens skull begreppet olycksfall behandlas kortfattat. Med olycksfall i LAFs mening avses en i viss mån ovanlig och oförutsedd händelse med ett relativt kortvarigt händelseförlopp. I praxis har kortvarig händelse kommit att avse ett händelseförlopp som sträcker sig över . LAF gäller normalt vid alla olycksfall som inträffar under arbetstid, dvs. även under pauser och raster. Skyddet gäller också vid förberedelser inför arbetet och vid t.ex. tvättning och byte av kläder efter arbetstidens slut. Praxis beträffande olycksfall i LAF innefattar också s.k. presume- rade olycksfall. I dessa fall saknas ett påtagligt olycksfallsmoment. Ett tillbud har ändå ansetts som olycksfall i arbetet eftersom tillbudet har varit en nödvändig förutsättning för att skadan skulle uppstå. Det har i praxis sålunda slagits fast att en hälseneruptur som uppkommit hos en lärarinna under en gymnastiklektion och en vadmuskelbristning i sam- band med ett kliv över en snövall är olycksfall i arbetet. Som olycksfall i arbete räknas också olyckor som inträffar under tjänsteresor, kurser och konferenser som betalats av arbetsgivaren. För att en anställd inte skall omfattas av skyddet vid ett olycksfall på ar- betsplatsen krävs att han eller hon har ägnat sig åt aktiviteter som är främmande för den verksamhet som arbetsgivaren bedriver.