sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Min man och jag kan aldrig vara lediga, vi börjar bli slitna. Vi skulle behöva ha en helg för oss själva , för att kunna vila ut, vara med varann. är jag ledig bara när barnen är i skolan. –Vad säger din hemkommun om det? –De säger att de behöver sina avlastningsfamiljer till de som bor i den här kommunen. –Men det gör ni ju, ni betalar kommunalskatt här. –Javisst, men det är norrlandskommunen som ska betala avlastningsfamiljen och det vill de inte göra. De säger att den här kommunen är skyldig att betala. –Hur länge har du tjatat om den saken. De kan ännu inte bestämma vem som ska betala och därför blir det ingen avlastning. Men har de kommit med ett förslag. De har hittat en avlastningsfamilj i , härifrån. De kan ta emot barnen en helg . Men vi ska köra barnen dit, och då får vi ju ingen tid över, vilket ju var me- ningen. Kommunen där uppe säger att barnen kan be- söka sin pappa som bor i området. Vi kunde väl gå på kondis och bo i en stuga. –Är det deras förslag till avlastning av er? –Ja, i bil och lika lång hemresa och så vänta på kondis och sova i övernattningsstuga. Då är det bättre att ha det som van- ligt, alltså ingen ledighet alls. Det där förslaget skulle bara trötta ut oss ännu mer. –Träffar barnen sin pappa? –Deras mamma har enskild vårdnad. Pappan vill inte alls träffa mig och min man, han kanske skäms, han vet ju att vi känner till att han misshandlat barnen och deras mamma. Han har skickat vykort och då skriver han att han älskar barnen. Men det står likadant varje gång. vill inte läsa korten, hon säger att hon vet vad det står och hon tror inte han menar vad han skri- ver. Men meningen är att han ska träffa barnen en gång varje halv- år, det är bestämt så i det skrivna avtalet. Han var här i sällskap med en tjänsteman från där uppe i Norr- land. De hade bråttom för de skulle hinna med andra saker också. –Håller barnen kontakt med sin mamma? –Hon ringer hit . De pratar om allt möjligt. Hon är ju deras mamma. Jag är mormor som hjälper dem nu när de har det svårt. –Hur klarar hon sig , är hon fri från tablettmissbruket? –Nja, det går nog inte så bra, hon har fortfarande problem med det där. –Lever hon ensam? –Hon träffar nog tyvärr fel karlar . –Kan hon och du prata om hennes problem? –Lite, men det är svårt. –Anklagar hon dig? –Nej, hon säger att det är hennes eget fel att det blev så här. Och hon brukar säga att hon hade en bra barndom. Och hon tycker väl att barnen trots allt fått det ganska bra här. –Allt som du tjatat dig till? –Ja, så kan man kanske säga. – Du själv då, har du nån att prata med om alla dina pro- –Jag har min man förstås, men så har vi bildat en grupp i stan, det är föräldrar och nära anhöriga till barn med speciella be- hov. Vi träffas regelbundet och diskuterar, just nu läser vi en bok som heter , förstå, hjälp barn i riskzonen. Jag har fått många bra kontakter med gruppens medlemmar, man har alltid nån att ringa till om det är nåt att prata om. Alla har liknande erfarenheter. –Tycker folk att du är krävande, du har ju sagt att du måste tjata dig till resultat? –Några tycker väl det, men jag kräver ju bara sånt som bar- nen behöver. Läkare och lärare håller ju med mig. Fast i början var det svårare, då kände jag mig osäker. Jag fick en förtursplats till på dagis fast andra stod före och väntade. –Sånt kan ju skapa missnöje. –Ja, men jag förklarade för alla vilka problem har, och folk lyssnade och förstod. har jag alltid gjort så. Jag för- klarar. Men visst har det varit tungt. Värst är att samarbetet mellan kommunerna går så trögt. I den här kommunen får jag stöd och förståelse, men Norrlandskommunen är svår att prata med, de gör sig oanträffbara . Jag kan ringa och lämna meddelande om att jag vill fråga något. Dagarna går, de hör inte av sig, det kan gå fjor- ton dar. Men har jag krävt att vi ska ha ett telefonsamtal , regelbundet, för att prata om olösta problem. Finns det inget att prata om kan vi fatta oss kort, men jag vill ha det där samtalet. –De tycker nog att du är besvärlig? –De säger att de har ont om tid, att de är underbemannade. –Är du helt enkelt besvärlig? –Jag gör det här för barnens skull, det handlar om deras "De borde ha använt mig som en resurs" är kontorist på ett statligt verk. Hon arbetar i , bor i en förortskommun. Hon är , hon har fyra barn, , 23, 21 och 16. är ingenjör, han har egen familj söder om . flyttar ihop med sin pojkvän i en grannförort förde de samtal med mig som den här intervjun bygger på. och har samma pappa, deras båda andra syskon har andra fäder. Det var när skulle börja skolan fick kontakt med i sin hemkommun. –Han var sent utvecklad, säger , jag märkte det tidigt, han hade svårt att vara i grupp, svårt med koncentrationen, han var ett tyst barn. Men de som såg sa att han nog skulle komma ikapp, det brukar komma sa de. –Och hur gick det, kom han ikapp? –Nej, men först gick det ganska bra. började i dagis och han hängde med, det var inga krav på honom då. Sen började han i sexårsverksamheten och då märktes det att han inte var rik- tigt skolmogen. Men skolan tyckte vi skulle vänta och se hur det gick. –Höll du med? –Ja, vi väntade. Sen föreslog de en liten klass. Och det var då kom in , och PBU. Jag hade inga invändningar, de visste väl bäst, de ordnade med lekterapi för , det pågick och det gick utan problem, i stort sett. Sen försökte PBU slussa ut till en vanlig klass. Det gick inte. fick återgå till en liten specialklass, och där gick han i 1:an, 2:an och 3:an. I den där klassen var det mest barn med koncentra- tionsproblem. –har ju tre syskon, hade de liknande problem? –Nej, det har gått bra i skolan för de andra barnen. –Har du några funderingar om varför har de här svå- righeterna? –Det är inte lätt att vara säker men jag kan tänka mig en möjlig förklaring ... –Är det svårt för dig att berätta om det? –Det var en besvärlig tid när var liten. pappa bor inte ihop med och barnen. Han hör sällan av sig. bröt med honom när var . Då hade pappan missbrukat narkotika och sprit. När han kom på besök var han ofta våldsam. såg sin pappa slå . kan han inte prata om det. Han minns inget av det svåraste, vill inte veta. pappa kom till . Han var soldat i den amerikanska Vietnamarmén, han deserterade, fick asyl i . Han hade svåra krigsminnen, men han vägrade tala om dem. Några få av vietnamveteranerna som kom till berät- tade om grymheterna de sett, och själva utfört, någon skrev en bok, några deltog i möten. Flera framträdde på Russell-Tribunalen och Stockholmskonferenserna om , redogjorde för tortyr de utfört på fångar, massakrer på civila, våldtäkter. Men många av de amerikanska Vietnamsoldaterna som kom till med brutala våldserfarenheter gick tysta med sina nedbry- tande upplevelser. För många av dessa män omöjliggjordes fasta relationer och familjeliv. pappa var en av förlorare. Han hade re- dan börjat använda droger i liksom så många andra solda- ter. Han blev inte av med missbruket, förhållandet med blev kort och stormigt. äldre syster minns pappans våldsamheter, miss- handeln av . Hon är fortfarande rädd för sin pappa. Hon pratar inte heller med om den svåra tiden. Kommer överens med ? –Han har tagit så mycket av mammas tid, ibland har hon bara orkat med honom. När han bodde borta på en skola ganska länge så hade mamma tid med mig och det tyckte jag var bra. Fast jag slets mellan medkänsla med och skuldkänslor, jag tyckte ju det var bra att han inte var hemma. Han skickade hem brev med teckningar, han skriver ju knappast något, men han ritade streck- gubbar med stora tårar som föll från ansiktet och det var hemskt, jag kände verkligen för honom. –Kan du och prata om de här sakerna. –Lite, fast det blir inte så ofta, det är svårt. återkommer till hur lite hon egentligen förstod då när börjat skolan, hur okunnig hon var. –Alla var handfallna, säger hon, de på också. Någon diagnos ställdes inte på . De tyckte var oupp- fostrad, de sa så, och jag ställde inga krav, jag antog att de väl visste allting bäst, att de var experter. –Hade du regelbunden kontakt med ? –När gick i trean, på vårterminen l986, då blev kon- takterna tätare. Det började när min far dog. Jag fick budet , gick jag med till skolan för att sen gå hem till mamma och vara med henne. På eftermiddan när jag var hemma igen kom några från hem med . De sa att han bråkat i skolan, de ville ha ett krismöte med det samma. Jag for med till mamma och sen till det där mötet. De sa att skulle omhändertas. –Ansåg de att du misskött honom? –Nej, de hade inga anmärkningar mot hemförhållandena. Men de visste att jag jobbade heltid och inte kunde vara hemma med , och eftersom han bråkade och inte kunde vara i skolan så måste han omhändertas. De sa så till mig. –Hur gick det? –De tjatade i för att få mig att skriva under ett papper, men jag vägrade. Jag sa att skulle bo hemma hos mig, och jag sa att jag tyckte de uppförde sig illa mot mig och mina barn. Min pappa hade ju just dött. Sen lyckades jag ordna en må- nads ledighet, och de lovade ordna med en hemlärare. Men hon kom bara en enda gång. –Vad sa ? –Han påstod att lärarna inte lyssnade på honom, att de pro- vocerade honom, att han inte ville bråka. Han ville vara i skolan. –Men han fick inte? –Skolan sa han var omöjlig. Han blev avstängd helt enkelt. Det fanns ett beslut på att han skulle undervisas i hemmet, men lärarinnan kom ju inte. När jag ringde och sa det påstod de att hon varit hos oss. hade ingen skola . Han gick tillbaka till skolan, men han blev utkörd. –Vad kommer syster ihåg av det som hände? –Mamma var ledsen , hon grät ofta, jag försökte trösta henne. Jag visste att skulle skickas bort nånstans. Och så var morfar död. Han var den som kunde vara lugn när något hände. Morfar var den man kunde lita på, pappa fanns inte, jag hade ingen kontakt alls med honom. Det var verkligen en svår tid för oss. De visste alltid bäst Efter den lediga månaden var tvungen att börja jobba igen, hon försörjde sig själv och barnen på sin kontoristlön, hon bad inte om socialbidrag då och hon har aldrig bett om ekonomisk hjälp senare heller, hon har alltid klarat familjen på sin egen lön. Men det stora problemet var fortfarande avbrutna skolgång. – fick ju inte komma tillbaka till skolan. Men fick jag hjälp av och . De ordnade fram en plats i en terapiskola, fick åka taxi dit . Han gick där , tills han var elva. De började undra om han kanske hade nån be- teendestörning. De gjorde ett IQ-test, de såg honom som ett gränsfall, de ville låta barnpsyk utreda honom. blev inte av. Trots allt så gick det ganska bra i den där skolan. Men meddelade mig att skolgången var slut. En tjänsteman från åkte med och mig till en speci- alskola i . Där blev placerad. Han blev kvar där i näs- tan , han hankade sig fram, och han längtade hem . Till slut blev han hemskickad. Enligt var det nu hennes stora problem med social- tjänsten började. gick hemma, men han var ju skolpliktig, trots det kunde inte erbjuda någon lösning. –Jag hade flera möten med , var med, det hade blivit vi mot dem. började springa ute på kväl- larna, han togs av polisen för klotter och andra mindre förseelser, jag fick hämta honom på polisstationen. Så blev inblandad i en stöld, han prövade droger. –Fortsatte du ha kontakt med ? –ordnade de in på ett indi- viduellt program i en gymnasieskola. Han skolkade aldrig, missade inte en enda lektion. Men de ansåg ändå att han inte klarade pro- grammet. Då började jag ringa runt, och jag fick höra att det var köer till gymnasieprogrammen. De försökte bli av med såna som för att få plats för andra. –Hur reagerade när han blev avstängd igen? –Han var ute mycket, han sniffade, hittades medvetslös i . Och det användes mot honom. –Hur gick samarbetet med nu? –gick det verkligen dåligt. Jag tyckte de slutat lyssna på mig. levde på mig, jag försörjde honom, jag visste ju hur vi hade det. Men jag tror de började betrakta mig som en dålig mamma. Jag kände det vid varje möte vi hade. Jag var svår att ha att göra med. Det står så i deras papper. Jag vet det eftersom en social- sekreterare i berättade det för mig senare, när vi hade kontakt i ett annat ärende. Hon hade papperen framför sig. Det står så, sa hon, du är svår. –Du kanske var svår? –De förstod inte att man måste vara lugn med , det går inte att forcera honom, man måste ta ett steg i taget. Jag försökte tala om det för dem. Jag känner honom, jag har ju klarat de andra tre barnen bra, och också för den delen. Men jag kan ju inte vara hans lärarinna. –Du lyckades inte få dem att förstå det? –Nej, de har inte utnyttjat mig som resurs, de visste alltid bäst. Men jag är ju expert på mina egna barn, jag har den livser- farenheten. Så mycket av liv blev fel, mycket är förspillt. Jag tycker det är fel, de såg aldrig hans problem. Hade jag vetat då vad jag vet nu hade jag aldrig accepterat deras förslag. –Och hur har det nu? –Han går hemma sen . Han har på egen hand hittat ett projekt på för pojkar med sociala problem. Men vi vet inte om vår kommun vill betala. –Kan du prata med om den saken? –är ju myndig , han har en egen socialsekreterare. –Pratar du med ? –Vi pratar ofta om jobb och utbildning, även om droger. Tyvärr håller han på med sånt . –Har du själv nån att prata med? –när det var som svårast hade jag ingen, nu pratar jag en del med min syster. –Blev du aldrig erbjuden samtal om dina egna problem, du har ju fått bära ganska mycket? –Nej, jag har inte pratat om vad jag tyckt och känt förrän . när jag vet mer kan jag säga ifrån, förr gick jag tyst och höll med. Jag har faktiskt lärt mig att säga vad jag tycker, även på jobbet. –Men du har haft kontakt med senare också. –Ja, det gäller . yngste son var när han träffade , hon var 13. De var tillsammans , gjorde slut, träffades igen . När fick veta att väntade barn hade de båda tonåringarna inte längre ett fast förhållande med varandra. , när var , träffade henne igen. Då bodde hos sin syster, hade hunnit fylla 14. Flickorna är födda i , deras mamma kommer ursprungligen från ett afrikanskt land. De båda systrarna kastades ut från hemmet av sin mamma. Hon vägrar att ha med dem att göra. syster hade fått ett andrahandskontrakt på en liten lägenhet i , med hjälp av . Det var dit den gravida fjortonåriga kom. –När jag började träffa lite oftare var hon i dåligt skick, berättar . Hon var mager och i dålig psykisk balans. Hon hade en manlig socialassistent, men jag tror inte han riktigt insåg problem. Hon hade utnyttjats sexuellt när hon var itolvårsåldern, av en man som är dömd för övergrepp mot små- flickor. Jag kontaktades av polisen, vågade inte berätta vad hon varit med om, utredningen stannade av, den fastnade på social- byrån. flyttade från sin systers lägenhet till . Systern var sjuk, dessutom väntade även hon barn. Den gravida fick ett eget rum i lägenhet. bodde i rummet intill, men han och hade inte längre något förhål- lande. var svag, hon hade låga blodvärden, hon var sliten och försummad, hade ingen vuxen som tagit hand om henne. blev som barn i huset, hon var ju bara , som hon väntade ett eget barn, barnbarn. försökte förmå att ta sig an , ge henne professionellt stöd, psykiatrisk hjälp, men inget hände. ville inte vänta. Hon anmälde fallet till . –En barnläkare stödde mig, säger , han hjälpte mig, det var faktiskt han som föreslog att saken borde anmälas ef- tersom den var så illa skött. Även en barnmorska stödde mig, hon fanns i stadsdelen inne i där bodde innan hon kom till mig. Jag tog ofta ledigt . födde en son som döptes till . Men tjänstemän- nen på i stadsdel blev arga när de fick kopia på min anmälan till . De sa att det där var väl ändå onödigt. –Vad svarade du då? –Jag sa att det var livsnödvändigt att få något gjort. –Fick du ordning på ditt samarbete med , nu när bodde hos dig? –Det började gå lite bättre. mådde inte lika dåligt, hon var på bättringsvägen. Men hennes mamma är hen- nes vårdnadshavare även om hon kastat ut sin dotter, och mamman började skapa problem. hade ingen legitimation, inget bankkonto för barnbidraget, mammans underskrifter behövdes på blanketter och ansökningar. Mamman vägrade alltid skriva på. När ville omhänderta med stöd av en tvångslag för att få bort henne från mamman överklagade mamman alla be- slut, ärendet är fortfarande olöst. Men jag gav mig inte förrän hade fått ett leg, det tog . Och barnbidraget för fick hon direkt i brevlådan. Och så fick två nya socialsekreterare. De är bra, de anstränger sig verkligen för att lösa konflikten med mamma. Men de vet kanske inte så myc- ket om familj. berättar om familj: kom till från ett land i som genomgått perioder av social oro och inbördeskrig. Hon har åtta barn med olika män. Den äldste är född i , de övriga i . Liksom mamman är alla barnen medborgare i det afrikanska landet. Eftersom och inte är gifta är lille inte svensk medborgare som , utan har afrikanska medborgarskap. har social- byrån föreslagit att familj ska resa ner till det afrikanska landet och söka lösning på problemen där i enlighet med de afri- kanska tradioner mamman kan antas respektera. –Jag vet en hel del om det landet, säger , jag har följt händelseutvecklingen där, det är ett land man avråder folk att resa till. Jag vill inte att mitt barnbarn ska tvingas dit. Jag har före- slagit att vi söker en lösning här i . –Vad säger de då? –De föreslår att jag och åker med till . –Vad ska ni göra där? –med i något möte i de tror ska lösa konflikten. –Det är ju krig där nere. –Just det, men de säger att vi ska vänta på rätt tillfälle. –Det låter dyrt. –Javisst, det skulle kosta bortåt för oss alla att flyga dit, nån från skulle också åka med. Jag före- slog i stället att skulle ta kontakt med en ungdomspsykia- ter för att få den hjälp hon behöver. Men då skulle hon först tas in på ett utredningshem ihop med barnet och det kostar femtusen och det var alldeles för dyrt ansåg de på . –Vill själv ha den där hjälpen? –Nej hon är tveksam, hon säger att hon inte är tokig. Jag försöker förklara att hon är begåvad och klok men att hon behöver prata med folk som kan hjälpa henne reda ut alla känslor kring det som hänt i hennes liv. –Hur har det gått? –har flyttat tillbaka till sin syster som åter fått en lägenhet. Men och pratas vid , de har inget förhållande men de håller kontakt för Raouls skull. –Men konflikten med mamma är olöst? –Jag har försökt få tillstånd nåt slags familjeråd, en krets av människor som litar på, jag vet att man gjort så i andra fall, under ordförandeskap av någon tjänsteman från . En sådan lösning vore bra, här i där vi alla bor, inte i ett land i där det är krig. Dessutom är det ett ansvarslöst slöseri med pengar att skicka oss dit. Mamman har levt på socialhjälp i . undrar jag om de kanske vill bli av med henne och hennes barn, de är ju inte svenska medborgare. Ett sätt vore att skicka iväg dem till . Men då förlorar jag mitt barnbarn, förlorar sin son. –Säger du det här till tjänstemän? –Jag säger det om och om igen, men de tror mera på en resa till . –Har ni ett konstruktivt samtal, du och tjänstemännen, eller bråkar ni bara? –Nej, vi samtalar ganska bra och förstår varann för det mesta, men i den här frågan tycker vi så olika. Och skulle de driva igenom den där resan så överklagar jag beslutet. –Du har lärt dig mycket . –Jag har lärt mig ta reda på saker, kontakta myndigheter, överklaga beslut, ta vara på mina rättigheter. tyckte jag att de visste allting bäst. Jag höll med om det mesta, jag sa aldrig ifrån. De var ju experter tyckte jag. –Du kanske har blivit en kritisk och kunnig medborgare helt enkelt, en sån människa som ett demokratisk samhälle behö- ver om man får tro läroböckerna. –Ja, men jag är inte alltid säker på att myndigheterna vill ha det så. De kanske föredrar den fogliga och tysta personen jag var . och den stora förändringen 1 Jag blev frisk när jag slapp tigga En episod återkommer i berättelse. De bodde i då, hon själv, hennes man , sonen och dottern . Bar- nen var små, var åtta, han gick i andra klass, han hade ännu inte tystnat. De hade varit ute och handlat, de var på väg upp i trapphuset till lägenheten på andra våningen i förortsområdet. Hon stannade till innan de var uppe, hon lyfte upp handväskan och letade efter nyckeln. Då kände hon hur någon tog tag i hennes hår och drog henne bakåt. Någon höll ett hårt grepp om hennes hår, någon slet ner henne på golvet, slog hennes oskyddade ansikte mot stengolvet, . Hon fick blodsmak i munnen. Hon kände att läpparna sprack, några framtänder gick sönder. Och hon förstod fortfarande inte vem det var som gjorde henne detta onda. Hennes egen man hade gått bakom henne uppför trap- pan, barnen gick där också, ingen annan fanns i trappan. Hon ville inte förstå att det var mannen hon älskade som slitit omkull henne. Det var inte första gången han misshandlade henne. Det hade pågått . Trots det kunde hon inte fatta att det var hennes som gjorde henne så fruktansvärt illa. Hon såg att han stod lutad över henne, ändå var det som om det var en annan människa, en okänd. Han fortsatte slå hennes ansikte mot golvet. En granne ringde polisen som kom nästan , kanske hade en polisbil råkat vara alldeles i närheten. hade satt sig upp, stod lutad mot väggen när poliserna kom. De frågade vad som hänt och hon svarade att hon fallit och slagit sig, det var en olyckshändelse. Men sa att han slagit . Han erkände, han sa att han bestraffat henne, och att hon kunde vara glad att han inte mosat hela hennes ansikte. Han sa det till poliserna och de frågade om det sa var sant. Hon förnekade det. Hon bedyrade Pablos oskuld, hon upp- repade att det var hennes eget fel, att de inte skulle bry sig om vad sa. Poliserna tog med sig till sjukhus. Läkaren trodde inte på hennes berättelse, han sa till henne att hon inte skulle återvända till mannen. Såren i ansiktet läkte, tänderna var skadade. Men det var efter händelsen i trappan som son blev tyst. efteråt vet det och hon känner stor sorg över det som hände. De kom som politiska flyktingar till 1980, från ett litet land i . hade varit känd oppositionsman, han hade suttit i fängelse , torterats mycket svårt. Dess- utom hade han ett illa skadat ben efter en trafikolycka. När familjen kom till var det som var den utsatte, den som behövde vård och förståelse. Han fick omfattande be- handling, han började gå till en terapeut på Röda Korsets mottag- ning för tortyroffer, familjen deltog i en del samtal. berättade om sitt lidande. Ingen frågade om det våld hon varit utsatt för av alltsedan de gifte sig. Ingen ge- nomskådade hennes undanflykter, ingen förstod att hon fort- farande misshandlades och hotades regelbundet av mannen som fick vård för den tortyr han gått igenom. säger att hon förlät honom . Hon vägrade er- känna inför sig själv att han var grym mot henne och barnen, att han hämnades på dem för det onda han fått utstå. Varför ville hon inte se vad som hände, det handlade ju om bar- nens hälsa? –Kärleken, säger . Jag älskade honom. Vi hade gift oss när jag var , det fanns ingen annan i mitt liv, jag vägrade överge kärleken och den gjorde mig blind. –Men kärleken till barnen? –Det är min sorg, att jag inte kunde se klart. I träffade andra kvinnor. Även detta vägrade inse. Men hon började undra om kanske var psykiskt sjuk. De vistades på flyktingförläggning den , fick snart uppehållstillstånd och lägenhet. tyckte var ett under- bart land. De blev väl behandlade överallt. fick jobb på en tidning, han var konstnär och grafiker. Hon hade studievana från hemlandet, hon var utbildad lärarinna. tyckte en socialsekreterare att hon borde söka studiemedel. visste inte vad det betydde, tjänstemannen hjälpte söka. –Jag ångrar mig . Jag förstod inte vad det där betydde, det fanns andra vägar att få studiehjälp. har jag en stu- dieskuld på . –Och ingen utbildning? –Ingen annan än den jag har från mitt gamla land. Jag har lärarexamen. Hon blev sjuk, djupt deprimerad, var ofta intagen på sjukhus, men låg sällan inne länge, jobbade då och då mellan perioderna av nedstämdhet, stod i butik, blev sjuk igen, fick allt mer kontakt med psykvården. Barnen bodde med sin far i lägenheten i .