sou · GMB3107 · 1999-01-01 00:00:00 — I rättsfallet NJA 1987 s. 349 har domstolen uttalat att det med hänsyn till varslets betydelse för de anställda allmänt sett är naturligt att ställa stränga krav på den som svarar för att varsel lämnas och att, såvitt framgår av förarbetena, någon lindrigare bedömning av oaktsamhetsfrågan inte är åsyftad beträffande konkursförvaltare. Frågan om arbetsgivaren har förfarit uppsåtligt eller grovt oaktsamt skall bedömas efter förhållandena då varsel lämnades, se NJA 1985 s. 3. Departementschefen uttalar i prop. 1973:129 s. 306 att det enligt hans mening inte möter hinder att även en statlig myndighet som försummat lämna varsel enligt lagen åläggs att – till staten – betala varselavgift. Beträffande uttrycket kan åläggas, se NJA 1987 s. 349. Varselavgiften skall, enligt andra stycket, fastställas för varje påbörjad vecka som varsel har försummats. Avgiften skall bestämmas till lägst 100 och högst för varje arbetstagare som berörs av driftsinskränkningen. När avgiften bestäms kan man ta hänsyn till bl.a. arbetsgivarens ekonomiska situation och om han har försummat att lämna varsel i rätt tid (prop. s. 305). Om det finns särskilda skäl kan, enligt tredje stycket, varselavgift bestämmas till lägre belopp än vad som sagts. Även fullständig befrielse från varselavgiften kan komma i fråga. Enligt förarbetena (prop s. 305) kan jämkning komma i fråga bl.a. beträffande en arbetsgivare som visserligen inom föreskriven tid har underrättad länsarbetsnämnden om sin avsikt att genomföra en driftsinskränkning men som underlåter att i rätt tid lämna de uppgifter som varslet skall innehålla. 148 &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL Den tidigare nämnda skyldigheten för en konkursförvaltare att iaktta varseltiderna kan enligt förarbetena (prop. s. 305) komma i konflikt med förvaltarens åligganden enligt konkurslagen. Det som åsyftas är förvaltarens skyldighet att vidta åtgärder för att främja en förmånlig och snabb utredning av boet. Om förvaltaren har brutit mot varselskyldigheten kan, enligt den Åmanska utredningen (se SOU 1973:7 s. 285), jämkningsregeln komma att tillämpas. Här kan åter nämnas rättsfallet NJA 1987 s. 349, i vilket en konkursförvaltare hade kommit i dröjsmål med att varsla. uttalade att det med hänsyn till varslets betydelse för de anställda var naturligt att ställa stränga krav på den som svarar för att ett varsel lämnas, i förevarande fall förvaltaren. De åligganden som förvaltaren har enligt konkurslagen ställda mot skyldigheten att varsla kan enligt rättsfallet inte heller lindra bedömningen av oaktsamhetsfrågan. Detta ledde till slutsatsen att förvaltaren hade varit grovt oaktsam. Förvaltarens speciella situation beaktades i stället när varselavgiften bestämdes. I anslutning till denna senare fråga uttalade att reglerna i 17 § andra stycket om beräkning av varselavgift hade tillkommit främst med tanke på att varselavgiften åvilar själva företaget. Eftersom förvaltaren personligen skall betala varselavgiften, kan dock dessa beräkningsgrunder leda till att avgiften uppgår till ett oskäligt högt belopp. Avgiften jämkades därför kraftigt. Slutsatsen synes vara att jämkningsregeln kan komma att tillämpas förhållandevis ofta då det rör sig om en konkursförvaltare som kommit i dröjsmål. Härtill kan särskilt följande nämnas. EG-direktivet om kollektiva uppsägningar innehåller i artikel 2.4 regler för den situationen att det är något annat företag än arbetsgivaren som i själva verket har beslutat om de kollektiva uppsägningarna. Skyldigheten att informera och överlägga skall gälla oavsett om beslutet har fattats av arbetsgivaren eller av ett företag som kontrollerar arbetsgivaren. När det skall prövas om en arbetsgivare har fullgjort sina skyldigheter enligt direktivet, får arbetsgivaren inte åberopa att han inte fått nödvändig information från det företag som fattade det beslut som ledde till de kollektiva uppsägningarna. I propositionen 1994/95:102 s. 79 anförs beträffande denna regel i artikel 2.4 bl.a. följande. Som framgått kan anmälningsskyldigheten enligt direktivet på sätt som föreslagits fullgöras antingen genom varsel (underrättelse) eller genom ett varsel kompletterat med ytterligare uppgifter. En försummelse att varsla kan enligt 17 § främjandelagen leda till varselavgift. En försummelse att lämna kompletterande uppgifter kan vitessanktioneras. Det får förutsättas att en domstol vid sin prövning enligt 17 § av talan mot t.ex. ett dotterbolag i en koncern inte ser förmildrande på den omständigheten att moderbolaget eller &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL 149 något annat kontrollerande bolag ytterst bär ansvaret för att varselskyldigheten inte fullgjorts. Motsvarande synsätt gäller enligt förarbetsuttalanden och rättspraxis i fråga om brott mot medbestämmandelagen (Prop. 1975/76:105 Bilaga 1 s. 353). Vad som sagts skall gälla även då vite föreläggs och döms ut. På dessa punkter anser regeringen att det inte är erforderligt med några ingrepp i själva lagtexten. Enligt det ovan återgivna förarbetsuttalandet bör alltså en domstol vid sin prövning enligt 17 § inte se förmildrande på den situationen att arbetsgivaren inte fullt ut fått nödvändig information från den som i själva verket har beslutat om de kollektiva uppsägningarna. Detsamma skall gälla då vite föreläggs och döms ut. g Varselavgift ålägges av allmän domstol på talan av . Sådan talan skall väckas efter driftsinskränkningen. Försummas det, är talan förlorad. &R¥GAN OM ¥L¤GGANDE AV VARSELAVGIFT prövas av allmän domstol. Talan skall enligt förarbetena väckas genom stämningsansökan vid den domstol där arbetsgivaren har att svara i tvistemål i allmänhet (se prop. 1973:129 s. 306, där också andra bestämmelser beträffande rättegången berörs). Endast kan väcka talan om åläggande av sådan avgift. Talan skall väckas efter det att driftsinskränkningen har blivit helt genomförd; annars är talan förlorad (preskription; se prop. s. 306). g Den som i varsel enligt denna lag eller i underrättelse eller i uppgift som avses i 6 och 7 §§ uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, vilken ej saknar betydelse, dömes till böter eller fängelse i högst . Lag (1996:1425). Som tidigare angetts finns det i främjandelagen också en STRAFFSANKTION F¶R ORIKTIG UPPGIFT Bestämmelsens fick sin nuvarande lydelse genom ändringar som genomfördes i samband med att 6 § främjandelagen ändrades. Såvitt gäller varselreglerna, innebär paragrafen att den som t.ex. i ett varsel uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift som inte saknar betydelse, döms till böter eller fängelse i högst . Beträffande uttrycket oriktig uppgift, vilken ej saknar betydelse anförs i förarbetena att helt betydelselösa oriktigheter inte skall föranleda någon påföljd (prop. 1973:129 s. 306). 150 &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL g Allmänt åtal för brott som avses i 19 och 20 § får väckas endast efter medgivande av . Lag (1984:423). Som framgår av bestämmelsen får ALLM¤NT ¥TAL F¶R BROTT som avses i bl.a. 19 § väckas endast efter medgivande av . g Talan om utdömande av vite enligt denna lag förs av länsarbetsnämnd eller . Lag (1996:1425). Paragrafen innehåller, som synes, en föreskrift om att vem som kan F¶RA TALAN OM UTD¶MANDE AV VITE Sådan talan kan föras av länsarbetsnämnden eller . Här kan erinras om det ovan i samband med redogörelsen för 17 § främjandelagen återgivna uttalandet i propositionen 1994/95:102 s. 79, enligt vilket det förutsätts att en mildare bedömningen inte kommer att göras vad gäller en arbetsgivares påstådda försummelse att varsla eller lämna till varslet kompletterande uppgifter, då arbetsgivaren åberopat att han inte själv erhållit erforderlig information. I detta sammanhang uttalades också, som framgår ovan, att det sagda skall gälla även då vite föreläggs eller döms ut. g Talan mot beslut enligt denna lag föres hos regeringen genom besvär. Lag (1975:743). Såsom framgår av paragrafen kan BESLUT ¶VERKLAGAS hos regeringen. Det har i lagen inte tagits in någon bestämmelse om att beslut gäller . Härav följer att ett beslut som kan överklagas inte får verkställas mot arbetsgivarens vilja förrän det har vunnit laga kraft. Vad gäller länsarbetsnämndens beslut, får detta överklagas hos (se förordningen (1988:1139) med instruktion för ; se även prop. s. 307). g Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får föreskriva undantag från 1–12 §§ samt meddela närmare föreskrifter för tillämpningen av dessa bestämmelser. Sådana undantag eller föreskrifter får dock inte innebära att mindre förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av /129/EEG av och 92/56/EEG av . Lag (1994:1689). Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, har genom paragrafen getts möjlighet att &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL 151 F¶RESKRIVA UNDANTAG FR¥N BL A gg FR¤MJANDELAGEN OCH MEDDELA N¤RMARE F¶RESKRIFTER F¶R TILL¤MPNINGEN AV DESSA REGLER I förarbetena uttalas att det inom vissa branscher kan föreligga speciella förhållanden som påkallar avvikelse från de i 1–6 §§ meddelade varselreglerna (prop. 1973:129 s. 207, 212 och 307). Enligt departementschefen bör det för att ett undantag skall göras förutsättas att i stället träffar en särskild överenskommelse med berörda parter om andra bestämmelser som passar bättre för branschen. Skulle det visa sig att dessa bestämmelser inte följs, kan det bli aktuellt att åter göra lagen tillämplig för denna bransch (prop. s. 308). Med anledning av EG-direktivet om kollektiva uppsägningar, som ju uttrycker en miniminivå, har det i paragrafen lagts till en mening om att undantag eller föreskrifter inte får innebära att mindre förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av direktivet om kollektiva uppsägningar (prop. 1994/94:102 s.89). Den tillsatta arbetsrättskommittén anförde i sitt delbetänkande SOU 1994:83 s. 126 att genom ändringen skulle det redan medgivna undantaget för b yggbranschen förlora sin verkan i de delar som undantaget strider mot direktivet, varvid för en jämförelse hänvisades till avgörande i mål 215/83 mellan kommissionen och (Commission of Communities v Kingdom of , [1985] ECR s. 1039). Kommittén förutsatte att undantaget skulle ses över och justeras av i anslutning till att de föreslagna ändringarna skulle bli aktuella som gällande rätt. 9.5Tidigare överväganden och förslag Som torde ha framgått av bl.a. kapitel 6 om tidigare överväganden och förslag beträffande främjandelagens anställningsfrämjande regler, har det sedan lagens tillkomst mestadels varit de anställningsfrämjande reglerna som varit föremål för diskussioner. Varselreglerna har inte rönt samma uppmärksamhet. De har också i det stora hela fungerat väl, bl.a. enligt svaren på den enkätundersökning som arbetsrättskommitté genomförde. Här kan erinras om att handikapputredning i sitt slutbetänkande Ett samhälle för alla SOU 1992:52 berörde varselreglerna i samband med att utredningen gjorde en översyn av främjandelagen. lade i betänkandet fram ett förslag till lag om arbetslivets tillgänglighet för funktionshindrade och drog slutsatsen att förslaget direkt kunde ersätta de 152 &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL anställningsfrämjande reglerna i främjandelagen. Vad beträffade varselreglerna borde dessa, enligt utredningen, kunna föras över till annan lagstiftning, lämpligen anställningsskyddslagen, och främjandelagen därmed upphävas. Utredningens nämnda förslag föranledde inte något förslag till . 10 Tillämpningen av varselreglerna Vi har i kapitel 5 redogjort, såvitt gällde de anställningsfrämjande reglerna, för den enkätundersökning som arbetsrättskommitté genomförde i syfte att få en uppfattning om den praktiska tillämpningen av främjandelagens regler. Som nämnts finns en redogörelse för frågorna och svaren i kommitténs delbetänkande Arbetsrättsliga utredningar – bakgrundsmaterial utarbetat av sekretariatet vid arbetsrättskommitté (SOU 1994:141 s. 506 ff.). I det följande redovisas, på motsvarande sätt som i kapitel 5, sammanfattningsvis innehållet i frågorna som berör varselreglerna i 1–6 §§ samt svaren härpå. Därefter redovisas sammanfattningsvis innehållet i frågorna, i relevanta delar, till och styrelsens svar på dessa frågor. Frågorna till de 24 länsarbetsnämnderna var fyra till antalet. Till ställdes fem frågor, varav tre delvis berörde varselreglerna. Samtliga tillfrågade inkom med svar. Till länsarbetsnämnderna ställdes frågan om arbetsgivarna i länet upp till de för undersökningen gällande kraven på framgick av svaren att den allmänna uppfattningen hos länsarbetsnämnderna var att arbetsgivarna – med några få undantag – tog främjandelagens regler om varsel seriöst och att de var måna om att följa lagens bestämmelser. Kommittén frågade vidare hur länsarbetsnämnderna vilka ¥TG¤RDER SOM vidtogs mot länsarbetsnämnderna hade drivit en fråga om skyldighet för arbetsgivare att utge VARSELAVGIFT vidare till . Därtill frågades bl.a. om det fanns något särskilt att säga när det gällde varsel till länsarbetsnämnder i samband med KONKURSER Enligt kommittén framgick av svaren bl.a. att det i några län hade utvecklats ett nära samarbete mellan företag och facklig organisation 154 4ILL¤MPNINGEN AV VARSELREGLERNA respektive länsarbetsnämnden och arbetsförmedlingen, vilket lett till ett Vad beträffar ä RENDEN VARSELAVGIFT uppgav en nämnd att det innan en åtgärd vidtas utreds om det är arbetsmarknadspolitiskt motiverat att reagera mot företagets för korta varseltid. Har den förkortade varseltiden ingen betydelse för arbetsförmedlingarnas arbete, vidtas ingen åtgärd. I annat fall anmäls ärendet till . Om ett företag inte har lämnat något varsel eller på något annat sätt har låtit bli att följa varselreglerna, så kontaktar länsarbetsnämnden företaget för en diskussion och påtalar det felaktiga. I regel rättar sig arbetsgivaren efter de regler som finns och ändrar de inlämnade uppgifterna. Flera nämnder konstaterar att det i regel rör sig om bristande kunskap om varselreglerna och inte om ont uppsåt från företagens sida. Enligt arbetsrättskommittén framgick av de lämnade svaren att ett tiotal nämnder i enstaka fall, efter överläggningar, hade överlämnat ärenden till . Nitton länsarbetsnämnder kommenterade frågan om VARSEL I SAMBAND MED KONKURSER. Här ställs nämnden och arbetsförmedlingen inför fullbordat faktum. En fördel i dessa fall var dock att färdiga namnlistor kunde bifogas. Knappt hälften (nio) av nämnderna ansåg att varsel vid konkurser tenderade att komma in sent, vilket hade att göra med att varsel vid konkurs ofta faller under 4 §, dvs. det har i regel varit svårt för arbetsgivaren att på förhand planera in tidpunkten för driftsinskränkningen. Därav följer att arbetsgivaren inte kan leva upp till den förvarningstid som stadgas i 2 §. Några länsarbetsnämnder var tveksamma till om konkursvarsel kunde anses fylla någon funktion. Enligt arbetsrättskommittén kunde konstateras bl.a. att majoriteten av de länsarbetsnämnder som kommenterat frågan om varsel vid konkurs ansåg att varslen kom sent, vilket innebar att arbetsförmedlingen hade på sig att planera åtgärder för de berörda arbetstagarna. Kommittén frågade vidare hur vanligt det var att arbetsgivarna i stället för att varsla enligt 2, 3 och 5 §§ främjandelagen, UNDERR¤TTADE OM ATT -", F¶RHANDLING P¥KALLATS ENLIGT g främjandelagen och om regeln i 6 § främjandelagen fyllde något beaktansvärt syfte. Av länsarbetsnämnderna svarade tolv att det var ganska vanligt att 6 § främjandelagen tillämpades. Sju nämnder uppgav att det inte var särskilt vanligt. Tre stycken svarade att det var mycket ovanligt. anförde bl.a. följande. Av svaren framgår att det är relativt vanligt med underrättelse enligt 6 § främjandelagen. Fördelen med bestämmelsen synes vara att länsarbetsnämnden tidigt får information, vilket möjligen kan påverka planeringen vid kommande större driftskränkningar. Det framgår även att många av uppgifterna i en underrättelse inte alltid grundar sig på lagen utan på SOU 1998:107 4ILL¤MPNINGEN AV VARSELREGLERNA 155 Av nämnderna som svarat har 17 nämnder kommenterat frågan om de anser att 6 § fyller någon funktion, och 13 av dem anser att bestämmelsen inte gör det. Vidare frågades bl.a. om varselreglerna ansågs MENINGSFULLA I ST¶RSTA ALLM¤NHET och om reglerna BORDE ¤NDRAS Så gott som samtliga länsarbetsnämnder uppgav att de upplevde varselreglerna som meningsfulla och att det var en fördel med ett lagstadgat krav, bl.a. genom att nämnderna kunde få signaler om situationen på företaget och arbetsmarknaden tidigare än annars. Elva länsarbetsnämnder uppgav att ett varsel var det instrument som gav nämnden/arbetsförmedlingen den information som behövdes för att planera och så snabbt som möjligt påbörja åtgärder för de personer som berördes. Flera nämnder uppgav att varslets innehåll gav underlag för prognoser och en tidig indikation om förändringar som skedde på arbetsmarknaden. En nämnd angav att undantagsbestämmelserna för b yggbranschen, som gäller enligt särskilda föreskrifter, var besvärande vid fall av uppsägningar. Det fanns alltid ett visst mörkertal i antalet uppsägningar, vilket kunde vara rätt stort i en lågkonjunktur. En nämnd påpekade att reglerna borde vara meningsfulla även för företagen i och med att de genom reglerna tvingas att i så god tid som möjligt försöka ta itu med problemen vid t.ex. en sviktande marknad. Det hade varit ännu mer meningsfullt för alla parter om m.fl. hade haft personella och ekonomiska resurser att sätta in på ett kraftfullt sätt innan krisen för företaget och de anställda har gått för långt. Fem länsarbetsnämnder kommenterade varselreglerna vid PERMITTERING Tveksamhet framfördes beträffande varselskyldigheten. Eventuellt skulle den kunna tas bort så länge permitteringslöneinstitutet fungerade. En nämnd uppgav att reglerna i de flesta fall inte påverkade nämndens eller arbetsförmedlingens åtagande. Förmedlingens kontakter med företagen borde kunna innebära kännedom om visstidsanställningar. Det borde kunna genomföras en förenkling av hanteringen när det gällde permittering. En nämnd ansåg det vara helt meningslöst att i detta sammanhang kräva in personförteckningar. Varselskyldigheten skulle kunna gälla endast sådan driftsinskränkning som väntas leda till uppsägningar. Permitteringsvarslet ansågs dock ha ett värde som tidig information om att något var på gång. En annan länsarbetsnämnd framhöll också att varslet kunde ge en indikation på vad som hände på arbetsmarknaden. Beträffande F¶RSLAG TILL F¶R¤NDRINGAR I LAGEN besvarade hälften av nämnderna frågan om reglerna borde ändras eller inte. Fyra nämnder ansåg att reglerna inte behövde ändras medan åtta nämnder lämnade synpunkter eller förslag till ändringar av lagen. Som exempel på förslag till förändringar angavs bl.a. följande. Varselavgiften borde höjas till 156 4ILL¤MPNINGEN AV VARSELREGLERNA en sådan nivå som motsvarar den kostnad som arbetsgivaren skulle haft om han hade följt varseltiden och behållit arbetstagaren. Beträffande de undantag som enligt särskilda bestämmelser gäller för b yggbranschen, kunde antas att de skäl som tidigare fanns för detta undantag inte gällde längre. Förhållandet mellan varsel- och uppsägningstid borde klargöras. Många arbetsgivare och fackliga representanter känner inte till de olika begreppens innebörd. tillfrågades bl.a. om ALLM¤NT ¥TAL F¶R BROTT MOT g FR¤MJANDELAGEN (oriktig uppgift i bl.a. varsel) någonsin hade väckts samt om TALAN OM UTD¶MANDE AV VITE hade förts (23 §). frågorna besvarades nekande. frågan om talan mot styrelsens beslut enligt lagen förts hos REGERINGEN ENLIGT g att den inte kunde erinra sig att detta skett. På frågan om vad som var !RBETSMARKNADSSTYRELSEN ALLM¤NNA UPPFATTNING OM FR¤MJANDELAGEN S¤RSKILT VAD AVS¥G VARSELREGLERNA gg uppgav bl.a. att det generellt kunde sägas att 1–6 §§ behövdes för att nå övergripande arbetsmarknadspolitiska syften. Däremot borde lagtexten ses över för att undanröja risk för misstolkning. Exempelvis borde 1 och 6 §§ beträffande varsel och underrättelse kunna föras samman. Vad särskilt gäller de sanktioner som finns knutna till lagen, anförde att konstruktionen med sanktioner i sig var riktig men att det fanns skäl att se över storleken på avgifterna. 11 Överväganden och förslag Vi har tidigare i detta betänkande föreslagit att främjandelagens anställningsfrämjande regler skall ändras till att omfatta endast arbetssökande. Mot bakgrund främst av denna ingripande förändring av reglerna har vi föreslagit att reglerna skall inordnas i en ny lag; lag om åtgärder för att främja anställning av vissa arbetssökande. Som vi i avsnitt 9.2 har redogjort för b ygger de anställningsfrämjande reglerna på reglerna sysselsättningslag. I samband med främjandelagens tillkomst kom varselreglerna, som b yggt på friv illiga överenskommelser, att lagregleras inom samma lag som de anställningsfrämjande reglerna. Regelkomplexen har det gemensamt att de har ett sysselsättningsfrämjande syfte. Härtill kan konstateras att arbetsgivarna genom reglerna åläggs vissa skyldigheter gentemot vissa arbetsmarknadsmyndigheter. Vidare kan sägas att hela främjandelagen, dvs. båda regelkomplexen, är av arbetsmarknadspolitisk natur. De anställningsfrämjande reglerna rör dock endast äldre arbetstagare/arbetssökande och arbetstagare/arbetssökande med nedsatt arbetsförmåga. Någon motsvarande begränsning gäller inte för varselreglerna. Vi anser att det nu är lämpligt att separera regelkomplexen. Vi föreslår därför att varselreglerna inordnas i en ny lag; lag om varsel vid driftsinskränkning. Den lag som vi nu föreslår bygger i stora delar på främjandelagens regler om varsel. Merparten av de nu gällande reglerna har i princip efter endast språklig översyn flyttats över till den föreslagna lagen. Främjandelagen, i relevanta delar, är således att se som en direkt 158 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG föregångare till den föreslagna lagen. Tanken är också att förarbetena till främjandelagens varselregler även fortsättningsvis skall tjäna till vägledning för varselreglerna. Vi redovisar i den följande framställningen våra förslag beträffande de olika paragraferna i ungefär samma ordningsföljd som paragraferna inordnats i den nya lagen eller skulle ha inordnats om vi skulle ha föreslagit att de skulle flyttas över till denna. Vi redogör för gällande rätt, med förarbetsuttalande etc., i den omfattning som vi av olika anledningar anser att det finns skäl till. Vi hänvisar, såvitt gäller alla nu gällande paragrafer som berörs i det följande, till den mer utförliga redogörelse som kan ha lämnats beträffande paragrafen i fråga i avsnitt 9.4. När vi endast har gjort en språklig översyn av paragraferna, alltså gjort ändringar utan att med detta avse att bestämmelserna i fråga skall få ändrad innebörd, har vi som huvudregel inte kommenterat översynen. Utredningens förslag: Varselskyldighet skall föreligga endast för driftsinskränkningar som kan medföra uppsägning. Skyldigheten att lämna varsel vid driftsinskränkningar som kan föranleda permittering eller att anställning begränsad till inte övergår i fortsatt anställning, skall således utmönstras ur reglerna. Även bestämmelsen om skydd för den facklige företrädaren i frågor enligt lagen, skall utgå. beslut att vitesförelägga en arbetsgivare att komplettera ett varsel, skall även fortsättningsvis kunna överklagas till . beslut i ärende om vitesföreläggande skall få överklagas hos länsrätten. Länsrättens beslut skall inte få överklagas. Enligt 1 § främjandelagen gäller följande beträffande varselskyldigheten vid driftsinskränkning. En arbetsgivare som avser att genomföra en driftsinskränkning enligt 2 eller 3 § skall inom den tid som anges där skriftligen varsla länsarbetsnämnden i det län där driftsinskränkningen genomförs, om minst fem arbetstagare berörs av inskränkningen. Detta gäller också om driftsinskränkningen under en –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 159 period av kan antas föra med sig att antalet uppsägningar sammanlagt uppgår till minst tjugo.