sou · GMB385 · 1999-01-01 00:00:00 — Kantonen lägger sig bland annat i kommunala frågor som t.ex. stadsplaner. Den kan t.ex. kräva att vissa gator breddas, vilket gett upphov till så kallade kantongator. Kantonen kommer också med kritiska synpunkter om kommunerna går med underskott och kräver därför just nu stora besparingar. Ekonomin är en av de aktuella stridsfrågorna mellan och kantonen. Staden kräver i sin tur att de rikare förorterna betalar mer för den service den står för åt hela regionen. I kantonen styr de borgerliga, medan det i staden finns en vänstermajoritet som dessutom förstärktes vid det senaste valet. De ekonomiska problemen med ett underskott på har skärpt motsättningarna även bland de 125 ledamöterna i stadens parlament. Striden står bland annat om privatiseringar av sophämtning, kollektivtrafik, nivån på bidragen till arbetslösa och mycket annat. Blum tycker att man ska värna om välfärden, men han erkänner också att vissa bidrag har varit väl generösa. En fråga som engagerade många för sedan var initiativet om att få bort alla droger bland stadens ungdomar. Förslaget kom från extremhögern som såg ut att vinna folkomröstningen. Men opinionen svängde, och röstade nej. Det betydde att den mycket liberala narkotikapolitiken fick fortsatt stöd, vilket t.ex. innebär att läkare får skriva ut heroin åt missbrukare. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA Annars kommer initiativen oftast från vänstern eller de gröna. Å andra sidan kan rika företag, organisationer och personer nå framgång bara genom att satsa mycket på kampanjerna, påpekar . I bor ju bland andra den kontroversielle ledaren för och miljonären . Från tar det , inklusive tågbyte, upp till Appenzell-Innerrhoden, landets minsta men kanske också mest särpräglade kanton. Den är en av tre kantoner som fortfarande har kvar det årliga stormötet, die Landsgemeinde, som högsta politiska instans. Det har nästan medeltida rötter men används alltså fortfarande då världen surfar på Internet och står på tröskeln till ett nytt årtusende. var det dags möte, så jag rekvirerade das Landsgemeindemandat, som var själva föredragningslistan i form av en liten skrift, och tog tåget upp i bergen. De sista milen går med den lokala, privata järnvägen som klättrar duktigt i sluttningarna. Samhället ligger bara någon mil från den österrikiska gränsen, över havet, svindlande vackert med Säntnisgipfel på och andra alptoppar tätt inpå de målade husknutarna. Det var här man sa nej till kvinnlig rösträtt ända till 1990, innan landets högsta domstol bestämde att det var emot konstitutionen och tvingade männen att backa. Här lever många fortfarande på vad jorden ger och ostarna härifrån är världsberömda. Experter på den schweiziska modellen är inte särskilt stolta över den konservativa kantonen med sina uråldriga ritualer. Det är inte bra direktdemokrati utan mer tradition och turistjippo, menar de. Men folket vill ha sina torgmöten som håller högre klass nu sedan kvinnorna släpptes in i ringen. – kallades evenemanget männens dag och det var mer dösnack, säger , journalist på lokaltidningen, Appenzeller Volksfreund. Kvaliteten har höjts. Ringen kallas det området på torget som avspärras med rep och där de röstberättigade invånarna stående lyssnar till föredragningen från den ledande politikern, der Landammann. Han leder arbetet i kantonens regering som kallas die och består av ytterligare sex personer, alla fritidspolitiker. De möts i regel bara , medan däremot de 43 ledamöterna i parlamentet, , har sammanträden ungefär . De förtroendevalda företräder inte alltid något parti utan väljs för att de anses som goda representanter för folket. De här personerna, och särskilt Landammannen, sköter de löpande frågorna i kantonen men stora beslut, nya lagar och änd- ringar i författningen tar invånarna själva hand om genom hand- uppräckning på den årliga stämman. 1998 ska ny Landammann väljas eftersom det gått sist. Posten har herrarna abonnerat på , och ska Loepfe ta vid igen. Organisationen och reglerna är besvärliga och föreståndaren på turistbyrån kan inte ens reda ut skillnaden mellan rat och . En samhällsintresserad gymnasist, , blir min räddning kvällen före die Landsgemeinde. Vi går igenom ärende- listan och med hjälp av hans läroböcker ansvarsfördelning och beslutsgång i kantonen. Den har exempelvis en egen domstol med tretton ledamöter som folket väljer. I sex områden, Bezirke, utser invånarna vilka som ska sitta i kantonens parlament, . Kantonen sköter bland annat polis och vägar. För skolfrågor finns tretton särskilda kommuner, för brandväsende och annat andra indelningar och samarbetsformer. Och alla har de sina styrelser, direktvalda av invånarna. Det tog oss innan vi rett ut allt. Redan halv sju börjar kyrkklockorna i sam- hället ringa och startar regeringen, de tidigare valda domarna och inbjudna gäster sin kortege från kyrkan mot torget. Före tågar blåsorkestern som spelar Landsgemeinde- hymnen och andra långsamma marscher. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA sjunger de flesta med, särskilt i de första raderna om det vackra , och många ser ut att ha svårt att hålla tårarna borta. På torget börjar den avgående Landammannen med att hälsa invånare och gäster välkomna, tala högtidligt om die Lands- gemeinde som en mänsklig rättighet, om rättvisa, jämlikhet men också om medborgarnas plikt i en demokrati. Han beklagar ett misstag som har gjorts i ett planärende och kommer sen in på kantonens ekonomi, som han säger är god. Vid sidan om sig på tribunerna står de övriga i regeringen och ledamöterna i kantonsrätten, alla klädda i svart. Medelålders och äldre män är kanske den grupp som är bäst representerad i publiken men det är också rätt mycket kvinnor och i alla fall inte helt tomt på ungdomar. Ordet blir fritt och en man lösgör sig ur publikhavet och går fram till der Stuhl, podiet. Han börjar med hög röst att redogöra för hur kantonstyrelsen förstört hans tomt genom den väg som planeras där. Landammannen lovar att försöka reda ut problemen och går raskt vidare i dagord- ningen. Byte av Landammann och diverse omval accepteras medelst handuppräckning av folket på torget, men när en ny ledamot ska väljas in i kantonsrätten ropas tre olika namn från publiken. Två av dem hade jag för övrigt sett annonser för i lördagens lokaltidning. Men det blir den tredje, en kvinna, som får flest händer i luften, och hon intar sin plats på tribunen. Sakfrågorna på mötet gäller nya lagar om gator, hälsovård, sjukhus, arbetsförmedling och skogsvård men också om sänkta sjukförsäkringspremier och hur det lokala näringslivet ska stimu- leras. Det är odramatiska ärenden, kantonens parlament har nästan enhälligt röstat för dem, och besluten på torget går också . Mötet avslutas med att de nyvalda långsamt skrider tillbaks till kyrkan, nu i svarta hattar som tecken på att de fått folkets förtroende. Människorna börjar skingras och blandas med turisterna, men många dröjer sig kvar och pratar. Det har som ofta varit ett stillsamt, odramatiskt möte och kanske mer fest och gemenskap än maktutövning. Men jag stötte också på en del kritiker av den här formen av direktdemokrati. De som tvingades jobba på någon av de 20 restaurangerna i samhället eller av andra skäl var upptagna den här dagen konstaterade att de inte hade haft någon chans att utöva sina demokratiska rättigheter på torget. Andra tyckte att det inte var mycket till valhemlighet att så här öppet tvingas visa hur Några ungdomar ansåg att det hela bara var tråkigt och stelt. Av de 9 000 som var berättigade att delta hade något färre än 3 000 tagit sig till torget i det härliga sommarvädret. Om alla hade kommit hade de å andra sidan inte fått plats. Tillträdet till torget får invånarna genom att visa upp ett litet kort de fått hemskickat. Men det går också bra med en värja, och jag såg en hel del män bära på sådana. En av dem var , en liten 71-årig gubbe som gärna skyltade med sin värja men bara motvilligt lät sig fotograferas. De här beslutsformerna verkar otidsenliga och kanske är de på väg att slopas. Av åtta kantoner som en gång hade Landsgemeinde är det bara tre som fortsätter. Folket i är konservativt, men samhället är ingen efterbliven avkrok där tiden stått stilla. Här kommer tusentals turister från andra länder. Folk har Internet och kabel-TV, på hotellet läser flickan i receptionen av priserna med en modern, elektronisk penna, affischer på gatorna skvallrar om att ungdomarna lyssnar på samma rockmusik här som på andra ställen, och boutiqerna skyltar med de senaste mode- plaggen. Efter mötet stöter jag ihop med den enda kvinnan i kantons- regeringen, , som har hand om ekonomin. Hon tyckte inte att det är så dåligt att mindre än en tredjedel av väljarna var närvarande, i alla fall inte jämfört med deltagande i folkomröstningarna i andra kantoner. Hon förklarade att kvinnorna numera helt och hållet accepteras i politiken i . – Jag är visserligen ensam i kommissionen, men en är ju bättre än ingen kvinna alls, sa hon och skyndade vidare in till en av de många festmiddagar, som hålls i samhället under den här helgen. Mötet på torget valde om till president i kantonsrätten. Civilt är han gymnasielärare, och domarämbetet är ATT RÖSTA MED HÄNDERNA bara ett förtroendeuppdrag som sköts på deltid. Han försvarar ivrigt den appenzellska demokratimodellen. – Det fungerar i alla fall här tack vare att det är en tradition och kantonen är så liten. Men jag tror också att vi har något att lära andra länder. Det finns intresse både från , och . Det viktigaste är kanske att alla invånare deltar i kantonens angelägenheter. Fråga dig inte vad ditt land kan göra för dig utan vad du kan göra för ditt land. Det sa , och det är en inställning som folket här lever efter, sa han. Efter torgmötet vidtog ett antal småmöten på olika ställen i centrum. Det var bl.a. några av de lokala föreningar som finns för civilförsvaret och där kommuninvånarna får vara med och välja sina representanter och ta vissa beslut. Följande söndagar skulle liknande möten hållas om skolfrågor, om kyrkliga angelägenheter, om brandväsendet osv. Även har regler om när folkomröstningar ska hållas, men av skilda anledningar utnyttjas möjligheten sällan eller aldrig. Det krävs dels att det kommer förslag från invånarna, vilket är sällsynt, men också att en stor del av ledamöterna i rådet går med på det. De gemytliga arbetsformerna och den lantliga idyllen i påminde egentligen mer om de otaliga små kommunerna i landet än en delstat, kanton, med egen författning och regering. I av de 2942 kommunerna är just stormöten de högsta be- slutande organen. Antalet kommuner har minskat lite genom sammanslagningar. De sköter på kantonernas uppdrag bl.a. civilförsvar, folkbok- föringen och har ansvar för utbildning, socialtjänst, energi, vägar, planer, skatt mm. Graden av självstyre är mycket olika i olika kantoner. Kantonerna sätter mycket av ramarna för kommunerna. Men dessa har stöd i själva bestämma om de vill gå ihop med andra eller ej. De får också fritt välja former för hur de organiserar sig politiskt och administrativt. De får ta ut skatter för sina egna behov och därutöver göra nästan vad de vill bara saken inte uttryckligen är federationens eller kantonens ansvarsområde. I små kommuner tas de viktigaste besluten alltså på öppna möten där alla röstberättigade invånare kan delta. Direktvalda råd med folk som sköter uppdragen på sin fritid och inte alltid representerar något politiskt parti genomför sen besluten. Administrationen sköts delvis av frivilliga. I större kommuner finns parlament som i viktiga frågor dock måste låta invånarna ta ställning i folkomröstningar. I ett stadens råd finns ofta heltidspolitiker från olika partier och tjänstemännen är anställda med vanlig lön. Varje nivå i samhällsapparaten sköter till stor del sig själv. Man trampar ogärna in på andras revir, och centrala instanser som har hela landet i ett grepp verkar inte finnas. Några möten där kommuninvånarna själva samlades för att besluta fick jag inte bevista. De hålls ju i regel bara två-fyra gånger . Men dagarna före mitt besök i hade det faktiskt hållits sådana möten i ett antal landsbygdskommuner, läser jag i lokaltidningen. På ett par sidor vimlar det av små notiser om mötena, vad som diskuterades och beslutades, hur många nya invandrare man sagt ja till som nya medborgare, hur många invånare som var på mötet osv. I staden strax norr om bor 15 500 människor i vad som brukar kallas landets finaste barockstad. Den är verkligen en liten pärla, full med gamla byggnader, kyrkor och statyer. Många är från århundradena då hade sina ambassader i landet just här, och den naturliga inramningen är lika intagande: snöklädda berg och ett grönskande slättland. Kommunen sköter skolan, , de tekniska förvalt- ningarna, skatteuppbörd m.m. Men man har bara 300 anställda, vilket innebär att bland annat sociala verksamheter sköts av andra organisationer med hjälp av kommunala pengar. Här tas de stora politiska besluten vid stor- möten, kommunförsamlingar. Det sker normalt sett två gånger om ATT RÖSTA MED HÄNDERNA året för att bestämma budgeten, godkänna bokslutet och anta nya lagar, reglementen, taxor, byggplaner osv. Det finns ungefär 11 000 personer som är berättigade att delta, men oftast kommer bara 100 personer. Det här berättar den ledande och ende heltidsengagerade politikern, stadspresidenten . Han är ordförande vid mötena som regel är över på . Han håller med om att det kan te sig som en tunn form av demokrati med så få aktiva. Men när det gällde en omstridd uppsägning av en miljötjänsteman kom det i alla fall tusen personer. Och man ska besluta om att bygga ny sporthall brukar det dyka upp mycket folk från klubbarna. Mest de redan aktiva på mötena Men de hundratal som brukar vara med är de som är engagerade på en massa andra sätt också. Ofta är det ännu aktiva eller före detta politiker och folk som suttit i olika kommunala kommissioner. – De flesta invånarna tycker att det här är ok, tror Fluri, som inte är särskilt bekymrad över deltagandet. Han vet att folk är intresserade av politik men gissar att de kanske inte tycker att de kommunala frågorna är så viktiga. Men även om få brukar delta så vill alla ha möjligheten, är han övertygad om. Han erkänner också villigt att han själv har stor makt i stan, eftersom han kan påverka vilka frågor som ska och inte ska behandlas. Han sitter också med i många lokala organisationer, bolag osv. Vid sin sida har han också ett råd, , som är 30 personer stort och som valts direkt av invånarna för av . Fluri kallar dem den verkställande makten vilket de är även om ledamöterna agerar som politiker i allmänhet, dvs. skriver motioner, debatterar och röstar. Av de 30 har dessutom sju personer valts ut av ledamöterna för att ingå i rådets kommission. De sju har ansvar för var sitt sakområde. En folkomröstning hölls 1997 om att bygga en handikapp- anläggning. Men kommunala folkomröstningar är mycket ovanliga, trots att det bara krävs 500 namn bakom ett sådant krav. Fluri, som egentligen är advokat, sitter också i kantonsparla- mentet och kommer när vi ses just därifrån efter en hetsig debatt om ekonomisk utjämning mellan rika och fattiga kommuner. I hela kantonen finns 236 000 invånare och 126 kommuner varav vissa har större ekonomiska bekymmer än andra. Kommunen styr bara över en femtedel av sin egen budget, resten regleras genom federala och kantonala lagar, berättar . Kommunen för en ständigt pågående diskussion med kantonen i olika ärenden, just nu alltså om utjämningen och om ansvaret för vissa sociala frågor. Båda sakerna ska folket i kantonen för övrigt rösta om . Fluri är lite bekymrad över att ansvaret för många frågor är så uppsplittrat. Det är inte särskilt effektivt. Fluri blev Stadpräsident . Det är folket som röstar i majoritetsval, och första gången hade han två motkandidater men fick 65 procents stöd. Nära tre av fyra röstberättigade deltog då. var han ensam kandidat och blev omvald med 95- procentigt stöd. Men då deltog inte ens . Deltagandet i de vanliga valen brukar ligga på . Fluri tillhör det frisinnade demokratiska partiet som dominerar stort i området. De och de andra partierna försöker i regel samordna sin politik på olika nivåer genom så kallade Fraktionen. Partierna här och på andra håll får ett mycket blygsamt statligt stöd och politikerna har rätt låga ersättningar för sammanträdena. De flesta partier försöker locka väljare genom att ta med olika minoriteter på på sina listor. Alla partier i har numera minst en tredjedel kvinnor på de valbara platserna. Politiker som sitter i kantonsparlamentet i får för ett heldagssammanträde. Det sänktes och finns tjänstemannaförslag på ytterligare sänkningar, ser jag i lokaltidningen. I i jobbar som tjänste- man. Men han är dessutom president i grannkommunen Oberdorf med 1 600 invånare. Han berättar att det där hålls två offentliga ATT RÖSTA MED HÄNDERNA möten då de stora besluten tas. Det brukar komma 50-60 personer varje gång. Oberdorf har ett med elva leda- möter och bara en handfull egna anställda i administrationen. Själv lägger ned på sitt värv. – Det är en perfekt modell, mycket billig, säger han. Direktdemokrati viktigast för minoriteterna I kommunen mitt i , med 60 000 invånare och ännu fler turister, naturskönt placerad vid och med gigantiska berg inpå knutarna, träffar jag ytterligare en kommunpolitiker. är vice ordförande i partiet De gröna i landet och dessutom en av 40 som valts in i stadens råd. När jag träffar honom är han mitt uppe i kampen om utebadet . Han har han just beställt 50 000 exemplar av en specialtidning om badet som ligger i utkanten av stan som det ska folkomröstas om . , när tidningen är klar, ska han ordna presskonferens och dra igång slutspurten i kampanjen. Han, hans partikamrater och andra sympatisörer samlade först in 1 400 namn med krav på upprustning av badet för uppåt och fick därmed rätt till en folkomröstning. är den beslutad och har låtit skicka ut tre-fyra tusen brev till strategiska personer i stan med inbjudan till möten och en begäran om ekonomiska bidrag. Det har redan gett ett visst resultat, den förre stadspresidenten har offentligt uttalat sitt stöd i frågan. som är en man med snagg och några dagars skäggstubb, är den verkliga experten på att utnyttja systemet. – Direktdemokratin är mycket viktig för oss, vi har bara sex mandat i rådet och ingår inte i majoriteten. har själv eller tillsammans med andra tagit inte mindre än tio initiativ som lett till folkomröstningar, sju av dem i kommunala frågor. Han var den av de drivande bakom omröstningen om att slopa armén . I sin ungdom fick han sitta i fängelse för vapenvägran och han är nöjd med att det numera finns vapenfri tjänst. Det är en effekt av om- röstningen som hans sida visserligen förlorade men på sätt och vis ändå vann. Stödet blev sensationellt stort och makthavarna genomförde diverse reformer. Överallt i staden finns spår av den lokala direktdemokratin. Intill järnvägsstationen byggs ett jättelikt kongresscentrum och på en skylt meddelas att det här har folket sagt ja till. På stadens andra strand byggs ett nytt stort djupgarage med plats för 250 bilar. Det har medborgarna också röstat om. och andra samlade namn för att stoppa det bygget. De fick en omröstning om saken men förlorade alltså den kampen. Han drev också igenom en omröstning om hur trafiken i centrum skulle gå, vissa sommardagar kan det trängas 300 turistbussar där och proppa till halva stan. drev han fram ett förslag om att inrätta ett kulturcentrum till folkomröstning. Det blev inte riktigt som ville i de här frågorna men ändå framgångar. Majoriteten lade ett motförslag som gick kraven till mötes till ungefär tre fjärdedelar och som fick flest röster. förbereder också kampen för ett gammalt inomhusbad som han tycker bör rustas upp varsamt i stället för att rivas och ge plats åt ett nytt badhus med 50-metersbana som simklubbarna vill ha. Den här striden har bara börjat och kommer inte att vara över förrän invånarna har röstat om saken. Kommunsstyrelsen har också föreslagit att det byggs en ny anläggning för civilförsvaret. Det tycker och andra är dyrt och onödigt och har därför startat en namninsamling för att stoppa bygget. Gång på gång hamnar jag på platser som varit eller ska bli föremål för lokala folkomröstningar. På en affischtavla hittar jag anslag om vad omröstningen om går ut på och att det ska röstas om en ändring i kommunalord- ningen. Där står det också om de nationella och kantonala frågor som ska upp till omröstning vid samma tillfälle . På samma tavla är namnen på de invandrare som senast blivit antagna som schweiziska medborgare uppräknade. Det är kommunerna som ensamma avgör sådant och medborgarskapet annonseras alltså offentligt. ATT RÖSTA MED HÄNDERNA försörjer sig framför allt som anställd på hyresgäst- föreningen och jobbar åt partiet centralt, med lokalpolitiken. När jag träffar honom är det dock mycket lokalt på grund av Lidofrågan. Otaliga telefonsamtal och insändare ska besvaras och taktiken för kampanjspurten läggas upp. Den stora slutdebatten har lokaltidningen, , lovat att ordna, vilket är nöjd med. Det betyder att han och hans vänner i alla fall slipper den utgiften. Lätt att kritisera, men kanske mer att lära av Det är lätt att kritisera den schweiziska demokratimodellen. Det är ju trots allt bara av de röstberättigade som brukar delta i folkomröstningarna. Och de är inte de lägre sam- hällsklasserna som röstar flitigast. Det finns också tecken på att pengarna betyder allt mer i kampen om opinionen. Systemet bidrar dessutom till att det mest blir som det varit. Det är lätt för kanto- nerna eller för folket att genom sitt veto stoppa alla förändringar. Det syntes inte minst när det gällde att låta kvinnorna få rösträtt Det togs 60-talet olika initiativ i frågan innan det fanns en majoritet för en förändring. Men om trögheten gynnar det bestående så kan man även se fördelar genom att det inte fattas några förhastade beslut. Omstridda förslag manglas ordentligt innan de godtas, vilket gör att de också accepteras allmänt och fungerar i praktiken när de väl genomförs. Utfallen av de omröstningar som har hållits pekar också i olika riktningar. Folket har ofta sagt nej till skattehöjningar och växande offentliga utgifter men även varit för radikala och dyra förslag om t.ex. miljön. Påtryckningar från lobbyister blir svårare när de inte bara ska övertyga en grupp ledande politiker utan också en folkmajoritet. Det blir inte lika lätt för olika eliter att göra upp bakom stängda dörrar. Att mycket pengar kommer in i kampanjerna inför folkom- röstningarna är förstås en fara. Men den minskar ju betydligt om att man inför regler för hur mycket som maximalt får satsas. Det är svårt att med säkerhet påstå att det är sämre demokratisk representativitet då mindre än hälften av väljarna tar ställning till tiotals olika sakfrågor än att av folket lägger sin röst på ett parti en gång . Den schweiziska modellen gynnar framför allt de kunniga och intresserade, som får möjligheter att påverka besluten. Olika grupper engagerar sig i olika saker och får där ett visst inflytande genom att ta initiativ, driva kampanjer och rösta flitigt. De som är mest berörda av en fråga har alltså mest att säga till om i den, vilket inte är någon orimlig demokratisk princip. Den innebär även en slags öppning för mer egenmakt och självstyre. är speciellt genom att det är så restriktivt med att tillåta invandrare medlemskap, vilket gör att stora grupper inte får rösta. De särskilda reglerna, som ger kantonerna en egen kammare i parlamentet och även i övrigt stor makt, gör också att man kan tvivla på att folkviljan alltid slår igenom. I teorin kan det ju i vissa frågor räcka med att av invånarna säger nej för att det hela ska stoppas. Många verkar också tycka att systemet behöver reformeras. De gamla kraven för när invånarna ska ha rätt till folkomröstningar har inte höjts då befolkningen växt.