sou · GMB344d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Slutligen har meddelat föreskrifter i fråga om ålderskravet. Förutsättningarna för att erhålla tillstånd bör, enligt utredningens mening, uttryckas på ett tydligare sätt i lagstiftningen. De huvudsakliga krav som därvid ställs bör framgå av vapenlagen, medan mer detaljerade bestämmelser om vad som avses med de olika kraven kan bestämmas av regeringen. föreslår därför en annan systematisk uppbyggnad av vapenlagstiftningen. I vapenlagen anges såväl de allmän- na förutsättningarna för att tillstånd skall meddelas som de olika ända- målen och de krav som är kopplade dessa. Mer detaljerade bestämmel- ser om vad som avses med de olika kraven tas in i vapenförordningen samt föreskrifter och allmänna råd. Begreppet behov ersätts med ett krav på att sökanden skall ha giltigt skäl att inneha skjutvapen. Giltiga skäl är jakt, målskytte, skydd, samling, minne, prydnad och i viss mån även s.k. udda ändamål samt innehav av start- och signalvapen. I har man använt sig av uttrycket att en vapeninnehavare skall ha behov av sitt vapen. Vad som konkret avses med detta är oklart. I vapenförordningen anges att den som har jägarexamen skall anses ha behov av jaktvapen. Beträffande övriga kategorier av vapen finns det inte någon sådan uttolkning eller förklaring32. I flera andra länder, liksom i EG-vapendirektivet33 , talar man i stället om good reason eller giltigt skäl. Utredningen menar att det är mindre lämpligt att tala om behov i samband med tillståndsgivning till innehav av vapen. Behov är ett subjektivt uttryck som inte bör användas i dessa sammanhang. Alla som vill ha vapen anser sig naturligtvis ha behov av det, till vad ändamål det vara må. Härtill kommer att det endast beträffande jaktvapen är angivet i lagstiftningen vad som skall anses utgöra ett godtagbart behov. I stället bör man få tillstånd att inneha skjutvapen endast om man har ett giltigt skäl att inneha ett sådant. Detta markerar på ett bättre sätt att det är samhället som sätter gränserna för vad som skall anses vara ett befogat vapeninnehav. I lagen bör också anges vad som är att anse som giltiga skäl, nämligen de ändamål för vilka ett innehavstillstånd får medges. Giltiga skäl är således innehav av skjutvapen för jakt, målskytte, skydd, samling, minne och prydnad. Vidare kan det finnas godtagbar anledning att inneha start- och signalvapen samt i undantagsfall även att inneha att skjutvapen för ett s.k. udda ändamål. Vilka dessa udda ändamål är kan vara svårt att uttömmande ge svar på. Frågan måste bedömas från fall till fall. Därför bör inte dessa ändamål anges i detalj i lagtexten. Utred- ningen tar upp frågan närmare i avsnitt 4.10.7. En bestämmelse om att ett skjutvapen skall vara lämpligt för det avsedda ändamålet tas in i vapenlagen. bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka typer av skjutvapen som skall anses vara lämpade för olika ändamål. Lämplighet kan avse dels vapeninnehavarens lämplighet att inneha skjutvapen, dels skjutvapnets lämplighet för visst ändamål. 32 Behov av gasvapen föreligger dock, enligt vapenförordningen, endast för tjänst eller annan särskild omständighet som medför ett synnerligt behov av gasvapen för personligt skydd (2 kap. 5 § p.3 VF). 33 Rådets direktiv /477/EEG om kontroll av förvärv och innehav av vapen, Art. 5. 122 Innehav av skjutvapen ställs krav på sökandens lämplighet. I vapenlagen uttrycks detta så att tillstånd får meddelas endast om det skäligen kan antas att vapnet inte kommer att missbrukas. Härmed avses naturligtvis i första hand att sökanden skall vara laglydig och pålitlig. allmänna råd utvecklar närmare vad som avses i detta hänseende. Stad- gandet kan emellertid också användas i de fall sökandens omgivning är sådan att skjutvapen inte bör förekomma i denna, t.ex. om sökanden sammanbor med någon som är grovt kriminellt belastad eller svårt psykiskt sjuk. Huruvida en sökande är lämplig att inneha skjutvapen eller inte är en bedömningsfråga, där en samlad bedömning av en rad olika omständig- heter måste göras. Det är därför svårt att precisera lämplighetskravet närmare än vad som har gjorts i vapenlagen. Utredningen föreslår därför ingen ändring i denna del. För att kunna göra en adekvat bedömning och för att olika tillståndsärenden skall behandlas likvärdigt är det dock viktigt att tillståndsmyndigheterna får del av rättspraxis på området. Spridningen av denna information bör ske via Rikspolissty- relsen. Den som är ur stånd att vårda sig själv eller sin egendom och härigenom är satt under förvaltare enligt 11 kap. 7 § är, enligt utredningens mening, inte lämplig att betros med skjutvapen. En sådan person bör därför inte meddelas tillstånd enligt vapenlagen. Ut- redningen föreslår därför att den nuvarande bestämmelsen i 2 kap. 11 § vapenförordningen, som stadgar att bl.a. den som har förvaltare inte får meddelas tillstånd att inneha skjutvapen utan att förvaltaren samtyckt till innehavet, skärps i enlighet härmed samt tas in i vapenlagen (se även avsnitt 3.3). Det finns inga regler i vapenlagstiftningen om att ett skjutvapen i sig skall vara lämpligt för det ändamål det skall nyttjas till. Tillstånds- myndigheterna och har dock för utredningen påpekat att det förekommer skjutvapen som inte är lämpliga för det ändamål som de skall användas till. Som exempel kan nämnas hagelge- vär, vars utförande liknar militära helautomatiska vapen och med vilka det inte alls går att uppnå samma skottprecision som med ordinära Sådana vapen är naturligtvis inte lämpliga i jaktsam- manhang, där strävan måste vara att minimera risken för skadskjutning av viltet34. Beträffande jaktvapen bestämmer inom ramen för jaktlagstiftningen vilka vapen som får användas till detta ändamål. Vid tillståndsgivningen tar polismyndigheten hänsyn till dessa bestämmelser. Avslår polismyndigheten en ansökan om tillstånd till innehav av ett visst vapen för jaktändamål har sökanden erfaren- hetsmässigt stora möjligheter att, med stöd av be- stämmelser, få rätt i högre instans. Eftersom jaktvapen är den vanligaste vapentypen i har alltså i praktiken stort inflytande över vilka vapen som brukas här. Sålunda beviljas det exem- pelvis tillstånd för vissa halvautomatiska gevär, som enligt Naturvårds- verkets regler är tillåtna vid jakt. Ett annat område där regelverken i viss mån kommer i konflikt med varandra är frågan om ljuddämpare. anger i sina föreskrifter att ett skjutvapen får vara försett med anordning som reducerar vapnets skottljud ned till 125 dBC peak, mätt 30 m från vapnets mynning. Enligt vapenlagstiftningen krävs dock tillstånd för innehav av ljuddämpare, vilket även innefattar s.k. ljudreducerande anordningar. I vapenförordningen anges att tillstånd till ljuddämpare endast får meddelas till skydd för hälsa eller miljö, om det är särskilt påkallat. Sålunda kräver tillståndsmyndigheten regelmässigt läkarintyg vid ansökan om tillstånd att inneha ljuddämpare. Den bristande samordningen mellan regelverken leder ofta till diskussioner mellan tillståndssökande och handläggare vid tillståndsmyndigheten och ger handläggarna merarbete. Beträffande målskyttevapen anges i vapenförordningen bl.a. att sökanden skall vara aktiv medlem i skytteförening eller motsvarande. I allmänna råd anges att föreningen bör bedriva aktivt med den vapentyp som ansökan avser. Vid revideringen, i samband med att vapenlag infördes, tillades att skyttet med den aktuella vapentypen bör bedrivas i regi av ett förbund som anges i vapenlagen eller förordningen. Tillståndsmyndigheterna har i flera fall avslagit ansökningar om tillstånd till innehav av enhandsvapen som inte uppfyller det sistnämnda kriteriet ofta efter hörande av eller , vilka ställt sig negativa till innehav av den aktuella vapentypen. Har och tävlingar med vapentypen ägt rum i viss omfattning, t.ex. inom den egna föreningen, är det dock inte ovanligt att högre instans beviljar innehav- stillstånd. En grupp skyttar kan på detta sätt föra fram nya vapenklasser 34 Företeelsen har påpekats av bl.a. som inkommit med en skrivelse till vapenutredningen i frågan. Förbundet föreslår dels ett förbud mot civil användning av vapentyper av militär/polisiär karaktär, dels att en bestämmelse om minimipiplängd för hagel- och kulgevär införs. 124 Innehav av skjutvapen Så var fallet med det s.k. magnum-skyttet innan det accepterades av de större förbunden och så är fallet med kortpipiga (snub-nose) enhandsvapen, som inte har godtagits av förbunden. Man kan starkt ifrågasätta om eller enskilda grupper av skyttar skall ha möjlighet att påverka vilka skjutvapen som tillåts i i vart fall i den grad som är fallet . Beslut om tillstånd till innehav av skjutvapen, tillsyn och övriga vapenfrågor rörande civila skjutvapen hanteras av polisen. Utredningen menar att polisväsendet rimligen också skall ha det avgörande inflytandet över vilka skjutvapen som tillåts i landet. Andra intressen än säkerhet och skjutvapnens lämplighet bör inte få vägas in. Utredningen föreslår därför att det i vapenlagen införs en bestämmelse om att ett skjutvapen avsett för jakt, målskytte eller skydd skall vara lämpligt för det avsedda ända- målet. Om ett skjutvapen är olämpligt för ett särskilt ändamål skall tillstånd till innehav av detsamma således inte ges. Närmare bestämmel- ser om vilka skjutvapen som skall anses lämpliga för olika ändamål bör utfärdas av . I vapenlagen omnämns inte kravet på att sökanden skall besitta vissa kunskaper för att erhålla innehavstillstånd. Möjligen kan det tolkas in i stadgandet om att tillstånd till innehav av enhandsvapen och helautom- atiska skjutvapen får meddelas endast om det finns synnerliga skäl. I vapenförordningen anges att den som ansöker om tillstånd till innehav av skjutvapen skall visa sig kunna handha sådant vapen. Härmed avses beträffande jaktvapen att vederbörande avlagt jägarexamen och beträffande vissa målskyttevapen att sökanden tagit angivna skyttemär- ken eller motsvarande. I samma paragraf uppställs, beträffande målskyttevapen, krav på bl.a. aktivt medlemskap i skytteförening samt ålderskrav. Alla innehavare av skjutvapen för skytteändamål bör naturligtvis kunna hantera detsamma. Det är dock svårt att rent generellt ange vari kunskapen skall bestå eftersom olika typer av vapen och olika ändamål ställer varierande krav. Beträffande jaktvapen bör sökanden, liksom , visa prov på såväl teoretiska som praktiska kunskaper i form av bevis på avlagd jägarexamen. Beträffande skjutvapen för målskytte går det också att uppställa kunskapskrav, nämligen att sökanden visar prov på viss skjutskicklighet35. För andra kategorier är det emellertid svårare att uppställa sådana krav. Eftersom det inte mera generellt går att ange vari kunskapen skall bestå beträffande olika vapenslag och ändamål är det enligt utredningens mening lämpligast att för de olika ändamålstyperna, var för sig, ange närmare vad som krävs för att tillstånd skall få meddelas. Utredningen återkommer till vad som därvid bör gälla för de olika ändamålen. Nuvarande praxis i fråga om ålderskrav vid tillståndsgivningen tas in i vapenlagen. I praktiken gäller huvudregeln att endast den som är får meddelas tillstånd att inneha skjutvapen. Om det föreligger särskilda skäl får undantag från huvudregeln göras. Personer bör dock inte få innehavstillstånd, inte minst för att de ännu inte är straffmyndiga. Utredningen menar att nuvarande praxis bör framgå av lagen. Utred- ningen föreslår därför att en åldersregel införs i vapenlagen. Tillstånds- givningen bör även fortsättningsvis vara restriktiv vad gäller ungdomar . Tillstånd till innehav av skjutvapen för målskytte och skydd samt enhandsvapen för jakt skall tidsbegränsas till att gälla i högst . Tillstånd får liksom tidigare tidsbegränsas även i andra fall, om det med hänsyn till omständigheterna kan förutses att skälen för innehav av vapnet inte kommer att bli varaktiga. En hel del skjutvapen innehas utan att nyttjas till avsett ändamål. Detta är naturligtvis inte bra dels med tanke på den uttalade ambitionen att hålla nere antalet skjutvapen i samhället, dels med hänsyn till att risken är större att sådana vapen inte tas om hand och förvaras lika väl som 35 Flera skytteföreningar har infört ett s.k. grönt kort för nya pistolskyttar. För att erhålla ett sådant skall såväl en teoretisk som en praktisk utbildning genomgås, i likhet med jägarexamen. Även om förekomsten av dessa gröna kort inte påverkar tillståndsförfarandet kan det kanske bli aktuellt . 126 Innehav av skjutvapen vapen som används aktivt. Ett inte ovanligt exempel på skjutvapen som inte aktivt nyttjas för avsett ändamål är målskyttevapen som innehas av personer som slutat träna och tävla med sina vapen. De har ändå behållit vapnen utan att i egentlig mening längre ha behov av dem för målskytteverksamhet. Har man slutat att aktivt nyttja sina vapen kan detta i och för sig vara en grund för återkallelse av tillståndet. Återkal- lelse av tillståndet på denna grund sker dock endast i av alla återkallelseärenden. Framförallt beror detta på att tillståndsmyn- digheterna inte får kännedom om när en person är aktiv. Frågan är hur man kan råda bot på detta förhållande. Att ålägga skyttesammanslutningarna någon form av skyldighet att rapportera de medlemmar som slutar är enligt utredningens mening ingen lösning, inte minst eftersom sammanslutningarna utgörs av ideella föreningar. Att ålägga tillståndsmyndigheterna att, på eget initiativ, från varje samman- slutning begära in medlemslistor för att denna väg kontrollera vilka som alltjämt är aktiva (och härigenom utesluta dem som inte är det) skulle innebära ett väsentligt administrativt merarbete som knappast kan motiveras, särskilt som det i alla fall sannolikt inte skulle innebära någon heltäckande kontroll. Dessutom är det inte bara målskyttevapen som innehas utan att nyttjas för avsett ändamål. Utredningen anser i stället att det vore mycket att vinna på en generell tidsbegränsning av in- nehavstillstånden. Samhället skulle då hålla en kontinuerlig kontroll över vapeninnehavaren dels beträffande huruvida de aktivt nyttjar sina skjutvapen och därmed kan sägas ha ett giltigt skäl att inneha dem, dels i fråga om deras lämplighet att inneha skjutvapen eftersom ett tillstånd bör förnyas först efter en allmän vandelsprövning. Utredningen föreslår därför att innehavstillstånd tidsbegränsas i betydligt större omfattning än vad som är fallet . Vilka innehavstillstånd bör tidsbegränsas? Frågan är om alla innehavstillstånd bör tidsbegränsas eller om detta endast bör gälla tillstånd att inneha skjutvapen för vissa ändamål. För att det skall vara meningsfullt med en förnyad prövning av de olika förutsättningarna för tillstånd måste det vara så att det vid prövningen går att sluta sig till huruvida någon av dessa inte längre föreligger. En gemensam nämnare för alla innehavstillstånd är det absoluta kravet, oavsett vilket ändamål som avses, att det inte får finnas risk för att vapnet kan komma att missbrukas. I detta ligger framför allt att sökanden skall vara laglydig och pålitlig. Förändringar i denna förutsättning kan naturligtvis ha skett, varför det härigenom skulle gå att motivera ett förslag om att alla innehavstillstånd skall tidsbegränsas. Emellertid handlar frågan om en tidsbegränsning av innehavstillstånden till stor del om resurser och var dessa bör sättas in för att i möjlig mån förebygga att skjutvapen kommer till användning i brottssammanhang. Normalt sett skall förändringar beträffande vapeninnehavares lämplighet komma till tillståndsmyndighetens kännedom så snart de sker, t.ex. genom information om att någon misstänks för brott, har blivit intagen på sjukhus för vård av psykisk störning eller har tagits hand om jämlikt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB). Visserligen fungerar detta informationsflöde inte alltid helt till- fredsställande särskilt inom större polisområden eller mellan olika sådana vilket i viss mån kunde motivera en kontinuerlig vandelspröv- ning. Utredningen är dock av den meningen att brister i den allmänna lämpligheten kan vara så allvarliga att resurser i stället bör satsas på att förbättra informationsflödet så att ett innehavstillstånd i förekommande fall ifrågasätts. Utredningen anser alltså inte att det är motiverat att genomföra en bestämmelse om generell tidsbegränsning av alla tillstånd enbart av denna anledning. Förutom kravet på att innehavaren skall vara lämplig att inneha skjutvapen finns det varierande krav beroende på vilket ändamål skjutvapnet skall användas till. Kravet som, enligt vapenlagen, ställs för att få tillstånd till innehav av jaktvapen som inte är enhandsvapen är att sökanden avlagt jägarexamen. Avlagd sådan examen gäller utan begränsning i tiden. Således skulle det endast bli fråga om en lämplig- hetskontroll vid en förnyad prövning i dessa fall. Detsamma skulle bli fallet beträffande sådana skjutvapen som innehas för samlings-, prydnads- och minnesändamål. Nämnda innehavstillstånd bör därför, som sagts, inte tidsbegränsas. Annorlunda ställer det sig med enhandsvapen för jaktändamål. För att få ett sådant innehavstillstånd krävs att sökanden kan visa att han har särskild användning för vapnet. Detta är en sådan omständighet som varierar med tiden och bör kunna styrkas av vapeninnehavaren. Detsamma gäller beträffande innehavstillstånd för målskytte, vars förutsättning är att vapeninnehavaren är aktiv medlem i en skyttesammanslutning, och innehavstillstånd för skydd, vars förutsättning är att vapeninnehavaren har en tjänst som oundgängligen kräver beväpning eller det annars föreligger synnerliga skäl. De sistnämnda kategorierna av tillstånd lämpar sig alltså väl för tidsbegränsning. Sammanfattningsvis anser utredningen att tillstånd att inneha skjutva- pen för målskytte eller skydd eller att inneha enhandsvapen för jakt alltid skall tidsbegränsas. Härutöver kan det finnas anledning att även i andra fall tidsbegränsa ett tillstånd. Så kan vara fallet om det redan vid tiden för meddelande av innehavstillstånd står klart att sökanden kommer att inneha skjutvapnet endast . En bestämmelse för sådana fall bör också finnas med i vapenlagen. 128 Innehav av skjutvapen Hur bör tillstånden gälla? Eftersom bestämmelsen om tidsbegränsade tillstånd syftar till en kontinuerlig uppföljning av att förutsättningarna för tillstånd är uppfyllda är det önskvärt med så tät kontroll som möjligt. Den generella tidsbe- gränsningen av vissa innehavstillstånd kommer dock att kräva en ökning av resurserna till vapenenheterna. Även om avsikten är att kostnaderna för förnyelse av tillstånden skall täckas av den avgift som tas ut i samband med ansökan är det ändå inte rimligt att öka arbetsbördan alltför mycket. Härtill kommer en minst lika viktig faktor, nämligen att kostnaderna och besvären för den enskilde vapeninnehavaren inte får bli alltför stora. Utredningen anser därför att det är rimligt att tillstånden begränsas i tiden till att gälla i taget. Rent praktiskt bör förfarandet gå till så att tillståndshavaren själv måste ansöka om förnyande av sitt tillstånd och därvid styrka sin behörighet att även fortsättningsvis inneha skjutvapnet. Inkommer inte tillståndshavaren med en ansökan om förnyelse av sitt tillstånd förfaller det. Vapnen innehas därefter olagligt och kan tas i beslag av polis- myndigheten samt förklaras förverkade. Om innehavaren inte ansöker om ett förnyat tillstånd inom den stadgade tiden och detta beror på exempelvis en allvarlig sjukdom eller någon annan särskild omständig- het, kan detta medföra att försummelsen inte betraktas som uppsåtlig. Ett mindre allvarligt oaktsamhetsbrott kan då föreligga och det kan i vissa fall anses uppenbart oskäligt att förklara vapnen förverkade. Utrymmet härför torde dock vara begränsat. Av den specialgranskning av anmälningar som kommit in till riks- kriminalen om skjutvapen som saknades i dödsbon visade det sig att av skjutvapnen saknade tillverkningsnummer eller annan identifieringsmärkning. Liknande förhållanden har redovisats för tiden 19721993. Förhållandet är inte tillfredsställande ur polisiär synvinkel. Skjutvapen som påträffas i brottsliga sammanhang går nämligen sällan att spåra till en tidigare ägare, om det saknar märkning. I vapenförordningen anges att uppgift om tillverkningsnummer e.d. skall lämnas vid ansökan om innehavstillstånd. Eftersom det visat sig att det trots detta förekommer alldeles för många skjutvapen för vilka det saknas sådan uppgift i vapenregistret menar utredningen att bestämmel- serna bör uppmärksammas mera. Tillståndsmyndigheterna bör uppmärk- sammas på att uppgiften alltid skall anges av den sökande samt antecknas i vapenregistret. Beträffande sådana tillstånd som redan meddelats finns det möjlighet för tillståndsmyndigheten att genom registerutdrag få fram i vilka fall det saknas tillverkningsnummer. Innehavare av sådana tillstånd bör kunna tillskrivas och åläggas att komma in med uppgift som kan identifiera vapnet. I de fall ett skjutva- pen saknar identifikationsuppgifter bör vapnet, eventuellt genom polismyndighetens försorg, märkas med sådana. S.k. dold märkning kan användas beträffande exempelvis skjutvapen med samlings- eller prydnadsvärde. Bestämmelsen om att det för tillstånd till innehav av jaktvapen krävs att sökanden fullgjort särskilda kunskapsprov (jägarexamen) tas in i vapenlagen. Bestämmelsen om att det för tillstånd till innehav av enhandsvapen för jakt krävs att sökanden visar att han har särskild användning för ett sådant vapen, tas in i vapenlagen. Bestämmelsen om den s.k. vapengarderoben tas in i vapenför- ordningen och inskränks till att gälla högst tre skjutvapen. En fullständig jägarexamen innefattar såväl teoretiska som praktiska prov. De senare inkluderar skjutskicklighet både med hagelgevär och kulgevär samt en visad god vapenhantering. Flera studieförbund har jägarkurser på sitt program och det vanligaste sättet att ta sin jägarexa- men är att genomgå en sådan kurs på kvällstid, under en eller två terminer, och att komplettera med skjutträning. Det har från vissa håll invänts att det skulle vara alltför lätt att ta jägarexamen. Som exempel har nämnts att den kan tas över ett veckoslut på någon kursgård. Visst förekommer det att kursen genomgås relativt fort på sådant sätt, men det förutsätter med all säkerhet att personen i fråga redan har skjutvana samt god kunskap om den teoretiska delen. Så länge proven genomgås med godkänt resultat kan det knappast ha någon betydelse hur och man tillägnat sig kunskapen. Den nuvarande ordningen, där den som visar att han tagit en jägarexamen kan få tillstånd att inneha jaktvapen, innebär en klar administrativ vinst jämfört med ett system där tillståndsmyndigheten skall bedöma ett annat, mer varierande underlag, bestående av intyg om jaktmark, bevis om utförd jakt m.m. Ordningen innebär också att den enskilde slipper mycket arbete i form av att ta 130 Innehav av skjutvapen fram detta underlag och att alla jägare blir någorlunda likvärdigt bedömda. Bestämmelsen om att endast den som avlagt jägarexamen får meddelas tillstånd att inneha jaktvapen återfinns i vapenförordningen. Vapen- utredningen föreslår en ny systematik i vapenlagstiftningen, där de olika ändamålen och kraven för att erhålla skjutvapen för ett visst ändamål presenteras i vapenlagen. Kravet på fullgjorda kunskapsprov bör anges bland dessa. Det har ifrågasatts om en jägare utan närmare prövning bör ha rätt att ha så många vapen som sex i sin s.k. vapengarderob. Utredningens undersökning har visat att den genomsnittlige vapeninnehavaren endast innehar två till tre skjutvapen. Specialgranskningen av samtliga tillståndsärenden i två län visade vidare att av dem som ansökte om tillstånd för jaktgevär endast sökte för ett eller två vapen; vanligen ett kulgevär och ett hagelgevär. Något belägg för att det skulle vara vanligt att den som genomgått jägarexamen utnyttjar sin rätt att införskaffa alla sex vapnen finns således inte.