sou · GMB38d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett skäl att annonsförbudet (i tidningar) i alkoholreklamlagen inte gjordes tillämpligt på öl (folköl) var att ett sådant förbud kunde hindra övergång en från starkare till svagare drycker (a. prop. s. 39). Frågan är emellertid om detta syfte har uppnåtts i praktiken . Varumärkena för lättöl och starkare öl är ofta identiskt eller snarlikt ut - formade och uppfattas säkerligen av många som reklam för alla sorters öl, inklusive starkölet. Alkoholpolitiskt motiverade regler för en begränsning av marknads - föringen av alkoholdrycker bör en ligt utredningen ta sikte på alkoholdryck- er som omfattas av regleringen i alkohollagen, dvs. drycker som innehåller mer än 2,25 volymprocent alkohol. Enligt utredningens mening är dock sambandet mellan marknadsföringen av lättöl och av starköl uppenbar , åtminstone i de fall lättölet och starkölet saluförs under samma varumärke. De särskilda regler som tillämpats av de aktörer som är medlemmar i förändrar inte bilden. Särskilda restriktioner för alkoholreklam bör därför enligt utredningens mening så långt det ä r möjligt omfatta även reklam för lättöl och andra alkoholhaltiga lättdrycker. En eventuell utvidgning av restriktionerna för alkoholreklamen till att omfatta också lättöl måste vara förenlig m ed grundlagens bestämmelser om tryckfrihet och annan yttrandefrihet. Som utredningen har redogjort fö r under avsnitt 7.3.2 är 1 kap. 9 § 1 tryckfrihetsförordningen en rambestäm- melse och omfattar alla drycker som innehåller någon del alkohol, dvs. Vad som sägs i 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen gäller också i fråga om radioprogram, filmer och ljudupptagningar (1 kap. 12 § först a stycket yttrandefrihetsgrundlagen). Av det sagda framgår att införandet i lag av reklamrestriktioner för t.ex. lättöl eller andra alkoholhaltig a lättdrycker inte hindras av några grundlagsbestämmelser. Däremot kan inte införas generella restriktioner för lättdrycker utan ändring i grundlage n eftersom lättdrycker också kan vara alkoholfria. Enligt utredningens uppfattning förekommer det inte i någon nämnvär d utsträckning att alkoholdrycker marknadsförs indirekt genom reklam fö r alkoholfria drycker. Risken för en framtida utveckling i den riktningen kan inte anses stor. En reglering bör därför begränsas till alkoholhaltig a lättdrycker. Reklamrestriktioner för lättöl eller andra alkoholhaltiga lättdrycker kan lagtekniskt åstadkommas genom en omdefiniering av begreppet alko- holdrycker till att avse drycker med lägre alkoholhalt än vad som gäller. Det kan också ske genom att de alkoholpolitiskt motiverade reklamreglerna görs direkt tillämpliga också på sådana alkoholhaltiga lättdrycker. Vidare kan särskilda regler skapas som tar sikte på att förhindra förväxling mellan lättöl och andra alkoholhaltiga lättdrycker å ena sidan och starköl och andra alkoholdrycker å den andra sidan. Om det första angivna sättet, att ändra definitionen, används måste en ny gräns för alkoholdryck införas. Eft ersom både 0,5 och 1,2 volymprocent återfinns som gränser för vad som skall anses vara alkoholhaltiga drycker (öl respektive andra alkoholdrycker) inom gemenskapsrätten och i den svenska skattelagstiftningen (jfr prop. 1994/95:56 s. 65 f. och 68 f.) kan det förefalla lämpligt att också i detta sammanhang anknyta till dessa gränser. Om definitionen ändras kommer det emellertid att få konsekvenser. En är att t.ex. sådan cider som säljs i livsmedelsbutikerna och so m innehåller högst 2,25 volymprocent alkohol blir klassad som alkoholdryck och därigenom, om särreglering inte införs, kommer att underkasta s restriktioner ifråga om marknadsföringen. Även andra typer av drycker , t.ex. läskedrycker med alkohol tillsatt understigande 2,25 volymprocent kommer att omfattas av den nya definitionen. Utredningen ifrågasätter om detta ens är önskvärt. Om gränsen sänks till 1,2 volymprocent kan följden bli att bryggerierna för att kunna göra reklam för lättöl producerar ett lättöl med en alkoholhalt under 1,2 volymprocent. Ett lättöl med så låg alkohol- halt bedöms emellertid av vissa inte smaka som öl och inte heller kunn a karaktäriseras eller marknadsföras som en ölprodukt. En ändrad definition kan också kräva andra följdändringar i alkohollage n och i annan lagstiftning som rör alkohol. Det andra sättet är alltså att göra alkoholreklamreglerna tillämpliga på alkoholdrycker och på drycker som innehåller minst 0,5 eller 1,2 volympro- cent alkohol (jfr den finska alkohollagen). Den metoden har lagstiftning- stekniska fördelar. Beträffande båda de angivna metoderna för införande av mer a långtgående restriktioner för marknadsföringen av svaga alkoholdrycker är det enligt utredningen tvivelaktigt om sådana restriktioner är förenliga med gemenskapsrätten. Det kan bl.a. ifrågasättas om de kan rättfärdigas me d artikel 36 eller de s.k. tvingande hänsynen. En skärpt lagstiftning bör i stället ta direkt sikte på att förhindr a fö rväxlingen mellan lättöl och andra alkoholhaltiga lättdrycker med d e alkoholstarka sorterna av samma produkt. De regler i marknadsföringslagen som rör vilseledande och förväxling kan knappast användas i dett a sammanhang (se 68 §§ marknadsföringslagen). En ny reglering borde i stället ta sikte på användningen av varumärken och innebära restriktioner för användningen vid marknad sföring av t.ex. lättöl av samma varumärken som också används vid marknadsföring av starkare öl. En sådan lagstift- ning måste ske med beaktande av den svenska varumärkeslagstiftningen och de EG-rättsliga normer som finns på området. Redan nu kan anmärkas att en begränsad lagstiftning som motiveras av önskemål om att förhindra förtäckt reklam för starkare drycker bör kunna accepteras med hänsyn till de tvingande hänsynen inom gemenskapsrätten. Utredningen återkommer nedan under avsnitt 14.7 och 14.9 med närmare överväganden i denna del. 14 Närmare om en ny lagstiftning Som har redogjorts för ovan (avsnitt 13.6) föreslår utredningen att d e särskilda bestämmelserna för marknadsföring av alkoholdrycker likso m skall gälla endast marknadsföring som vänder sig till konsumenter. Såsom konsumenter betecknas, liksom i marknadsföringslagen (1995:450), i första hand privatpersoner, men också andra som förvärvar produkter för slutlig konsumtion (jfr prop. 1994/95:123 s. 163). Alkoholreklamreglerna bör vara tillämpliga på all slags reklam oc h marknadsföring med avsättningsfrämjande syfte, såsom annonser i tidningar, reklamfilm, IT-reklam och ett passivt saluhållande av alko- holdrycker på försäljningsställen. Hit kan också hänföras vissa åtgärder i samband med s.k. sponsring. Härutöver bör alltjämt gälla de särskild a regler om marknadsföringen som finns i marknadsföringslagen och radio- och TV-lagen. Ett program i radio och TV får t.ex. enligt 7 kap. 9 § radio- och TV-lagen inte sponsras av någon vars huvudsakliga verksamhet gäller tillverkning eller försäljning av alkoholdrycker. Geografiskt bör tillämpningsområdet vara detsamma som den n u gällande alkoholreklamlagen. Utanför tillämpningsområdet bör sålund a även fortsättningsvis falla svenska näringsidkares marknadsföring p å utländska marknader, utom satellit-TV i enlighet med 2 § andra stycket marknadsföringslagen. Åtgärdernas ursprung saknar dock betydelse; o m alkoholreklam distribueras till eller kan anses riktad till konsumenter i är det utan betydelse att materialet eller framställningen produce- rats utomlands. Även om en marknadsföringsåtgärd riktar sig till e n internationell publik bör, om den också når svenska konsumenter , alkoholreklamreglerna vara tillämpliga (jfr prop. 1977/78:178 s. 48). Däremot bör inte de svenska reglerna tillämpas på marknadsföring so m primärt avser annan marknad än den svenska men som av en tillfällighet eller oavsiktligt har nått också hit (jfr MD 1989:6; KO ./. 14.1.1Särskilt om alkoholreklam i TV-sändningar Utredningen har i avsnitt 8.5 redogjort för bedömningar i det s.k. barnreklam-målet. Av de slutsatser som kan dras från avgörandet bör Närmare om en ny lagstiftning vissa kunna tillämpas på TV-reklam för alkoholdrycker som sänds frå n annat medlemsland. Precis som är fallet med TV-reklam till minderåriga innehåller TV - direktivet en bestämmelse med särskilda kriterier om vad TV-reklam för alkoholhaltiga drycker måste uppfylla (artikel 15). Därmed kan det vara rimligt att utgå från att ett ingripande i mot satellitsänd alkoholre- klam från annat medlemsland i EU inte kan ske hos det programföretag som sänt reklamen. Det spelar ingen roll att den svenska rätten innehåller ett förbud mot alkoholreklam i TV. skulle möjligen kunna ingripa mot annonsörer som låtit annonsera för al koholdrycker under förutsättning att ingripanden sker på grund av generella föreskrifter om skydd fö r konsumenter mot vilseledande reklam. Det förbud mot alkoholreklam i kommersiella annonser i radio och TV som finns och som utredningen föreslår skall gälla även i en n y alkoholreklamreglering kan således tillämpas endast på programföreta g som är etablerade i eller som på annat sätt lyder under svensk jurisdiktion. Även om förbudet inte kan göra tillämpligt på andra program- företag skall dock understrykas att det inte är fritt fram för alkoholreklam i TV. Den reklam för alkoholdrycker som sänds av programföretag so m lyder under andra medlemsländers jurisdiktion får inte strida mot artikel 15 i TV-direktivet. Härtill kommer att många programföretag som sänder TV till har egna normer och regler för reklamen, som i vissa fall gå r längre än vad TV-direktivet kräver. Som nämnts i avsnitt 9.5.1 har t.ex . TV3 beslutat att överhuvudtaget inte sända reklam för alkoholhaltig a drycker. När det gäller satellitsänd TV-r eklam som kommer från ett land utanför den europeiska gemenskapen bör göras samma överväganden om de n svenska rättens tillämplighet som gjorts ovan. Var alkoholreklamen har sitt ursprung bör således som huvudregel sakna betydelse om den kan anse s riktad till konsumenter i . Regleringen bör som nämnts omfatta endast marknadsföring som vänder sig till konsumenter. De som är verksamma på marknaden är beroende av kunskap och information om förhållanden som rör alkoholbranschen oc h de aktuella produkterna för att konkurrensen skall fungera. Tillståndshavar- na och de som arbetar i branschen har således ett legitimt behov av kommersiell information. Alkoholreklam i fackpress bör därför likso m vara tillåten. Enligt förarbetena till alkoholreklamlagen avses med fackpress bransch- och organisationstidskrifter samt liknande publikationer avsedda fö r Närmare om en ny lagstiftning spridning huvudsakligen till intressenter som inte kan betraktas som konsumenter av alkoholdrycker (prop. 1977/78:178 s. 47 f.). Utredningen menar att begreppet fackpress bör bedömas utifrån delvis andra kriterier. Bedömningen av vad som skall anses vara fackpress bör grunda sig på dels vilken målgrupp tidningen vänder sig till, dels tidningens innehåll. Till fackpress räknar utredningen i första hand branschtidskrifter, dvs. tidskrifter som vänder sig till näringsidkare inom alkoholbranschen eller anställda eller andra verksamma inom denna bransch. Som fackpress anses vidare skrifter som ges ut av föreningar eller andra sammanslutningar för verksamma inom branschen fackfolk eller personer som deltar i försäljningen av alkoholdrycker så län ge målgrupperna är verksamma inom branschen. Som fackpress räknas dock inte tidningar som ges ut av fackliga organisationer för dem med anknytning till alkohol- eller restaurangbrans- chen. Fackpress kan avse både vad som i enlighet med bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen utgör tryckta skrifter eller periodiska skrifter men kan också avse andra skrifter eller tryckalster. Också elektronisk a tidningar som näringsidkare abonnerar på omfattas av uttrycket (jfr SOU 1997:49 s. 137). Också vissa former av print on demand kan falla inom begreppet fackpress. Det avgörande är således inte utgivningsformen utan vem publikationen riktar sig till och vad den innehåller. Med alkoholbranschen avses här branschen i stort, dvs. alla som tillverkar, säljer eller i övrigt handlar med alkoholdrycker eller alkohol. Hit hör alltså t.ex. partihandlare och näri ngsidkare inom hotell- och restaurang- branschen. Även de som är verksamma inom detaljhandeln med öl hör hit. Att handla med alkohol eller alkoholdrycker innefattar förutom att köpa , sälja och servera också att importera och exportera sådana varor. Bedömningen av vad som skall anses utgöra fackpress bör också som inledningsvis nämnts grundas på tidskriftens innehåll. Av detta måst e sålunda klart framgå att materialet riktar sig i första hand till andra ä n konsumenter. Innehållet måste vara sådant att fackfolk i sin verksamhet kan anses ha nytta eller glädje av det, exempelvis för att vidareutveckla si n yrkesskicklighet och skaffa kunskap om arbetsförhållanden inom bran - schen. Innehållet bör också tillgodose behovet av information om alko - holdrycker för ett annat ändamål än ett rent kulinariskt eller allmän t intresse. Tidskrifter som huvudsakligen vänder sig till dem som har ett mer allmänt kulinariskt intresse av alkoholdrycker eller som i och för si n yrkesverksamhet inte kan anses ha något behov av information om sådana drycker bör liksom inte anses utgöra fackpress (jfr prop. s. 48). Alkoholreklam i medlemstidningar som ges ut av föreningar med syfte att sprida kunskap om alkoholdrycker eller att öka intresset för viss a drycker bör, om de är periodiska skrifter eller jämförbara med sådan a Närmare om en ny lagstiftning skrifter alltid omfattas av annonsförbudet för alkoholdrycker. Så kalla d redaktionell text som avser att sprida information till medlemmarna om alkoholdrycker, t.ex. deras tillverkning och användningsområde kan i vissa fall bedömas som marknadsföring. Avgörande är om texten har et t kommersiellt syfte och har kommersiella förhållanden till föremål, dvs. om det föreligger ett rent avsättningsfrämjande syfte av vissa alkoholdrycker. Som redogjorts för i avsnitt 7.3.2 är nämligen inte den rent yttre forme n utslagsgivande för bedömningen av vad som skall anses utgöra e n kommersiell annons. Material som ges ut av en förening som står e n tillståndshavare nära och som fokuserar innehållet på tillståndshavaren s produkter kan komma att omfattas av reklamförbudet. Genom en såda n ordning förhindras alkoholreklam i medlemstidningar som ges ut i de t främsta syftet att kringgå alkoholreklamregleringen. 14.1.3Något om s.k. indirekt reklam Utredningen har i avsnitt 2.4 redogjort för vilka olika marknadsföringsåt- gärder som brukar betecknas som indirekt reklam. Som framgår av den redogörelsen är det inte särskilt vanligt att varukännetecken som ä r inarbetade för alkoholdrycker används i reklamen för andra drycker, varor eller tjänster på ett sådant sätt att konsumenterna uppfattar det so m alkoholreklam. En särskild form av sådan användning förekommer dock , som tidigare nämnts, i lättölsreklamen. Utredningen återkommer til l reklamen för lättöl och andra alkoholha ltiga lättdrycker nedan under avsnitt 14.7. Andra former av indirekt alkoholreklam som förekommer är uppgifter om alkoholdrycker i tidningsartiklar och i radio- eller TV-program samt s.k. produktplacering. Det förhållandet att ett program har redaktionell form hindrar inte at t uppgifter däri kan bedömas som marknadsföring. I MD 1992:19; KO ./. Hempel Färg () AB 2. i konkurs 3. AB och 4. Moviesion Film och prövade ett TV-program med redaktionell form som innehöll av programproducenten utformade inslag om två företag och dera s produkter. framhöll att det kan förekomma reportage frå n företag och uppgifter om olika produkter i redaktionella program utan att detta kan bedömas som reklam. Huruvida en framställning av det slage t skall bedömas som redaktionell eller kommersiell kunde enligt domstolen endast avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. konstaterade att företagen hade kontaktats i förväg och betalat bidrag till produktionen. Om en näringsidkare under sådana Närmare om en ny lagstiftning omständigheter också faktiskt medverkat till att lämna avsättningsfrämjan- de uppgifter om sin näringsverksamhet måste detta enligt domstole n bedömas som marknadsföringsåtgärder som härrör frå n näringsidkaren. Det förhållandet att utformningen av pr ogrammet bestämdes av programprodu- centen föranledde ingen annan bedömning. Inslagen ansågs därför a v utgöra reklam med de båda företagen som annonsörer. Marknadsföringen ansågs otillbörlig därför att reklamen dels inte kund e särskiljas från redaktionellt material, dels saknade tydligt angiven avsändare. Förbud m ot fortsatt sådan otillbörlig marknadsföring meddela- des de båda företagen samt, som medverkande, programföretaget och det sändande företaget. Produktplacering innebär, som utredningen har redogjort för i avsnit t 2.4, att alkoholdrycker används som rekvisita i filmer. Så länge produktpla- ceringen inte utgör en kommersiell annons omfattas den inte av annonsför- budet i alkoholreklamlagen. Ett otillbörligt gynnande av ett kommersiellt intresse i ett radio- eller TV-program kan dock falla inom tillämpningsom- rådet för 6 kap. 4 § radio- och TV-lagen. I den mån produktplacerin g förek ommer i andra medier, exempelvis filmer som visas på biografer, åtnjuter framställningen grundlagsskydd från vilket det inte medges undantag (se 1 kap. 9 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 12 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen, jfr SOU 1995:114 s. 54). Utredningen har i nära anslutning till de överväganden som har gjorts beträffande motsvarande frågor rörande tobaksreklam (se SO U 1995:114 s. 118) valt att inte föreslå särskilda regler för produktplacering eller för artiklar eller program som behandlar alkoholdrycker av följand e skäl. Filmer och TV-program omfattas av upphovsrättsliga regler. En lagstiftning med förbud eller andra restriktioner för att i film visa alko - holdrycker eller människor som dricker sådana drycker skulle sålund a komma i strid med den upphovsrättsliga regleringen. Härtill kommer att en reglering av såväl produktplacering som omnämnandet av alkoholdrycker i redaktionell text eller program skulle medföra tillämpningsproblem. Det kan inte anses anmärkningsvärt att filmer innehåller bildsekvenser a v människor som dricker alkohol. Sålunda skulle det vara svårt att avgränsa och att visa vad som utgör marknadsföring på grund av en affärsöve - renskommelse mellan produktionsbolaget eller ett tidnings/programföretag och en tillverkare eller distributör av alkoholdrycker. Slutligen mena r utredningen att det från grundlagssynpunkt är olämpligt med restriktioner härvidlag. Ett förbud mot att s kriva eller tala om alkoholdrycker i tidningar eller i program innebär ett betydande ingrepp i tryck- och yttrandefriheten. Inslag av marknadsföring i redaktionella texter och program kan so m har redogjorts för prövas redan enligt gällande ordning. Närmare om en ny lagstiftning En markerad utgångspunkt för lagregleringen bör vara att marknads - föringen skall ske under sådana former att samhälleliga, sociala och medicinska skadeverkningar av alkoholkonsumtionen i möjligaste må n undviks. Detta bör i enlighet med terminologin i alkohollagen i övrig t uttryckas så att all marknadsföring bör ske med återhållsamhet (jfr 3 kap. 4 § och 6 kap. 2 § alkohollagen). Härigenom markeras att reglerna fö r alkoholreklamen har ett alkoholpolitiskt syfte och att regleringen är en del av den förda alkoholpolitiken. Ett annat skäl att övergå till begreppe t återhål lsamhet är att begreppet har en något annorlunda innebörd ä n begreppet måttfullhet. I tobakslagen föreskrivs att näringsidkare vid marknadsföring a v tobaksvaror skall iaktta särskild måttfullhet (12 § andra stycket). Det kan med hänsyn till intresset av likhet mellan regleringen av tobaks- och alkoholreklam finnas anledningen att också i tobakslagen övergå til l användandet av begreppet återhållsamhet. Utredningen har dock inte utarbetat några lagförslag i den delen. Redan i kravet på återhållsamhet ligger enligt utredningens mening att övertal ande marknadsföring som uppmanar till bruk av alkohol inte ä r tillåten. Någon bestämmelse härom motsvarande den nuvarande bestäm - melsen i 2 § första stycket alkoholreklamlagen behövs därför inte. Den närmare innebörden av kravet på s ärskild måttfullhet preciseras i riktlinjer. Enligt utredningens mening är det av värde att de grundläggande bestämmelserna härvidlag tas in i lagen . Detta bör ske dels genom allmänna regler om markna dsföringen dels genom direkta förbud mot vissa typer av marknadsföring. Av lagtexten bö r sålunda framgå att marknadsföringen inte får vara påträngande elle r uppsökande samt att den får avse endast sakliga uppgifter om varorna och deras egenskaper och sammanhang. Vidare bör det föreskrivas att bilde r eller andra tekniska framställningar får skildra varorna och tillbehör samt situationer som har ett naturligt samband med dem. Vid sidan härav bör det i lagen tas in vissa direkta förbud mot vissa marknadsföringsåtgärder . Dessa bör liksom g älla marknadsföringen i vissa periodiska tidskrifter och i . Av grundlagsskäl bör härtill fogas ett förbu d mot marknadsföring i filmer som visas offentligt. Härtill bör tas in förbud mot vissa andra former av särskilt påträngande marknadsföring såso m utomhusreklam, presentutdelning och kombinationserbjudanden. Utredningen återkommer i det följande till behovet av en särskild regel om marknadsföring riktad mot ungdomar samt en regel om marknadsfö - ringen på säljställen. Närmare om en ny lagstiftning Alkoholreklamlagen innehåller förbud mot att vid marknadsföring a v spritdrycker, vin och starköl använda kommersiella annonser i periodiska skrifter, eller andra skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen är tillämplig och som med avseende på ordningen för utgivningen är jämförbara me d periodiska skrifter (2 § tredje stycket). Annonsförbudet i radio och T V avser dock alla alkoholdrycker, dvs. även öl (2 § andra stycket). At t annonsförbudet i tidningar inte gjordes tillämpligt på öl berodde so m nämnts på bl.a. att ett förbud med sådan omfattning kunde inverka negativt på samhällets strä vanden att främja övergången till svagare drycker (prop. 1977/78:178 s. 39). Att reklamförbudet i radio och TV, som ursprungligen trädde i kraft , blev tillämpligt på alla slags alkoholdrycker inklusive öl kommenterades inte särskilt i propositionen (prop . 1990/91:149). De skäl som har motiverat införandet av annonsförbuden har enlig t utredningens mening alltjämt bärkraft. Det kan emellertid inte antas at t tillåtandet i tidningar av reklam för öl främjar övergången från starkare till svagare drycker. Med hänsyn härtill och till intresset av tydlighet och konsekvens i lagstiftningen bör öl omfattas av ann onsförbudet i dess helhet. Det kan visserligen ifrågasättas om det i tider av gränsöverskridand e TV-sändningar är rimligt med ett annonsförbud av det aktuella slaget som träffar endast programföretag som lyder under svensk jurisdiktion. All TV- reklam som sänds från ett land som är medlem i EU skall emellerti d uppfylla åtminstone kraven i TV-direktivet. Sådan reklam kanske inte alltid anses särskilt återhållsam med svenska mått mätt men omgärdas trots allt av vissa restriktioner. I en del europeiska länder gäller frivilliga överen - skommelser för alkoholbranschen eller programföre tag som innebär att TV- reklam inte förekommer eller utformas med hänsynstagande till ytterligare restriktioner och riktlinjer. Förekomsten av gränsöverskridande TV - sändningar med alkoholreklam motiverar i sig därför inte ett slopande av annonsförbudet för radio och TV. I 2 § tredje stycket alkoholreklamlagen föreskrivs att marknadsförin g av spritdrycker, vin eller starköl inte får ske genom kommersiella annonser i periodiska skrifter eller andra skrifter på vilka tryckfrihetsförordningen är tillämplig och som med avseende på ordningen för utgivningen ä r jämförbara med periodiska skrifter.