sou · GMB380 · 1999-01-01 00:00:00 — En del problem med Walins och synsätt har uppmärksammats. Frågan har ställts om någon annan än pantsättaren kan begära avnotering av pantsättningen när panthavaren är anonym. För det fall detta inte skulle accepteras har möjligheten påpekats för pantsättaren att låta någon annan än den verklige panthavaren begära notering utan att föreningen har möjlighet att kontrollera med den verklige panthavaren (, , Bostadsrätter och denuntiationer, i Bostadsrättens värde, m.fl., 1997. s. 30). Enligt behöver inte heller skuldens storlek anges (, , Panträtt, 1991, s. 168). I NJA 1994 s. 668 hade att ta ställning till huruvida en underrättelse till bostadsrättsföreningen var så tydlig att en gällande panträtt bestod eller om en ny pantsättning skulle anses ha skett. Bakgrunden var följande. De tidigare innehavarna till en bostadsrätt hade pantförskrivit denna till säkerhet för ett lån hos . Den nye ägaren pantförskrev bostadsrätten för ett nytt lån hos Nyckeln som lägenheten förvärvades. Föreningen underrättades om pantsättningen. Därefter pantförskrev den nye ägaren bostadsrätten till säkerhet för ett lån hos , vilket föreningen underrättades om. konstaterade att bostadsrättsföreningen, såvitt framgick av utredningen, inte före de kontakter som Svensk Fas- tighetskredit tog i samband med den sistnämnda underrättelsen hade haft anledning anta att panträtt skulle ha upphört. I denna underrättelse angavs att den nye ägaren var kredit- tagare hos och att denne hade pantsatt sin bostadsrätt hos . I meddelandet om pantsättning lämnades, enligt , inga närmare uppgifter om lånet. Och det sades ingenting om att det var fråga om övertagande av ett tidigare lån. menade att denuntiationen därför var ägnad att inge föreningen den uppfattningen att det var fråga om en ny pantsättning. Ett följebrev uppmärksammades också. där angavs att hade "medgivit övertagande" av ett lån med ett visst angivet kreditnummer mot säkerhet av den nye låntagarens bostadsrätt. Det angavs emellertid inte att det var fråga om ett övertagande av den tidigare ägarens lån. Enligt gav, såvitt framkommit, inte heller kreditnumret någon upplysning på den punkten. menade att bostadsrättsföreningen inte hade kunnat dra några säkra slutsatser när det gällde att avgöra om det var fråga om en ny pantsättning eller inte. Omständigheterna hade, enligt , emellertid närmast pekat på att det var fråga om en ny pantförskrivning. Domstolen slog fast att det inte kunde anses ha ålegat bostadsrättsföreningen att förvissa sig om den rätta innebörden av denuntiationen. Följden blev att Nyckeln ansågs ha bättre förmånsrätt än . Det bör nämnas att en ledamot i var skiljaktig. Han menade att föreningen måste antas ha insett att fråga var endast om ett byte av gäldenär och att den redan gällande panträtten bestod. Pantförskrivning av framtida fordringar En annan fråga är om det genom denuntiation är möjligt att pantför- skriva en framtida fordran, t.ex. genom en s.k. generell pantförskriv- ning, och vilka effekter detta i så fall får. En mängd olika problem och situationer aktualiseras i dessa fall. Här skall bara några av problemen kortfattat redovisas. har fört fram åsikten att en denuntiation i förväg avseende senare uppkommande fordringar med sin grund i visst rättsförhållande kan ge panthavaren skydd mot pantsättarens borgenä- rer beträffande alla fordringar fram till ett konkursutbrott. Konse- kvensen av detta skulle enligt honom vara att det sakrättsliga skyddet uppkommer som fordringen har intjänats (, Bo, Kreditsäkerhet i lös egendom, 1984, s. 529). har i NJA 1973 s. 635 prövat verkan av en säkerhetsrätt som en åkeriägare upplät till ett bilförsäljningsbolag. Säkerhetsrätten bestod i bl.a. vad som kunde tillkomma åkeriägaren enligt ett transportavtal som han hade ingått med en skogsägarefören- ing. konstaterade att säkerhetsöverlåtelse fick anses följa samma regler som en pantsättning. Av intresse i förevarande sammanhang är följande uttalanden som gjorde i domskälen. Att skogsägareföreningen panträttsupplåtelsen innan det därmed avsedda tillgodohavandet blivit till fullo intjänat medför ej, att underrättelsen skall frånkännas betydelse i fråga om någon del av tillgodohavandet. Verkan av pantsättning med giltighet mot övriga borgenärer kan emellertid ej anses ha inträtt förrän efter hand som tillgodohavandet intjänats. Enligt gällde således den denuntiation som hade gjorts innan tillgodohavandet uppkom. Konsekvensen måste bli att en sådan denuntiation inte behöver göras om när tillgodohavandet uppstår. Liksom har hävdat innebär den andra återgivna meningen att sakrättsligt skydd uppstår först när tillgodohavandet har intjänats. har beträffande bostadsrätter prövat frågan om en ny underrättelse behöver ges när en låneskuld utökas (RH 1988:61). I samband med ett penninglån till ett visst belopp pantförskrevs en bostadsrätt till säkerhet för låneskulden. underrättades om pantförskrivningen, men inte om skuldens storlek. underrättades inte om detta. Hovrätten menade att skäl saknades att ställa upp ett krav på en ny underrättelse till föreningen för sakrättsligt skydd. Detta motiverades med att redan på grund av den underrättelse som bostadsrättsföreningen hade fått var föreningens rådighet över bostadsrätten i dess helhet avskuren. har anfört att generella pantsättningar som huvudre- gel är både obligationsrättsligt och sakrättsligt giltiga (Håstad, , Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl., 1996, s. 324). Detta betyder enligt honom att borgenären får utnyttja panten åtminstone för alla fordringar som hunnit uppkomma innan det blir utmätning eller konkurs hos pantsättaren. Detta synsätt torde inte vara särskilt kontroversiellt. Frågan om pantsättning av framtida fordringar hänger samman med det mer generella spörsmålet om andrahandspantsättningar, dvs. att pantsättaren använder samma kreditobjekt som säkerhet hos två (eller fler) långivare. Man kan inledningsvis fråga sig hur sakrättsligt skydd för en andrahandspantsättning uppstår. I litteraturen har frågan diskuterats när det gäller enkla fordringar. Åsikterna går isär. Ett synsätt är att både sekundogäldenären (den pantsatta fordringens gäldenär) och förstahandspanthavaren måste underrättas om andra- handspantsättningen. En annan åsikt är att förstahandspanthavaren inte behöver formellt denuntieras, utan att det är tillräckligt att han är i ond tro om andrahandspantsättningen. (Se t.ex. Håstad, , Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl., 1996, s. 304 ff., , , Panträtt, 1991, s. 179 f. och , , i sakrätt, 1985, s. 399 ff.). När det gäller just bostadsrätter har angett att vid andrahandspantsättning bör, i den mån detta är möjligt, denuntiation ges till såväl bostadsrättsföreningen som förstahandspant- havaren (Melz m.fl., Bostadsrätt, 3 uppl., 1996, s. 57). Slutsatsen att underrättelse inte behöver lämnas till någon annan än föreningen men att förstahandspanthavaren av försiktighetsskäl också bör underrättas har dragits i publikationen Bostadsrätter och denuntiationer (, , Bostadsrätter och denuntiationer, i Bostadsrättens värde, m.fl., 1997, s. 44) Vilken förmånsrätt fordringar till förstahandpanthavaren har när de har uppkommit efter andrahandspantsättningen framstår som relativt I litteraturen förs resonemang kring olika situationer. Pantförskrivningen beträffande den primära panträtten kan vara utformad på olika sätt. Det kan t.ex. finnas en övre beloppsgräns som vid en checkräkningskredit eller en byggnadskredit. Ett annat exempel är att någon begränsning inte finns, alltså en pantförskrivning för alla framtida fordringar. En annan faktor som i litteraturen anges kunna ha betydelse för förmånsrättsordningen är hur pantförskrivningen till andrahandspanthavaren ser ut och vilka underrättelser primärpant- havaren har fått. Viss enighet förefaller råda om att primärpanthavaren alltid får förmånsrätt enligt en generalklausul när han är skyldig att ge ny eller utvidgad kredit. Betydligt större osäkerhet anges råda när denna skyldighet inte föreligger. för också ett resonemang där han ifrågasätter om inte en andrahandspantsättning är i motsvarande omfattning ogiltig när andrahandspanthavaren måste finna sig i att pantsättaren belastar panten med ytterligare skulder till primärpanthavaren, oavsett om primärpantkrediten expanderas eller inte. (Se Håstad, , Sakrätt avseende lös egendom, 6 uppl., 1996, s. 324 f. och 330 ff., , , Panträtt, 1991, s. 40 ff. , , i sakrätt, s. 473 ff. och , Bostadsrättshavarens och kreditgivarens rättsliga ställning, i Bostadsrättens värde, m.fl., 1997, s. 58 f.) Fast egendom kan förvärvas med äganderätt. Liksom när det gäller bostadsrätter kan förvärvet ske på olika sätt. Det kan t.ex. vara fråga om överlåtelse eller familjerättsliga eller associationsrättsliga fång. För överlåtelse av fast egendom gäller vissa formkrav enligt 4 kap. JB. Köp av fast egendom sluts genom upprättande av en köpehandling som skall skrivas under av säljaren och köparen, 4 kap. 1 § JB. Köpehandlingen skall vidare ange köpeskillingen och en förklaring av säljaren att egendomen överlåts på köparen. Köp som inte uppfyller dessa föreskrifter är ogiltiga. Det förhållandet att parterna vid sidan av köpehandlingen har träffat överenskommelse om en annan köpeskilling än den som anges i köpehandlingen medför dock inte att köpet är ogiltigt. I stället är det sidoöverenskommelsen som är ogiltig. En jämkningsmöjlighet finns dock. För byte och gåva gäller bestäm- melserna beträffande köp i tillämpliga delar. Den som med äganderätt har förvärvat fast egendom är i de allra flesta fall skyldig att ansöka om lagfart, 20 kap. 1 § JB. Detta skall, enligt huvudregeln, göras från det att den aktuella fångeshandlingen upprättades. En ansökan om lagfart kan beviljas eller avslås. Beslut om vilande lagfart meddelas när en ansökan bedöms kunna beviljas sedan komplettering skett. Möjligheter finns också att göra viss utredning och avvakta med att fatta ett slutligt beslut. Beviljandet av lagfart har, som skall utvecklas, flera betydelse- fulla rättsverkningar. Först bör dock slås fast att utgångspunkten är att lagfarten inte bestämmer det materiella rättsläget. I 19 kap. 16 § JB anges att fråga, huruvida förvärv som ligger till grund för inskrivning är ogiltigt eller inte kan göras gällande eller huruvida inskrivningen av annat skäl kränker någons rätt, får prövas utan hinder av inskrivningen. Där anges emellertid också att om en särskild föreskrift är meddelad rörande rättsverkan av inskrivning eller om tid inom vilken talan skall väckas så gäller denna. Det sagda innebär alltså att inskrivningen har betydelse för det materiella rättsläget endast när en särskild bestämmelse finns om detta. Vid t.ex. köp får köparen i princip skydd mot säljarens borgenärer i och med att köpeavtalet har ingåtts. När det gäller t.ex. förhållandet till utmätningsborgenärer kan emellertid lagfarten ha bevisverkan. Utgångspunkten enligt 4 kap. 24 § utsökningsbalken är att fast egendom får utmätas, om det framgår att egendomen tillhör gäldenären. Möjligheterna att utmäta blir dock enligt samma lagrum större om gäldenären har lagfart. När så är fallet får utmätning ske, om det inte framgår att egendomen tillhör någon annan. Lagfarten innebär således en presumtion för att gäldenären äger fastigheten. (Se Grauers, , Fastighetsköp, 13 uppl., 1994, s. 297 ff. och , , Speciell avtalsrätt II Kontraktsrätt, 1 häftet, 3 uppl., 1996, s. 80). Men som tidigare nämnts kan lagfarten ha rättsverkningar, nämligen när särskilda bestämmelser om detta finns. Om en make eller sambo har överlåtit fast egendom utan erforderligt tillstånd, har den andre maken eller sambon normalt rätt att väcka talan om att överlåtelsen är ogiltig. Sådan talan får emellertid inte väckas när lagfart har meddelats på grund av överlåtelsen (7 kap. 9 § andra stycket , 19 § andra stycket lagen [1987:232] om sambors gemensamma hem, 1 § första stycket 1 lagen [1987:813] om homosexuella sambor och 3 kap. 1 § lagen [1994:1117] om registrerat partnerskap). Vissa tillstånd- pliktiga förvärv som annars skulle ha varit ogiltiga kan läkas om lagfart har meddelats (13 § andra stycket jordförvärvslagen [1979:230], 5 § andra stycket lagen [1975:1132] om förvärv av hyresfastighet m.m. och 7 § andra stycket lagen [1992:1386] om tillstånd till vissa förvärv av fast egendom). Slutligen har lagfarten rättsverkningar när det gäller hävd, dubbelöverlåtelser och godtrosför- värv. Närmast skall något sägas om dessa situationer. Endast huvuddragen redovisas. Hävd kan sägas innebära att den som innehar fast egendom, men egentligen inte är den rätte ägaren, på grund av den rätte ägarens passivitet med tiden blir att anse som rätt ägare. Två former av hävd finns enligt 16 kap. 1 § JB; tioårig och tjugoårig hävd. För båda formerna av hävd är lagfart en förutsättning. Dubbelöverlåtelse innebär att den rätte ägaren till fast egendom överlåter egendomen till fler än en person. Huvudregeln för denna situation är att det förvärv har företräde för vilket lagfart först söks, 17 kap. 1 § JB. Ett undantag finns i 17 kap. 2 § första stycket JB. Om den senare förvärvaren var i ond tro vid förvärvet, får hans förvärv inte företräde trots att han ansökte om lagfart först. Sedan finns i sin tur undantag från denna regel, bl.a. när den senare förvärvaren har överlåtit egendomen vidare till en godtroende förvärvare. Bestäm- melser, där lagfarten har betydelse, finns också om hur situationen skall lösas när ett familjerättsligt fång konkurrerar med en överlåtelse, 17 kap. 11 § JB. Lagfarten har betydelse för huruvida godtrosförvärv skall kunna ske. Godtrosförvärv innebär att det är möjligt att göra ett giltigt förvärv av fast egendom trots att den som överlåter egendomen inte är rätt ägare. Som benämningen antyder är en grundförutsättning för att förvärvaren skall kunna göra ett godtrosförvärv att han var i god tro vid förvärvet. En ytterligare förutsättning är att överlåtaren hade lagfart på egendom- en vid överlåtelsen, 18 kap. 1 § JB. Det bör nämnas att de nu angivna förutsättningarna inte alltid medför att ett giltigt förvärv har gjorts. I 18 kap. 3 § JB finns vissa s.k. kvalificerade ogiltighetsgrunder, bl.a. att överlåtelsehandlingen är förfalskad och att överlåtaren var i konkurs när han utfärdade överlåtelsehandlingen. Även om de andra förutsättningarna är uppfyllda kan alltså den rätte ägaren få tillbaka sin egendom om någon av de kvalificerade ogiltighetsgrunderna föreligger. Om en fastighetsägare vill använda sin fastighet som säkerhet för en fordran kan han hos inskrivningsmyndigheten begära en inteckning, 6 kap. 1 § JB. Med inteckning avses inskrivning i fastigheten av ett visst penningbelopp. Med inteckningen följer en viss företrädesrätt till betalning ur fastigheten, 17 kap. 6 § JB. När en inteckning har beviljats skrivs den in av inskrivningsmyndigheten i inskrivningsregistret. Undantag gäller för det fåtal fastigheter som ännu inte är med i inskrivningsregistret. För dessa görs inskrivningar i fastighetsbok eller tomträttsbok. Från denna distinktion bortses emellertid i det följande. Om inteckning beviljas, utfärdas ett bevis om pantsättningen. Beviset kallas pantbrev. Det finns två sorters pantbrev, skriftliga pantbrev och datapantbrev. är inte något värdepapper eller förmögenhetsobjekt (jfr prop. 1970:20 del B s. 299). Den som innehar ett pantbrev kan begära att hans innehav antecknas i inskrivningsregistret, 22 kap. 12 § JB. En sådan anteckning kallas innehavsanteckning. Panträtt i fast egendom upplåts genom att fastighetens ägare överläm- nar pantbrevet som pant för fordringen, 6 kap. 2 § JB. För en giltig pantsättning krävs med andra ord först och främst att ett pantbrev finns som bevis för en beviljad inteckning. Enbart fastighetsägaren kan upplåta panträtt. Här bortses från godtrosförvärv som behandlas . En fordran - eller åtminstone en villkorlig sådan - skall finnas som pantbrevet svarar för. En pantsättning skall ske. Det innebär dels att en pantförskrivning skall göras, dels att pantbrevet skall överlämnas till borgenären. (Se t.ex. , , Fastighetspant, 3 uppl., 1987 s. 71 ff. och , , Panträtt i fast egendom, 3 uppl., 1991, s. 47 ff.). De obligationsrättsliga momenten är förekomsten av ett fordringsför- hållande och pantförskrivningen. Det sakrättsliga momentet består i överlämnandet av pantbrevet (prop. 1993/94:197 s. 30). Sakrättsligt skydd uppkommer alltså genom överlämnandet. Datapantbrev kan inte överlämnas i vanlig mening. För datapantbrev finns därför en särskild regel i 6 kap. 2 § JB. Ett sådant pantbrev skall anses ha överlämnats till borgenären, när denne eller någon som företräder honom har registrerats som pantbrevshavare i pantbrevsregistret. Mera om pantbrevsregistret och datapantbrev i det följande. Kravet på ett formligt överlämnande av skriftliga pantbrev till panthavaren som förutsättning för en giltig pantsättning kan framstå som undantagslöst. Så är emellertid inte fallet. En giltig pantsättning av ett pantbrev kan ske utan överlämnande, om den sker enligt lagen (1936:88) om pantsättning av lös egendom som innehaves av tredje man. Om tredje man innehar pantbrevet kan överlämnandet enligt lagen ersättas med en underrättelse, denuntiation. I lagen anges hur denuntiation skall ske. Den typiska situationen för användning av denuntiation är andrahandspantsättning. Mera om sådan pantsättning . I litteraturen har förts fram att denuntiation för sakrättsligt skydd är möjlig också i förstahandsförhållanden. Ett exempel som angetts är att borgenären är en privatperson och att han föredrar att pantbrevet förvaras hos en bank (, , Kommentar till jordabalken 6 kap., 1997, s. 234 och , , Panträtt i fast egendom, 3 uppl., 1991, s. 52 f.) Förarbetena till lagen (1994:448) om pantbrevsregister torde bygga på detta synsätt (jfr prop. 1993/94:197 s. 30). När ett pantbrev har lämnats som säkerhet för en skuld är det vanligt att skulden efter hand blir mindre. Skulden blir alltså mindre än inteckningsbeloppet. Det uppstår ett outnyttjat intervall, ett s.k. överhypotek. Fastighetsägaren kan använda överhypoteket för att pantsätta fastigheten som säkerhet gentemot en ny borgenär. Detta kallas andrahandspantsättning. Som tidigare nämnts uppnås sakrätts- ligt skydd genom denuntiation. I rättspraxis har också accepteras vad som brukar benämnas förtida pantförskrivning. Som benämningen antyder innebär detta att pantför- skrivningen föregår inteckningsförfarandet. Inom kreditlivet är detta ett vanligt förfaringssätt. Det brukar gå till så att inteckningsansökan, pantförskrivning och skuldebrev iordningsställs i ett sammanhang. Långivaren ombesörjer sedan att pantbrev tas ut. I NJA 1981 s. 507 hade en ansökan om inteckning i en fastighet undertecknats av fastighetsägaren och försetts med anteckning om att blivande pantbrev pantförskrevs till långivaren. meddelade beslut om inteckning. ansåg att panträtt var upplåten till säkerhet för långivarens fordran på den aktuella inskriv- ningsdagen. Avgörandet bör jämföras med NJA 1983 s. 671. I det fallet hade pantförskrivning skett före ingivandet men uppgift om detta saknades i ansökningen. Däremot fanns en begäran om innehavsan- teckning för långivaren. ansåg att en fullbordad panträtt inte hade uppkommit. I det sistnämnda rättsfallet konstaterade också att en innehavsanteckning inte kan tillmätas avgörande betydelse för frågan om en sakrättsligt skyddad panträtt har uppkommit. Detta motiverades med att den som har antecknats som innehavare inte nödvändigtvis behöver vara en borgenär till vilken panträttsupplåtelse har skett. Syftet med innehavsanteckningar i inskrivningsregistret är att innehavaren skall garanteras att få underrättelse om vissa förfaranden som berör pantbrevet eller fastigheten och som är av betydelse för hans rätt. I övrigt har sådana anteckningar inte några särskilda rättsverkningar (prop. 1993/94:197 s. 19). Hur förhåller sig då datapantbrev till de nu behandlade frågorna? Kan förtida pantförskrivning ske? Kan panträtt upplåtas genom denuntiation enligt lag? Vilken betydelse har en innehavsanteckning respektive registrering som pantbrevshavare? Som tidigare nämnts anses ett datapantbrev överlämnat när pant- havaren har registrerats. Registreringen är ett substitut för det sakrättsliga momentet i pantsättningen av skriftliga pantbrev, alltså överlämnandet. I övrigt gäller samma krav för datapantbrev som för skriftliga pantbrev. För att en giltig panträtt skall uppkomma krävs således även att de obligationsrättsliga momenten är uppfyllda - förekomsten av en fordran och en giltig pantförskrivning (prop. 1993/94:197 s. 75). Innan de ställda frågorna diskuteras skall något allmänt sägas om hur datapantbrev förhåller sig till skriftliga pantbrev. Införandet av datapantbrev innebär ingen ändring av den grundläggande principen att det för varje inteckning skall finnas ett pantbrev. När det gäller datapantbrev är det registreringen i pantbrevsregistret som utgör "pant- brevet". För att en inteckning skall få föras in i pantbrevsregistret fordras att inteckningen är införd i inskrivningsregistret och att en begäran om registrering i pantbrevsregistret har framställts, 5 § lagen om pantbrevsregister. Vidare gäller att inteckningen får registreras endast om den förenas med en uppgift om vem som är pantbrevshavare. Härmed avses den "som har rätt att råda över registreringen". För att kunna registreras som pantbrevshavare krävs tillstånd. Normalt är det kreditinstitut som får sådant tillstånd. Pantbrevshavaren har, enligt 16 § lagen om pantbrevsregister, samma rättigheter och skyldigheter som en innehavare av ett skriftligt pantbrev. Pantbrevshavaren behöver inte nödvändigtvis ha panträtt i fastigheten. När en ansökan om inteckning görs, har den som ger in ansökan möjlighet att begära att pantbrevet utfärdas genom registrering i pantbrevsregistret, 5 § lagen om pantbrevsregister. Ingivaren kan begära att en annan än han själv registreras som pantbrevshavare. beviljade inteckningar för vilka skriftligt pantbrev har utfärdats kan på begäran av innehavaren konverteras till ett datapantbrev. Det är också möjligt att ersätta ett datapantbrev med ett skriftligt. Att det är fråga om ett datapantbrev innebär inget hinder mot en in- nehavsanteckning i inskrivningsregistret. En annan sak är att en sådan anteckning inte fyller någon direkt funktion och att detta i princip inte förekommer i praktiken. Den obligationsrättsliga och sakrättsliga utformningen medför att förtida pantsättning är möjlig på samma sätt som när det rör sig om skriftliga pantbrev (jfr prop. 1993/94:197 s. 76). I de fall en ansökan om inteckning ges in och förutsättningarna enligt NJA 1981 s. 507 för sådan pantsättning är uppfyllda gör det ingen skillnad att ingivaren begär ett datapantbrev. Panträtten uppkommer ju i enlighet med rättsfallet vid inskrivningsdagens slut sedan inskrivningsmyn- digheten har beviljat inteckningen. Enligt förarbetena till lagen om pantbrevsregister syftar bestäm- melserna om datapantbrev inte till någon förändring av formerna för andrahandspantsättning (prop. 1993/94:197 s. 69). Sådan pantsättning skall, enligt propositionen, även forsättningsvis fullbordas genom denuntiation. Av 16 § i lagen anges följa att underrättelsen skall lämnas till pantbrevshavaren. Som tidigare nämnts kan pantsättning enligt lag vara aktuell även om någon tidigare pantsättning inte har gjorts. Frågan huruvida detta är möjligt besvaras inte i propositionen. Resonemangen om andrahandspantsättning föregås dock av en redovisning av fullbordande av pantsättning enligt lag. Och pantbrevshavaren behöver, som tidigare angetts, inte vara panthavare. Det är därför svårt att se att några inskränkningar i detta hänseende skulle gälla för datapantbrev. Vad som avses med ägarhypotek beträffande fast egendom anges i 6 kap. 9 § JB. Där anges: