sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Det vi föreslår är att det görs ett förtyd- ligande i lagtexten om hur de psykiska och psykosomatiska sjukdomar som anmäls som arbetsrelaterade ska bedömas. Vi föreslår också bl.a. åtgärder för att arbetsskadeförsäkringen ska få en säkrare och snabbare tillämpning än . –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 219 Vi ska i det följandet redogöra för hur de regler som finns be- rör kvinnor respektive män. Vi ska försöka tydliggöra de problem som finns för att ge de handläggande myndigheterna och domstolarna ett incitament till en bättre tillämpning av de redan gällande reglerna. Vi ska också försöka se konsekvenserna av att arbetsskadeförsäk- ringens roll i rehabiliteringsarbetet förstärks. 5.11.2Hur försäkras kvinnor och män i det svenska socialförsäkringssystemet? Det offentliga socialförsäkringssystemet innehåller ett antal riskförsäk- ringar, nämligen sjuk-, arbetsskade-, förtidspensions- och sjukbidrags- försäkringarna. Dessa försäkringar är enhetliga och inte differentierade efter risk beroende på vilket kön den försäkrade har. Kvinnor och män inträder i socialförsäkringssystemet på lika villkor. Inkomster som är högre än basbelopp ersätts inte. Systemets konstruktion har därför omfördelningseffekter. Kvinnor arbetar, åtminstone i vissa skeden i livet, oftare deltid än vad män gör. Kvinnor har också oftare än män in- komster som inte når upp till socialförsäkringssystemets övre ersätt- ningsgräns. I ett sådant perspektiv gynnar socialförsäkringssystemet kvinnor i större utsträckning än män, eftersom kvinnors inkomstför- luster vid t.ex. en godkänd arbetsskada blir mindre än männens. Arbetsskadeförsäkringens ersättningar fördelas olika för kvinnor och män beroende på om det är fråga om arbetssjukdomar eller ar- betsolycksfall. Kvinnor drabbas enligt den statistik som redovisats i kapitel 4 generellt sett något oftare än män av arbetssjukdomar. Sta- tistiken visar också att män oftare än kvinnor råkar ut för olycksfall i arbetet. Både kvinnor och män riskerar således att drabbas av arbets- skada, även om skadans bakomliggande orsaker kan vara olika. 5.11.3Genderperspektivet – vad är det? har tillsatt en idégrupp för att genomföra ett gen- derprogram för social välfärd inom departementets myndighetsom- råden. Idégruppen framhåller i ett första idédokument som framlägger utgångspunkter bl.a. följande. Ett övergripande genderperspektiv hän- för sig till de egenskaper och de möjligheter som är förknippade med att vara kvinna eller man, samt de sociokulturella förhållandena för kvinnor och män. Dessa egenskaper, möjligheter och förhållanden är socialt betingade och lärs in genom socialiseringsprocessen. De är an- passade till sitt sammanhang och möjliga att förändra över tiden. 220 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Kvinnors och mäns likvärdiga ställning i samhället ska inte ses som en kvinnofråga. Med ett genderperspektiv som ansats ser man både kvinnor och män och deras respektive roller, skyldigheter, rättigheter, prioriteringar, behov och möjligheter. Det ligger i tiden att låta gender- perspektivet med jämlikhet mellan kvinnor och män ingå som en själv- klar del i alla former av beslut (s.k. mainstreaming). Att integrera ett genderperspektiv kräver att det görs analyser av vilka olika potentiella effekter ett beslut kan få på kvinnors respektive mäns situation inom området och att ett besluts konsekvenser beskrivs i en genderanalys (konsekvensanalys). I en utredning bör vid en genderanalys frågor ställas om hur kvin- nors och mäns möjligheter att påverka inom utredningens område ser ut och hur resurserna fördelas mellan kvinnor och män i den fråga/frågor utredningen omfattar. Andra frågor är vems erfarenheter och behov verksamheten grundas på och hur verksamheten skulle kunna se ut om viutgick från båda könens behov. 5.11.4Försök till genderanalys och våra överväganden I vår genderanalys vill vi ställa just de frågor som rekommenderats av idégrupp. (UR SER KVINNORS OCH M¤NS M¶JLIGHETER ATT P¥VERKA UT INOM UTREDNINGENS OMR¥DE område är vidsträckt. I princip gäller vårt uppdrag hela arbetsskadebegreppet, dess definition och tillämpning. Vi kommer inte att lägga några förslag som förändrar själva arbets- skadebegreppet. Det ska även i fortsättningen vara ett generellt begrepp som kommer att avgränsas av bevisreglerna i 2 kap. 1 och 2 §§ LAF. Bevisreglerna kommer inte heller att ändras enligt vårt förslag. Hur har då kvinnor respektive män möjlighet att påverka situationen inom utredningens område? Kvinnornas situation borde kunna påverkas genom att det antagna mörkertalet av ej anmälda arbetsskador minskas. Ansträngningar bör därför göras för att informera KVINNOR om att det även i fortsättningen är angeläget att anmäla arbetsskador. Det är viktigt att särskilt rikta in- formation till kvinnor om att LAF existerar och har en viktig funktion att fylla även framgent. Genom att fortsätta att anmäla arbetsskador kan kvinnorna visa att det finns problem på arbetsplatserna som fortfarande –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 221 ger upphov särskilt till belastningsskador och till skador av psykosocial natur. Detta borde kunna ge incitament till arbetsgivarna att se över för- hållandena på arbetsplatserna. Det är också i arbetsgivarnas intresse att de anställda mår bra och håller sig friska. Arbetsgivarna kan genom att skapa en bättre arbets- miljö både fysiskt och psykiskt i förlängningen få friskare anställda och på så sätt spara in på både sjuklöner till de anställda och rehabilite- ringsinsatser som annars i efterhand måste göras för att söka rehabili- tera anställda som blivit sjuka genom sitt arbete. Även M¤NNEN har ett intresse att påverka sin arbetssituation genom att fortsätta att anmäla arbetsskador. Arbetssituationer där t.ex. tunga belastande lyft eller arbetsskadligt buller förekommer borde på så sätt kunna tydliggöras och åtgärdas på arbetsplatserna. Situationen kan i vissa fall kräva att facket stöttar både kvinnor och män så att de tar ini- tiativ till att anmäla sina arbetsskador. Redan en arbetsskadeanmälan pekar på att något i arbetsmiljön inte fungerar som det ska. En anmälan borde därför kunna ses som ett incitament till arbetsgivaren att under- söka om arbetsmiljön kan förbättras både för den anställdes och för ar- betsgivarens skull. (UR F¶RDELAS RESURSERNA MELLAN KVINNOR OCH M¤N I DEN FR¥GA FR¥GOR UTREDNINGEN OMFATTAR Meningen är att LAF ska vara könsneutral och behandla män och kvinnor lika. De medel och resurser som administrationen av arbets- skadeförsäkringen förfogar över ska fördelas lika mellan de arbets- skadade utan någon hänsyn till vilket kön den arbetsskadade har. Hur förhåller det sig då med könsfördelningen mellan de arbetsskadade? Generellt sett kan det sägas att det är fler män än kvinnor som råkar ut för olycksfall i arbetet och att det är fler kvinnor än män som drabbas av arbetssjukdomar. Arbetsolycksfallen brukar vara lätta att verifiera. Bland arbetssjukdomarna dominerar belastningsskadorna bland både män och kvinnor. Männens belastningsskador hänför sig i större utsträckning till an- strängningar vid lyft etc., medan kvinnornas belastningsskador ter sig mer diffusa eftersom någon direkt påvisbar faktor inte kan utpekas. Detta faktum kan ha lett till att fler av de män som anmält arbetsskada har fått skadan godkänd, medan fler av de kvinnor som anmält skada fått avslag. I ett sådant perspektiv kan det sägas att de re- surser som LAF förfogar över i viss mån rent faktiskt kan ha fördelats till männens förmån. 222 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 6EMS ERFARENHETER OCH BEHOV GRUNDAS VERKSAMHETEN P¥ Om man med verksamheten menar handläggning och tillämpning av LAF-reglerna är det i första instans tjänstemän och ledamöterna i socialförsäkringsnämnder som avgör om ett anmält olycksfall eller en anmäld skada ska anses vara en arbets- skada eller inte. Till sin hjälp har tjänstemännen och nämnden vanligen läkarjournalanteckningar, läkarutlåtanden av den behandlande läkaren och kanske av en specialistläkare. Det finns också arbetsplatsutredning och andra eventuella handlingar som den som anmält en skada vill åbe- ropa. Handläggarna i försäkringskassorna är i mycket stor utsträckning kvinnor. Ledamöterna i socialförsäkringsnämnderna är av båda könen. Läkarna som skriver utlåtanden är av båda könen. När ärendena even- tuellt når förvaltningsdomstolarna och deras olika instanser görs hand- läggningen företrädesvis av jurister. Det är då jurister och nämndemän som avgör hur arbetsskadan ska bedömas. Även i domstolarna är perso- nalen av båda könen. Vi anser att det finns anledning att anlägga ett genderperspektiv på handläggningen av arbetsskadelagstiftningen i försäkringskassorna, eftersom de flesta handläggarna där är kvinnor. Kvinnors och mäns värderingar och livserfarenheter kan variera, och de kan ha olika ut- gångspunkter vid ärendehandläggningen. Det har ett värde i sig att det finns både kvinnliga och manliga handläggare i alla instanser som kan diskutera och analysera fakta och problemställningar utifrån sina pers- pektiv. Det skulle därför vara bra om försäkringskassorna kunde an- ställa fler manliga handläggare i arbetsskadeärenden än vad som är fallet . Vad man i övrigt borde göra är att på olika sätt klargöra för dem som tillämpar LAF att lagen gäller i lika stor utsträckning för kvinnor som för män, men att okunskap om skadornas orsaker, liksom bevisreglerna rent faktiskt missgynnar kvinnorna. anordnas egentligen inte några möten mellan de olika försäk- rings- och specialistläkarna som är inblandande i arbetsskadehandlägg- ningen. Vi har i avsnitt 5.6 föreslagit att det ska hållas konsensuskonfe- renser mellan främst läkare inom olika specialiteter. Där bör läkarna kunna diskutera olika sjukdoms- och symptombilder och dryfta nya medicinska rön. Det är viktigt att läkarna når en samsyn om hur läkarintyg ska formuleras och vilka medicinska rön man ska stödja sig på i sina intyg. Det är också viktigt att läkarna får klart för sig att LAFs regler ska tillämpas lika såväl för arbetsskadade kvinnor som för ar- betsskadade män. Det ingår visserligen i viss utsträckning undervisning i försäkringsmedicin i läkarutbildningen. Det krävs dock enligt vår –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 223 mening därutöver sådan information som konsensuskonferenser med olika praktiskt tillämpande läkare skulle kunna ge. Även om det t.ex. finns många arbetsskadefall för kvinnor med diffusa belastningsskador finns det unika komponenter i varje enskilt fall som kan lyftas fram och bli avgörande för hur ärendena ska bedömas. Vi vill i sammanhanget peka på att det enligt professor , Yrkesmedicin, i finns flera undersökningar som tyder på att vissa symptom i rörelse- organen är vanligare hos förvärvsarbetande kvinnor än hos män. Or- sakerna är oklara, men olika faktorer har nämnts: Kvinnor har en mer ogynnsam exponering i arbetet (repetitivt arbete, låsta arbetsställningar m.m.), dubbelarbete, genetiska faktorer (hormon-balans, muskelfiber- typer m.m.) och kulturella skillnader (kvinnor kan reagera på psyko- logisk stress med spända muskler mer än män? En fjärdedel av landets yrkesverksamma kvinnor arbetar inom vård och omsorg. En vanlig orsak till arbetsoförmåga inom vård och omsorg är skada/sjukdom i rörelseorganen. De särskilda förhållandena inom vården kan behöva beaktas. hantering (lyft) kan t.ex. inte be- traktas lika när man lyfter säckar som när man flyttar patienter. Eftersom exponering i arbete och hälsoinverkan kan vara olika för män och kvinnor bör särskild hänsyn tas till detta vid bedömningen av om det föreligger en arbetsskada. Det är enligt möjligt (troligt) att kriterierna för bedömning av skadlig inverkan ska vara olika för män och kvinnor. Detta motiveras också i de särskilda vetenskapliga litteraturöversikter avseende bildskärmsarbete och sjukvårdsanställda som har publicerats. Vi vill för vår del understryka vikten av att de här frågorna om skill- nader mellan kvinnor och män i fortsättningen uppmärksammas mera när det gäller deras utsatthet för skadlig inverkan i rörelse- och stödje- organen. Frågorna bör t.ex. tas upp på dagordningen vid de konsensus- konferenser som vi har nämnt tidigare och också beaktas i de allmänt hållna beskrivningar som vi i avsnitt 5.6.5 har föreslagit ska utarbetas till hjälp och stöd för tillämpningen när det gäller de svårbedömda sjukdomarna – inte minst i rörelse- och stödjeorganen. Det är viktigt att försöka undvika en slentrianmässig hantering av fallen. En mer individuell syn på varje arbetsskadeärende borde kunna främja den enskildes benägenhet att anmäla en arbetsskada till pröv- ning. Märker t.ex. kvinnor med belastningsskador att deras ärenden be- handlas på ett noggrant och uttömmande sätt, borde det kunna sporra till att göra anmälan i flera fall än vad som sker . Vår uppfattning är att det oavsett utgången i ett arbetsskadeärende är viktigt för den en- skilde att känna att hans/hennes ärende blivit ordentligt utrett och be- handlat av myndigheterna. 224 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG (UR SKULLE VERKSAMHETEN KUNNA SE UT OM VI UTGICK FR¥N B¥DA K¶NENS BEHOV Kvinnors och mäns arbetsskademönster skiljer sig enligt den redovisa- de statistiken något åt, eftersom männen i större utsträckning råkar ut för olycksfall i arbetet, medan kvinnorna i större utsträckning drabbas av arbetssjukdomar av främst belastningstyp. Att utgå från att kvinnor och män har ett lika stort behov av stöd från arbetsskadeförsäkringen är för oss självklart. Det är mot denna bakgrund viktigt att försäkringen upplevs som rättvis och könsneutral när man väl drabbats av en skada. Ett sätt att nå det målet är att upplysa och på så sätt skapa en sam- stämmighet i hanteringen av arbetsskadeärendena mellan de olika kate- gorier av människor som i olika roller ska tillämpa lagstiftningen. Det är viktigt att tillämparna får klart för sig att varje fall är unikt och för- tjänar en sakkunnig och noggrann bedömning. En sådan bedömning kan givetvis ändå inte leda fram till att alla anmälningar om arbets- skador också blir godkända som sådana. Om den enskilde känner att hans fall blivit grundligt utrett och analyserat seriöst, borde även ett av- slag kunna accepteras lättare. Båda könens behov av ett arbetsskade- skydd enligt LAF borde på så sätt kunna tillgodoses inom lagens ramar. 5.11.5Vilka konsekvenser ur ett genderperspektiv får de förslag till förbättringar av arbetsskadeskyddet som vi lägger fram i detta betänkande Vår förhoppning är att arbetsskadeförsäkringens aktiva och ökade roll när det gäller rehabiliteringen av de arbetsskadade kommer att få posi- tiva effekter för både kvinnor och män. Enligt redovisar 1997:6 Risk-, friskfaktorer – sjukskrivning och rehabilitering i (s. 118 f.) tydde vissa förhållanden på att män och kvinnor inte har behandlats likartat av . Om man betraktade innehållet i rehabili- teringsåtgärderna fanns det stora skillnader mellan män och kvinnor – 1991. Männen fick mer utbildning och arbets- livsinriktad utredning och kvinnorna fick i betydligt högre utsträckning än männen träning i arbetsmiljö. – 1994 kom männens rehabilitering allt mer att likna kvinnornas. Kanske kunde, enligt rapporten, denna utveckling ha samband med arbetsgivarnas utökade ansvar för rehabilitering av de –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 225 För arbetsgivarna borde det ligga nära till hands att erbjuda arbetsträning på den egna arbetsplatsen. Rapporten pekade på att bl.a. sjukskrivna kvinnor med okvalifice- rade arbetaryrken inom tjänstesektorn och kvinnor med fibromyalgi och liknande hälsoproblem inte fick sina behov av rehabiliteringsåt- gärder tillgodosedda på ett bra sätt. Arbetslösa män fick enligt rap- porten utbildningsåtgärder i betydligt lägre grad än andra sjukskrivna. Enligt rapporten var det möjligen så att i sitt reha- biliteringsarbete hade stora svårigheter att identifiera problem och be- hov hos vissa grupper av sjukskrivna. slutsats var att rehabiliteringsarbetet överlag behövde utvecklas. Självklart bör detta ske inte bara vid rehabilitering inom sjukförsäkringens ramar utan även inom arbetsskadeförsäkringen. Det faktum att arbetsskadeförsäkringen ska ha en tidigare och mer aktiv roll i rehabiliteringen av de arbetsskadade ställer enligt vår mening än högre krav på kvaliteten i kassans rehabiliteringsåtgärder. Kassans personal måste därför genom utbildningsinsatser bibringas fördjupade kunskaper om rehabiliteringsreglerna och dess möjligheter. Vi anser sammantaget att det i förlängningen kommer att vara positivt för både kvinnor och män att handläggarnas kunskaper om lämpliga re- habiliteringsåtgärder ökas. 6Förebyggande arbete och arbetsmiljöförbättringar Det är viktigt att alla arbetsskador – också de som bara leder till en kortare sjukfrånvaro – rapporteras till och därifrån till Arbetarskyddsstyrelsens informationssystem om arbetsskador. Vi föreslår att arbetsskadeanmälan ska göras av arbetsgivaren ome- delbart och SENAST INOM DAGAR. Arbetsmiljön har inte blivit bättre i länder med differentierade ar- betsgivaravgifter. Vi kan inte se att en sådan differentiering har några skadeförebyggande effekter. För det skadeförebyggande arbetsmiljöarbetet är det viktigt att behålla det generella arbetsskadebegreppet. Våra förslag i avsnitt 5.6 till en säkrare och snabbare handlägg- ning av arbetsskadeärendena i försäkringskassorna har, liksom den aktiva roll vi vill ge arbetsskadeförsäkringen i rehabiliteringen av de arbetsskadade, också viktiga skadeförebyggande effekter. Det är enligt direktiven viktigt att försäkringen vid arbetsskada stimule- rar till föreb yggande arbete. Arbetsskadeförsäkringen och genom en till denna kopplad statistik har betydelse för det föreb yggande arbetsmiljö- arbetet och för möjligheterna att upptäcka nya arbetsmiljörisker. Vi ska utreda på vilket sätt arbetsskadeförsäkringen kan stimulera till arbets- miljöförbättringar. Att förebygga skador i arbetet är minst lika viktigt som att kompensera redan inträffade skador. Därför finns ARBETSMILJ¶LAGEN (1977:1160) som ger grundläggande regler om arbetsmiljöns utformning. 228 &¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR miljölagen omfattar i princip allt yrkesmässigt arbete. Framförallt är det anställningsförhållanden som avses. Lagen omfattar också i allt väsentligt den som genomgår utbildning, den som under vård i anstalt utför anvisat arbete, den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt eller deltar i frivillig utbildning för verksamhet inom totalförsvaret. Elever på högstadium, i gymnasieskolan och studerande på högre utbildningsnivåer och i vuxenutbildning ges också tillfälle att bl.a. medverka i miljöarbetet på sitt arbetsställe genom elevskyddsombud (prop. 1989/90:61 och 1989/90 UbU28 s 2). I ARBETSMILJ¶F¶RORDNINGEN (1977:1166) finns vissa bemyndiganden för Arbetarskyddsstyrelsen att lämna vidare föreskrifter om bl.a. till- verkning, användning, märkning och kontroll i arbetsprocesser. Fort- löpande säkerhetskontroller och arbetshygieniska undersökningar kan också föreskrivas av Arbetarskyddsstyrelsen. Användning av vissa maskiner och teknisk utrustning såväl som ämnen, arbetsprocesser och arbetsmetoder kan i vissa fall betyda så stora risker för de anställda att det kan föreskrivas förbud att använda dem. och styrelserna för universitet och högskolor be- myndigas vidare att meddela föreskrifter om hur elevskyddsombud ska medverka i arbetsmiljöverksamhet på sitt arbetsställe. Det finns ett särskilt kapitel i arbetsmiljölagen med TILLSYNSBEST¤M MELSER. Tillsyn över efterlevnaden av lagen och med stöd av lagen läm- nade föreskrifter utövas av Arbetarskyddsstyrelsen och, under dess överinseenden och ledning, av . Yrkesinpektionen kan meddela de förelägganden och förbud som behövs för att arbets- miljölagen och dess föreskrifter ska efterlevas. Det finns bestämmelser om ANSVARSP¥F¶LJDER i arbetsmiljölagen. Huvudparten av föreskrifterna i arbetsmiljölagen är inte direkt straff- sanktionerade. Ett direkt straffhot inträder i de flesta fall inte förrän i det enskilda fallet har meddelat ett föreläggande eller ett förbud. kan välja mellan att sätta ut vite i föreläggande och förbud eller att meddela föreläggande alternativt för- bud utan vite. Har vite inte satts ut inträder i stället automatiskt ett straffhot. Om vite har satts ut kan å andra sidan sen inte dömas till straff. Även Arbetarskyddsstyrelsen kan använda tvångsmedel i form av föreläggande och förbud. I arbetsmiljölagen finns också bestämmelser om direkta straffsank- tioner som inte förutsätter förelägganden eller förbud. Det rör sig huvudsakligen om föreskrifter om vissa formella förfaranden och om preciserade villkor eller förbud som har meddelats av Arbetarskydds- styrelsen med stöd av arbetsmiljölagen. &¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR 229 Fr.o.m. infördes en möjlighet för Arbetar- skyddsstyrelsen att föreskriva att en särskild avgift (sanktionsavgift) ska betalas om en överträdelse har skett av en föreskift av visst slag. Avgiften ska påföras den verksamhet där överträdelsen skedde. Av- giften beräknas på särskilt sätt och varierar mellan lägst 1 000 och högst . Avgiften får jämkas eller efterges under vissa för- hållanden. Arbetslivsfonden verkade – 1995. Fonden, som finan- sierades med en särskild arbetsmiljöavgift, kom till därför att statsmak- terna ansåg att det krävdes förändringar av bl.a. arbetsmiljön och sättet att organisera arbetet. Arbetslivsfondens verksamhet var att lämna bi- drag till arbetsgivare för åtgärder för en förbättrad arbetsmiljö, föränd- rad arbetsorganisation samt tidig och aktiv rehabilitering. Bidrag till ar- betsmiljöförbättrande åtgärder kunde ges för att bl.a. b ygga upp refe- rensarbetsplatser som kunde utvecklas till förebilder för andra liknande arbetsplatser, stödja utvecklings- och försöksverksamhet bl.a. när det gällde arbetsorganisatoriska förändringar, stödja projekt om planering, ledning och uppföljning av verksamhet från arbetsmiljösynpunkt, stödja riktade utbildnings- och informationsinsatser på arbetsmiljöom- rådet och stödja sådana konkreta arbetsmiljöåtgärder som arbetsgivaren inte var skyldig att vidta. Fonden skulle därvid särskilt stödja småföre- tag och beakta småföretagens särskilda förutsättningar samt prioritera arbetsplatser där de mest utsatta arbetena fanns. Under sin verksamhet beviljade Arbetslivsfonden som bidrag till flera tusen arbetsplatsprogram som be- rörde några miljoner anställda. De beviljade bidragen gällde främst ar- betsorganisation men också fysisk arbetsmiljö, rehabilitering, utveck- ling av ny teknik och metoder/rutiner m.m. 6.4Särskilt om internkontroll av arbetsmiljön Arbetsmiljölagen utökades (enl. prop. 1990/91:140) med ett tillägg som förtydligade de underförstådda kraven på arbetsgivaren att planera, leda och kontrollera sin verksam- het för att säkerställa att gällande arbetsmiljökrav uppfylls. Arbetsgiva- ren ska (3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen) systematiskt planera, leda och 230 &¶REBYGGANDE ARBETE OCH ARBETSMILJ¶F¶RB¤TTRINGAR SOU 1998:37 kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbetsmiljön upp- fyller kraven i arbetsmiljölagen och dess föreskrifter. Arbetsgivaren ska också utreda arbetsskador, fortlöpande undersöka riskerna i verk- samheten och vidta de åtgärder som föranleds av detta. Åtgärder som inte kan vidtas ska tidsplaneras. Arbetarskyddsstyrelsen har utarbetat regler för tillämpning av 3 kap. 2 a § vilka trädde i kraft . Med stöd av 18 § arbets- miljöförordningen meddelades särskilda internkontrollföreskrifter (AFS 1992:6). Föreskrifterna omarbetades och fr.o.m. gäller föreskrifterna (AFS 1996:6) om INTERNKONTROLL AV ARBETSMILJ¶N. Enligt dessa tillämpningsföreskrifter ligger i ansvaret som arbetsgivare bl.a. att ha en fungerande internkontroll av arbetsmiljön. Internkontroll innebär i första hand att planera verksamheten med tanke på arbets- miljön och åtgärda risker innan det blir problem på arbetsplatsen. Man ska inte skadas eller fara illa, fysiskt eller psykiskt, av sitt jobb.