sou · GMB372 · 1999-01-01 00:00:00 — 3.det minsta antalet ledamöter och ersättare i förbundsfullmäktige och hur förbundsmedlemmarna skall vara representerade samt mandattiden i de fall som anges i 17 §, 4.det minsta antalet ledamöter och ersättare i förbundsstyrelsen, övriga nämnder och andra organ och hur förbundsmedlemmarna skall vara representerade, 5.antalet revisorer och revisorsersättare och deras mandattid, 6.om en förbundsmedlem skall ha rätt att väcka ärenden i förbundsfullmäktige, 7.om det för beslut skall krävas kvalificerad majoritet i förbunds- fullmäktige och för vilka ärenden det skall gälla, 8.om en förtroendevald hos en förbundsmedlem som inte är ledamot i förbundsfullmäktige skall ha sådan yttranderätt som anges i 5 kap. 21 §kommunallagen (1991:900), 9.om en förtroendevald hos en förbundsmedlem som inte är ledamot eller ersättare i förbundsstyrelsen eller någon annan nämnd skall ha sådan närvarorätt som anges i 4 kap. 23 § kommunallagen, 10.var förbundets kungörelser och tillkännagivanden skall anslås, 11.förbundsmedlemmarnas andelar i förbundets tillgångar och 12.i vilken mån och efter vilka grunder förbundsmedlemmarna är skyldiga att betala förbundets skulder direkt till borgenärerna, 13.om och på vilket sätt finansförbundet skall ha eget kapital eller andra tillgångar och storleken på dessa, 14.förbundsmedlemmarnas styrning av och insyn i förbundets ekonomi och verksamhet, 15.föreskrifter om finansförbundets budgetprocess, 16.förutsättningarna för och förfarandet vid en kommuns eller landstings inträde i förbundet, 17.förutsättningarna för och förfarandet vid en förbundsmedlems utträde eller uteslutning ur förbundet, 18.förutsättningarna för och förfarandet vid förbundets likvidation och upplösning samt grunderna för skifte av förbundets behållna tillgångar när förbundet upplöses, 19.ordningen för att lösa tvister mellan förbundet och dess medlemmar, samt 20.ordningen för att bestämma ekonomiska förmåner till ledamöter- na och ersättarna i förbundsfullmäktige. Ledamöter i förbundsfullmäktige och ersättare för dessa skall väljas av förbundsmedlemmarnas fullmäktige enligt vad som anges i förbundsordningen. Varje förbundsmedlem skall vara representerad i förbundsfullmäktige med minst en ledamot och en ersättare. Antalet ersättare skall vara lika många som antalet ledamöter. Föreskrifterna i lagen (1992:339) om proportionellt valsätt skall tillämpas vid valet. Om ersättarna inte väljs proportionellt, skall det vid valet också bestämmas i vilken ordning som de skall kallas in till tjänstgöring. Valbar till ledamot eller ersättare i förbundsfullmäktige är den som är ledamot eller ersättare i förbundsmedlemmens fullmäktige. Förbundsfullmäktige väljs , om inte en kortare mandattid anges i förbundsordningen. Mandattiden räknas året ordinarie val har hållits i landstings- och kommunfullmäktige, om inte annat anges i förbundsordningen. Utöver vad som anges i denna lag skall följande bestämmelser i kommunallagen (1991:900) tillämpas på förbundsfullmäktige: 4 kap. 710 a §§ om uppdragets upphörande, 4 kap. 11 och 12, 1416 §§ och 18 § första stycket om ledighet från anställning, ekonomiska förmåner och de förtroendevaldas initiativrätt, 4 kap. 19 och 20 §§ om omröstning och beslut, 4 kap. 22 § om reservation, 5 kap. 611 §§ om ordförande och vice ordförande, tidpunkt för sammanträdena och hur sammanträdena kungörs, 5 kap. 1820 §§ om beslutförhet och jäv, 5 kap. 21 och 22 §§ om rätt och skyldighet för utomstående att medverka, 5 kap. 2633 §§ om hur ärendena bereds, 5 kap. 3645 §§ om bordlä ggning, om offentlighet och ordning vid sammanträdena samt hur ärendena avgörs, samt 5 kap. 5761 §§ om protokollet. Ärenden i förbundsfullmäktige får väckas av 1.förbundsstyrelsen och annan nämnd, 2.ledamot genom motion, 3.revisorerna, om ärendet gäller förvaltning som har samband med revisionsuppdraget, eller 4.om så har bestämts i förbundsordningen, fullmäktige eller styrelsen hos en förbundsmedlem. Förbundsfullmäktige skall besluta i ärenden som har väckts enligt första stycket. Senast efter det att protokollet har justerats skall justeringen tillkännages på minst en av förbundsmedlemmarnas anslagstavlor i enlighet med vad som har bestämts i förbundsordningen. Av tillkännagivandet skall det framgå var protokollet finns tillgängligt samt vilken dag det har anslagits. Bevis om anslagsdagen skall tecknas på protokollet eller utfärdas särskilt. Ledamöter och ersättare i förbundsstyrelsen väljs av förbundsfullmäktige till det minsta antal som har bestämts i förbundsordningen och för den tid som fullmäktige bestämmer. Den som ingår i förbundsstyrelsen skall ha de insikter och den erfarenhet som måste krävas av den som deltar i förvaltningen och verkställigheten av finansförbundets verksamhet och även i övrigt vara lämplig för en sådan uppgift. Ledamöter och ersättare i övriga nämnder och andra organ väljs av förbundsfullmäktige till det minsta antal som har bestämts i förbundsordningen och för den tid som fullmäktige bestämmer. Föreskrifterna i lagen (1992:339) om proportionellt valsätt skall tillämpas vid valet. Om ersättarna inte väljs proportionellt, skall det vid valet också bestämmas i vilken ordning som de skall kallas in till tjänstgöring. Valbar till ledamot eller ersättare i förbundsstyrelsen, övriga nämnder och andra organ är den som har fyllt senast för valet och 1.är medborgare i eller i någon annan av Europeiska unionens medlemsstater (unionsmedborgare), 2.är medborgare i eller , eller 3.är annan utlänning och har varit folkbokförd i i följd före valdagen. Utöver vad som gäller enligt denna lag tillämpas följande bestämmelser i kommunallagen (1991:900) på förbundsstyrelsen och övriga nämnder: 4 kap. 810 a §§ om uppdragets upphörande, 4 kap. 23 § om närvarorätt, 6 kap. 4 § om styrelsens särskilda uppgifter, 6 kap. 14 § om fyllnadsval, 6 kap. 15 och 16 §§ om ordförande och vice ordförande, samt 6 kap. 2426 §§ om jäv. Förbundsfullmäktige skall i ett reglemente utfärda närmare föreskrifter om förbundsstyrelsens och övriga nämnders arbetsformer. Bestämmelserna i 6 kap. 33, 3537 §§ kommunallagen (1991:900) om delegering av ärenden gäller i t illämpliga delar för förbundsstyrelsen och övriga nämnder. Interpellationer och frågor får ställas av förbundsfullmäktiges ledamöter samt av ledamöterna i medlemmarnas fullmäktige. riktas till förbundsfullmäktiges, förbundsstyrelsens, en övrig nämnds eller ett annat organs ordförande samt till de ledamöter i övrigt som förbundsfullmäktige bestämmer. Interpellationer och frågor skall avse ämnen som hör till förbundsfullmäktiges, förbundsstyrelsens, en övrig nämnds eller ett annat organs handläggning. Den ordförande till vilken en interpellation eller fråga har ställts får överlåta besvarandet av denna till en av förbundsfullmäktiges ledamöter eller till en ledamot i förbundsstyrelsen, en övrig nämnd eller ett annat organ. Svaret skall lämnas vid sammanträde med det fullmäktige vars ledamot har ställt interpellationen eller frågan. I det fall en ledamot i förbundsfullmäktige har ställt en interpellation eller en fråga skall den besvaras vid ett sammanträde med förbundsfullmäktige. Utöver vad som föreskrivs i denna lag om interpellationer och frågor gäller bestämmelserna i 5 kap. 50 och 51 §§, 54 § första stycket samt 55 och 56 §§ kommunallagen (1991:900). Vad som föreskrivs i 8 kap. kommunallagen (1991:900) om mål för den ekonomiska förvaltningen, medelsförvaltningen, budgetens innehåll, budgetprocessen, utgiftsbeslut samt förbud mot pantsättning skall i tillämpliga delar gälla för ett finansförbund. Föreskrifterna i 8 kap. 6, 8, 9 och 11 §§ kommunallagen om budgetprocessen gäller dock inte för ett finansförbund. I stället gäller vad som anges i förbundsordningen. Vad som föreskrivs i 8 kap. kommunallagen (1991:900) om räkenskapsföring och redovisning skall gälla för ett finansförbund. Förbundsmedlemmarna får meddela föreskrifter i förbundsordningen om de frågor som avses i 8 kap. 20 § kommunallagen. Bestämmelserna i lagen (1997:614) om re dovisning skall gälla för finansförbund. Vad som föreskrivs i 9 kap. kommunallagen (1991:900) om revision skall i tillämpliga delar gälla för ett finansförbund. Föreskrifterna i 9 kap. 1 och 2 §§ kommunallagen gäller dock inte för ett finansförbund. Förbundsfullmäktige väljer revisorer och revisorsersättare till det antal och för den tid som har bestämts i förbundsordningen. Föreskrifterna i lagen (1992:339) om proportionellt valsätt skall tillämpas vid valet. Om revisorsersättarna inte väljs proportionellt, skall det vid valet även bestämmas i vilken ordning som de skall kallas in till tjänstgöring. Minst en av revisorerna skall vara auktoriserad revisor. Den som är revisor eller revisorsersättare i ett finansförbund får inte stå i skuld till eller ha annan ekonomisk förpliktelse mot finansförbundet. Valbar till revisor eller revisorsersättare är den som är valbar enligt En förbundsmedlem har rätt att utträda ur ett finansförbund. Uppsägningstiden skall vid utträde vara , om inte anges i förbundsordningen. En förbundsmedlem får uteslutas ur ett finansförbund i enlighet med vad som sägs i förbundsordningen. Närmare bestämmelser om likvidation och upplösning meddelas i förbundsordningen. Ett finansförbunds beslut enligt denna lag får inte överklagas. Denna lag träder i kraft . Har uppgift, för vilken sekretess gäller enligt andrastycket, lämnats till annan myndighet, gäller sekretessen också där. Sekretessen gäller dock inte, om uppgiften ingår i beslut av den mottagande myndigheten. Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) Sekretess gäller i kassarörelse, valutahandel, in- och utlåningsrörelse, betalningsutjämning samt handel med värdepapper eller rättigheter och skyldigheter som anknyter till sådana tillgångar. Sekretess gäller också i upplåningsverksamhet för uppgift om enskilds ekonomiska förhållanden. Sekretess gäller i annan av myndighet bedriven upplånings- verksamhet eller affärsmässig utlåningsverksamhet för uppgift om enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Har uppgift, för vilken sekretess gäller enligt andra stycket, lämnats till annan myndighet, gäller sekretessen också där. Sekretessen gäller dock inte, om uppgiften ingår i beslut av den mottagande myndigheten. Denna lag träder i kraft 1 Utredningens uppdrag och arbete I utredningens direktiv anför regeringen att kommunernas och landstingens finansieringsverksamhet torde ytterligare kunna effektivi- seras genom att samverkan underlättas. Regeringen konstaterar därvid att befintliga associationsformer inte är direkt anpassade för kommunernas och landstingens finansieringsverksamhet samt att den finansiella lagstiftningen inte heller är särskilt utformad för deras finansieringsbehov. Regeringen har därför beslutat att ge en särskild utredare i uppdrag att analysera behovet av lagstiftning för att reglera kommuners och landstings möjligheter att samverka inom det finansiella området. Utredaren skall därvid utreda behovet av ändringar i gällande regelverk och om det behövs föreslå ändringar i detta. Enligt regeringen finns det skäl att överväga en offentligrättslig form för samverkan inom det finansiella området. Det närmare innehållet i utredningens direktiv framgår av bilaga. Utredningen har sammanträtt med de sakkunniga och experterna vid tolv tillfällen. Företrädare för , , , och Kommuninvest i har besökt vissa av utredningens sammanträden. Utredningen har samrått med (Fi 1995:09). och har haft överläggningar med företrädare för Kommuninvest i , och . Samråd har skett också med företrädare för enskilda kommuner samt med en referensgrupp med företrädare för enskilda landsting. , , , och sekreteraren har besökt DG IV och DG XV i . Med uttrycket kompetens avses kommunernas och landstingens befogenhet att befatta sig med olika angelägenheter. Deras kompetens avgränsas av vissa rättsliga principer, vilka har vuxit fram i rättspraxis. Flertalet av principerna har genom kommunallag kommit till direkt uttryck i lagtext. De grundläggande bestämmelserna om den kommunala kompetensen finns i kommunallagens andra kapitel. En av de principer som avgränsar den kommunala kompetensen är den s.k. lokaliseringsprincipen. Enligt 2 kap. 1 § KL får kommuner och landsting själva ha hand om sådana angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller till deras medlemmar och som inte skall handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller av någon annan. Lokaliserings- principen innebär således bl.a. att en åtgärd måste ha någon slags anknytning till kommunens eller område eller till dess invånare för att den skall vara laglig. Principen är emellertid försedd med vissa modifikationer. Det är exempelvis tillåtet för en kommun att engagera sig i markinnehav och anläggningar inom en annan kommuns geografiska område, om anordningen behövs för den egna kommunen (prop. 1990/91:117 s. 148 f.) Modifieringarna hänger samman med befolkningens rörlighet och med att rikets indelning i kommuner ibland påkallar särskilda lösningar. Kommunernas och landstingens befogenhet att bedriva närings- verksamhet begränsas av bestämmelsen i 2 kap. 7 § KL. Där stadgas att kommuner och landsting får driva näringsverksamhet, om det sker utan vinstsyfte och för att tillhandahålla allmännyttiga anläggningar eller tjänster åt de egna invånarna. Det bör understrykas att bestämmelsen i 2 kap. 7 § KL innebär ett förbud mot att kommuner eller landsting inlåter sig på företag som har till syfte att ge kommunen eller en ekonomisk vinst (prop. 1990/91:117 s. 151). Tyngdpunkten inom den sedvanliga kommunala affärsverksamheten ligger ofta i att erbjuda kollektivanläggningar eller kollektivanordningar av olika slag och verksamheten drivs ofta i bolagsform. Exempel på vanlig affärsverksamhet är bostadsföretag, el-, gas- och värmeverk, parkeringsanläggningar, hamnar och busstrafikföretag. När det gäller kommunalförbund bestäms kompetensen av det ändamål för vilket förbundet har bildats. gäller delvis nya regler (SFS 1997:550), som bl.a. innebär ökad frihet för förbundsmedlemmarna att bestämma om ett kommunal- förbunds ändamål. Det enda som krävs är att uppgiften faller inom ramen för de samverkande kommunernas och landstingens kompetens (prop. 1996/97:105 s 67). I avsnitt 2.3.3 lämnas en närmare re dogörelse för kommunalförbund. Enligt direktiven skall utredningen bl.a. överväga om det finns behov av lagbestämmelser som underlättar för kommuner och landsting att bedriva finansiellt samarbete med utländska motsvarigheter. I detta avsnitt lämnas därför en redogörelse för kommunernas och landstingens nuvarande möjligheter att bedriva verksamhet utanför gränser. Av lokaliseringsprincipen följer som huvudregel att en kommun inte får bedriva verksamhet utanför kommungränsen och därmed inte heller utanför nationsgränsen. Lokaliseringsprincipen har emellertid med tiden modifierats i rättspraxis och genom några befogenhetsvidgande lagar, såsom lagen (1986:753) om tjänsteexport och lagen (1994:693) om rätt för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att lämna internationell katastrofhjälp och annat bistånd. Ifrågavarande lagar ger svenska kommuner och landsting vissa befogenheter att samverka med utländska kommuner. Inom pågår en översyn av lagarna om tjänsteexport och kommunalt bistånd. En av de frågor som är aktuell i detta arbete är i vilka juridiska former verksamheten skall kunna bedrivas. Enligt lagen (1986:753) om tjänsteexport har kommuner och landsting rätt att under vissa förutsättningar tillhandahålla kommunala tjänster för export. Begreppet kommunala tjänster definieras i lagen som sådana nyttigheter i form av kunskaper och erfarenheter som finns i kommunernas och landstingens verksamhet. Av uttrycket framgår att tanken inte är att det skall byggas upp verksamhet som enbart eller i huvudsak är inriktad på exportmarknaden. Enligt lagen om tjänsteexport får kommuner och landsting på affärsmässiga grunder medverka vid export som underleverantörer åt företag i eller åt staten under förutsättning att de inte gör andra åtaganden än att lämna huvudleverantören sina tjänster. Reglerna ger således inte kommunerna någon primär rätt att själva exportera sina tjänster. Lagen bygger i stället på principen att kommunerna skall agera underleverantör till privata företag. Om det finns särskilda skäl får dock regeringen medge att tjänsterna tillhandahålls under andra förutsättningar. Regeringen skall därvid ange de villkor som behövs för att begränsa det kommunala risktagandet. I lagen (1994:693) om rätt för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att lämna internationell katastrofhjälp och annat bistånd finns regler om biståndsverksamhet. Kommuner och landsting får lämna katastrofhjälp eller annat humanitärt bistånd till ett annat land, om det där inträffar en katastrof eller på något annat sätt uppstår en nödsituation. Biståndet får ges i form av utrustning som givaren kan undvara. Kommuner och landsting får med regeringens tillstånd dessutom ge bistånd i form av utrustning, rådgivning, utbildning eller på annat sätt till länder som får svenskt statligt bistånd. 2.2.4Andra former för samarbete över nationsgränserna Svenska kommuner samarbetar över nationsgränserna i åtskilliga verksamheter som inte utgör myndighetsutövning i egentlig mening. Sådant gränsöverskridande samarbete sker framför allt inom . Samarbetet bedrivs vanligen i fasta former, huvudsakligen i kommittéer, men också i stiftelser, ekonomiska föreningar och aktiebolag som ägs av kommuner eller landsting på olika sidor av nationsgränserna. De svenska kommunerna har omfattande kontakter med s.k. vänorter. De flesta av dessa 700 av totalt närmare 1 000 finns i våra nordiska grannländer. Vänortsutbytet kan ses som ett av de mer påtagliga inslagen i kommunernas allmänna internationalisering och det fungerar inte sällan som ett avstamp för kommersiellt eller projektinrik- tat samarbete inom olika verksamhetsområden. I sammanhanget kan nämnas överenskommelsen mellan , , och om kommunalt samarbete över nordiska riksgränser (prop. 1977/78:44, SÖ 1978:1). Överenskommelsen innebär att länderna erkänner kommunernas rätt att samarbeta med kommuner i annat fördragsslutande land om vården av sina angelägenheter, i den mån hinder för sådant samarbete inte föreligger i det egna landets lagar eller övriga bestämmelser. Befogenhet att överföra myndighetsutövning till kommun i annat nordiskt land innefattas dock inte i överenskommel- sen. Kommuner och landsting har haft behov av att samverka med varandra. Kommunernas behov av samverkan var särskilt stort före kommunsammanslagningarna . Antalet kommunalförbund ökade ständigt fram , då antalet förbund uppgick till mer än 900. finns det omkring 40 kommu- nalförbund. De vanligaste verksamhetsområdena är räddningstjänst, vatten och avlopp, utbildning samt vård och behandling. Införandet av kommunallag innebar att kommuner och landsting fick ökade möjligheter att samverka med varandra. Viljan och behovet av att samverka har också ökat . En bidragande orsak är de ekonomiska påfrestningar som kommuner och landsting har erfarit . Samverkan ger ofta mö jligheter till ett effektivare utnyttjande av resurser och därmed lägre kostnader. Såväl regeringen som har uttalat att samverkan mellan kommuner och landsting skall underlättas och uppmuntras samt att det är viktigt att det finns enkla och smidiga former för samverkan (prop. 1996/97:105 s. 33 respektive 1996/97:KU20 s. 4). Regeringen uttalade därvid att samarbetsformerna skall tillgodose rätt- mätiga krav på rättssäkerhet och grundläggande kommunalrättsliga principer samt i övrigt uppfylla de övriga krav som ställs ur offentlig- rättslig synvinkel. Det finns inte några kommunalrättsliga regler som särskilt tar sikte på finansiell samverkan mellan kommuner och landsting. I kapitel 9 lämnas en redogörelse för några exempel på sådan samverkan. 2.3.2Privaträttsliga former för samverkan Den enklaste formen av samverkan föreligger när två eller flera kommuner eller landsting samordnar sitt beslutsfattande genom att fatta likalydande beslut. Detta är en privaträttslig form av samverkan som bygger på formella eller informella överenskommelser mellan parterna. Möjligheten till sådan samverkan är störst inom kommunernas frivilliga verksamhetsområden. Det kan exempelvis handla om utbildning av personal. En mer utvecklad form för privaträttslig samverkan är bildandet av gemensamt ägda företag. Kommuner och landsting kan i företag gemensamt bedriva viss verksamhet eller komma överens om att en part skall sköta något för övriga parters räkning. Flera olika associationsrättsliga former kan användas, men de flesta av dagens cirka 1 600 kommunala företag är aktiebolag. I 3 kap. 1618 §§ KL finns bestämmelser för kommunala företag. I kommunallagen ges inte några begränsningar i fråga om vilka typer av verksamhet som får bedrivas i företagsform. Dock följer av 11 kap. 6 § regeringsformen att myndighetsutövning får ske i företagsform endast om det finns stöd för det i lag. Det bör också framhållas att de kommunala företagen inte har vidare kommunalrättslig kompetens än vad deras ägare har tillsammans. 2.3.3Offentligrättsliga former för samverkan Från finns två offentligrättsliga former för samverkan mellan kommuner och landsting kommunalförbund och gemensam nämnd. I 3 kap. 2028 §§ KL finns bestämmelser om kommunalförbund. Denna samverkansform infördes i lagstiftningen . är en offentligrättslig juridisk person, som har egen rättskapacitet och som är fristående i förhållande till sina medlemskommuner. Av 3 kap. 20 § KL framgår att kommuner och landsting får bilda kommunalförbund och lämna över vården av kommunala angelägenheter till sådana förbund. Ett kommunalförbund är bildat när förbundsordningen har antagits av medlemmarna eller vid den senare tidpunkt som anges i förbundsordningen. Förbundsmedlemmarna får själva bestämma hur förbundets varaktighet skall regleras, men av 3 kap. 26 § KL följer att varje förbundsmedlem har en ovillkorlig rätt att lämna kommunalförbundet. Uppsägningstiden får vara högst . Kortare tid får bestämmas i förbundsordningen, vilken också skall reglera förfarandet vid utträde. Samverkan i kommunalförbund är möjlig för alla kommunala angelägenheter (prop. 1996/97:105 s. 67). Det enda krav som ställs är att den verksamhet som kommunalförbundet skall bedriva faller inom förbundsmedlemmarnas kompetens. De författningsbestämmelser som gäller för en kommuns eller ett landstings verksamhet gäller fullt ut också när verksamheten har förlagts till ett kommunalförbund. Av 3 kap. 21 § KL följer att kommunallagens regler i tillämpliga delar gäller även för kommunalförbund, om inget annat sägs eller följer av bestämmelserna om kommuner och landsting i kommunallagen. Alla regler i kommunallagen går emellertid inte att tillämpa på kommunal- förbund. Tillämpningsområdet får avgöras från fall till fall. I vissa hänseenden är det uppenbart att bestämmelserna i kommunallagen inte är tillämpliga. Så är exempelvis fallet med bestämmelserna om kommunindelning och bestämmelsen i 8 kap. 6 § KL om fastställande av skattesats, eftersom kommunalförbunden inte har någon egen beskattningsrätt. Andra bestämmelser i kommunallagen undantas dessutom uttryckligen från tillämpningen på kommunalförbund. Det gäller exempelvis 9 kap. 20 § KL om vem som skall besluta om ansvarsfrihet i kommunalförbund med direktion. Dessutom kan medlemmarna i ett kommunalförbund i viss utsträckning i förbunds- ordningen bestämma att något annat skall gälla än vad som följer av kommunallagen. Så är exempelvis fallet beträffande mandattider. infördes nya lagregler för kommunalförbund. Reglerna har förenklats och blivit mer flexibla för att passa de nya behov och förutsättningar som uppkommit sedan den tidigare kommunalförbundslagens tillkomst . Lagändringarna innebär bl.a. att förbundsmedlemmarna har fått stor frihet att själva bestämma Som en viktig nyhet gäller att en