sou · GMB330 · 1999-01-01 00:00:00 — Den koordinatör som utses för den skadade har viktiga uppgif- ter också när det gäller att tillse att de anhöriga fått det stöd de behöver, även efter den första chocken. Inom den allmänna sjukvården betonas att det psykosociala stödet måste lämnas i ett samar- bete mellan hälso- och sjukvårdsmyndigheter å ena sidan och de sociala myndigheterna å den an- dra. Detta samarbete genomförs för att de som är i behov av krisstöd skall få ett så bra stöd som möjligt. Försvarsmakten bör på motsvarande sätt söka att i samförstånd med de berörda utforma ett så bra psykosocialt stöd som möjligt, varvid möjligheten till samverkan med andra myndigheter bör tas till vara. Försvarsmakten bör dessutom ha möjlighet att ge ekonomiskt bidrag till fortsatt psykosocialt stöd till anhöriga som behöver det (se vidare avsnitt 12.5). De ekonomiska åtgärder utredningen föreslår syftar till att den anställde i utlandsstyrkan vid en personskada skall få en god ersättning både vad avser inkomstförlusten och den ideella skadan. Enligt direktiven skall utredningen belysa möjligheten att helt eller delvis införa ett särskilt system för ersättning till anställda som drabbas av skada som leder till bestående arbetsoförmåga. Emellertid är de nu gällande ersättningssystemen av s.k. rättighetskaraktär. Ett nytt system skulle praktiskt sett enbart kunna skapas vid sidan av dem och med avräkning för vad som kan utgå enligt de allmänna systemen. Till saken hör också att en inte obetydlig del av ersättningen utgår på grund Mot denna bakgrund avstår utredningen från att föreslå ett särskilt system för ersättning för skador som innebär bestående nedsättning av arbetsförmågan. Utredningens förslag till ny utformning av Statens riskgaranti med förstärkning för de svårast skadade tillgodoser emel- lertid samma syfte. 13.1 Är ersättningen vid personskada tillräcklig? Vid analysen av om ersättningen för personskada är tillräcklig har utredningen sett sig nödsakad att bortse från att två till synes lika allvarliga skador kan ge olika ersättning beroende på vilken typ av ersättning som är i fråga. Utredningen har istället inriktat sig på att identifiera och fylla luckor i det ekonomiska skyddsnätet så att ingen skadad skall kunna stå utan rimlig ersättning. Den största delen av den ersättning som utgår på grund av ekonomisk förlust vid en personskada är ersättningen för inkomstförlust. Sådan ersättning utgår såväl för det initiala sjukdomsförloppet som, om nedsättningen av förvärvsförmågan blir permanent, i form av livränta. Enligt svensk skadeståndsrätt skall den skadade ha full ersättning för både inträffad och framtida inkomstförlust. Att bestämma vilken inkomst en person skulle ha fått om en personskada inte inträffat är vanskligt. Det kan dock ifrågasättas om tillräcklig hänsyn tas till den inkomstutveckling den skadade skulle ha kunnat få, särskilt om han eller hon är ung. Vad gäller de allmänna försäkringssystemen utgår inte full ersättning för det initiala sjukdoms- förloppet. Som ett led i de senare årens budgetsaneringar har sjukpenningen sänkts och ger inte längre ersättning för hela inkomstförlusten. Dessutom har en karensdag införts. Det saknas anled- ning att här ifrågasätta denna ordning. Vad som däremot kräver särregler är de situationer där en anställd eller tidigare anställd i utlandsstyrkan riskerar att stå utan ersättning för inkomstförlust som sammanhänger med skada under tjänstgöringen. Detta skulle kunna inträffa i två specifika situationer. Den första hänger samman med de grundläggande förutsättningarna för att erhålla en sjuk- penninggrundande inkomst i samband med tillfällig anställning. Enligt huvudregeln krävs att den tillfälliga anställningen varar . För att den enskilde efter skall få behålla sin sjukpenninggrundande inkomst krävs att han eller hon uppfyller vissa villkor, såsom att t.ex. ställa sig till arbetsmarknadens förfogande. Redan detta kan ge problem. Många av de an- ställda är unga och har för avsikt att påbörja studier efter tjänstgöringen. Viktigare är dock att det förekommer väsentligt kortare tjänstgöringstider i utlandsstyrkan än . Enligt 7 § förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten kan anställning avse endast utbildningstiden, dvs. Kortvariga anställningar kan också bli aktuella inom ramen för de snabbinsatsstyrkor som kommer att införas . Det kan bli fråga om väsentligt kortare anställningstider än de som är huvudregel för förbandsmissioner. Att de anställda i utlandsstyrkan i vissa fall inte har rätt att få räkna inkomsten i utlandsstyrkan som grund för sjukpenninggrundande inkomst kan ge särskilda problem, eftersom många av de anställda saknar tidigare anställning och inte har någon sjukpenninggrundande inkomst registre- rad, när de börjar sin anställning i utlandsstyrkan. Den andra situationen beror på att sjukpenning utgår på grund av den sjukpenninggrundande inkomst som föreligger då en person blir sjukskriven, inte då sjukdomen uppkom. De anställda i utlandsstyrkan löper särskilda risker att drabbas av psykiska efterreaktioner. Erfarenheten ger vid handen att den som drabbats av psykiska problem ofta kan gå länge utan att insatser genomförs för att komma till rätta med problemen. Därmed finns det risk att den enskilde hinner förlora en sjukpenninggrundande inkomst han eller hon tidigare haft. När det sedan gäller den ersättning som utgår om nedsättningen av arbetsförmågan är mer permanent är det av avgörande betydelse om en arbetsskada föreligger eller inte. Om så är fallet, utgår ersättning i princip motsvarande inkomstbortfallet. Även här kan det ifrågasättas om ersätt- ningen verkligen täcker även den inkomstutveckling som normalt hade kunnat påräknas. Frågan om nivåerna för den ideella ersättningen vid personskada har utretts . lade Kommittén om ideell skada fram sitt slutbetänkande, SOU 1995:33, Ersättning för ideell skada vid personskada. Bakom utredningen låg flera uttalanden av att det fanns skäl att ifrågasätta om den ideella ersättningen vid personskada verkligen gav en tillräcklig kompensation. I sitt ställningstagande till om ersättningsnivån var tillräcklig gjorde kommittén bland annat jämförelser med andra europeiska länder. Slutsatsen var att den ersättning som utges i var förhållandevis låg. Den svenska ersättningen var inte lägst men avsevärt lägre än den i de länder som hade de högsta ersättningarna. Vidare gav jämförelsen vid handen att skillnaderna i förhål- lande till andra länder blev större ju allvarligare skadan var. I utgavs mer vid lindrigare skador och mindre vid allvarligare skador än i andra länder. Kommitténs förslag innebär att skadestånden för ideell skada bör höjas betydligt när det gäller de allvarligaste skadorna. En viss höjning ansågs också motiverad i fråga om de skador som inte var fullt så allvarliga, medan ersättningsnivån för skador av lindrig natur borde vara oföränd- rad. Höjningen av ersättningen borde göras avseende ersättningsposten lyte och men och vara till dem som fått de allvarligaste skadorna. Från har inhämtats att lagstiftning i detta avseende tidigast kan träda i kraft . Även om ovannämnda förslag genomförs skulle på intet sätt inta någon tätposition bland de europeiska staterna avseende ersättning för ideell skada. Den maximala ersättningen skulle uppgå till ca. , vilket skall jämföras med i och uppåt i . 13.2 Spärregler mot luckor i socialförsäkringssystemet Som konstaterats kan anställda i utlandsstyrkan under vissa förutsättningar komma att stå utan rimlig ersättning för förlorad inkomst i samband med sjukdom som innebär nedsättning av förvärvs- förmågan. finns en särskild skyddsregel i 19 § förordningen om förmåner till anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Denna regel ger dock inget fullgott skydd i förhållande till de luckor som konstaterats ovan, eftersom ersättningen utgår bara vid skada eller sjukdom som är att anse som en arbetsskada och som inträffat utomlands eller vid resa till eller från utlandet. Dessutom utgår ersättningen endast . Vad gäller de anställda som på grund av kort anställningstid eller annars inte kvalificerar sig för sjukpenninggrundande inkomst bör frågan lösas genom att den anställde alltid får den ersätt- ning som skulle ha utgått om lönen i utlandsstyrkan varit sjukpenninggrundande. Det bör därför föreskrivas att Försvarsmakten alltid skall utge ersättning till en anställd i utlandsstyrkan vid sjuk- dom som sätter ned arbetsförmågan så att den anställdes sammanlagda ersättning uppgår till vad som hade utgått om ersättningen beräknats på den lön i pengar den anställde hade då sjukdomen inträffade. Med lön avses i detta fall sådan ersättning som får beaktas vid beräkning av sjukpenninggrundande inkomst enligt lagen om allmän försäkring. För dem som har förlorat en sjukpenninggrundande inkomst de i och för sig haft rätt till eller av andra skäl har en lägre sjukpenninggrundande inkomst än under tjänstgöringen i utlandsstyrkan finns det anledning att införa en särskild regel i de fall då nedsättningen av arbetsförmågan kan anses vara en arbetsskada som är hänförlig till anställningen i utlandsstyrkan. Försvarsmakten bör i sådant fall utge ersättning till en tidigare anställd i utlandsstyrkan vid sjukdom som sätter ned arbetsförmågan så att den anställdes sammanlagda ersättning uppgår till vad som hade utgått om ersättningen från den allmänna sjukförsäkringen m.m. beräknats på den lön i pengar den anställde hade under den sista anställningsmånaden i utlandsstyrkan. Den högre ersättning som anges i de båda föregående styckena bör utgå såväl under sjuk- domstid som under tid då rehabilitering pågår och den skadade därvid uppbär ersättning enligt 3 kap. 7 b § eller 22 kap 7 § lagen om allmän försäkring. Vid sidan av ersättningen för sjukdomsperioden aktualiserar utredningens bedömning ovan även frågan om den livränta som kan komma att utges enligt lagen om arbetsskadeförsäkring är tillräcklig. Livräntan bestäms med hänsyn till det livränteunderlag som beräknas enligt 4 kap. 5– 11 §§ lagen om arbetsskadeförsäkring. Huvudregeln är att livränteunderlaget skall motsvara den sjukpenninggrundande inkomsten. För de fall sådan saknas eller den inte ger ett rättvist utfall finns en rad särregler. I de fall avsevärd tid förflutit sedan den enskilde blev utsatt för skadebringande inverkan får högre inkomst beaktas om det finns särskilda skäl. Vidare gäller särskilda regler för dem som genomgår utbildning. Visserligen är avsikten med de olika reglerna för beräkning av livränteunderlaget att ingen skall falla igenom och hamna på en orimligt låg nivå. Emellertid kan det enligt utredningens upp- fattning finnas anledning att skapa en spärregel för de anställda i utlandsstyrkan, detta särskilt med hänsyn till vad som sagts ovan om riskerna för att psykiska skador upptäcks sent. Utredningen anser mot denna bakgrund att det särskilt bör föreskrivas att lägre livränteunderlag än fem basbe- lopp inte skall tillämpas avseende en person som är eller varit anställd i utlandsstyrkan vid beräk- ning av livränta på grund av en arbetsskada. Denna nivå har satts med hänsyn till vad som gäller enligt lagen om statligt personskadeskydd för totalförsvarspliktiga som skadats under grundutbildning som är längre än . 13.3 Kompensation för sjukvårdskostnader har totalförsvarspliktiga som skadats under grundutbildning som är längre än enligt 13 a § lagen om statligt personskadeskydd efter skyddstidens utgång av rätt till ersättning för nödvändiga kostnader för läkarvård m.m. (se avsnitt 7.4). De som skadats under tjänstgöring i utlandsstyrkan bör rimligen tillförsäkras ett motsvarande skydd mot sjukvårdskostnader som är en följd av skadan. Detta bör lösas på så sätt att de av efter det att anställningen upphört har rätt till ersättning för sådana kostnader som om de fortfarande var anställda. De kostnader som kommer att ersättas genom nu föreslagen bestäm- melse är i princip de som uppkommer vid vård inom den allmänna vården. 13.4 Ny utformning av Statens riskgaranti Som konstaterats ovan är den ideella ersättning som utgår vid personskada relativt låg i . Någon väsentlig höjning av ersättningsbeloppen kan inte förväntas . Redan mot denna bakgrund kan den ersättning som utgår enligt Statens riskgaranti anses välmotive- rad. Vad som dessutom kan anföras till stöd för den är att ett särskilt gott skydd bör erbjudas dem som frivilligt utsätter sig för fara för att hjälpa krigets offer och främja världsfreden. Emellertid finns anledning att ifrågasätta om utformningen av riskgarantin är den mest ända- målsenliga. Detta kan göras både vad avser ersättningen vid dödsfall och vid invaliditet. Om avsikten med riskgarantin är att fylla upp och kompensera där övriga ersättningssystem inte ger ett fullgott skydd, bör den utformas så att den särskilt kompenserar en långsiktig nedsätt- ning av de fysiska eller psykiska funktionerna och därav följande övriga besvär. Det kan också finnas anledning att ifrågasätta om de omedelbara behoven är sådana att det är motiverat att redan i ett tidigt skede betala ut en så stor summa som utgår enligt riskgarantin. Det kan finnas risk att beloppet snabbt förbrukas så att den skadade sedan står utan extra ekonomiskt stöd. Enligt utredningens uppfattning skulle den som blivit helt eller delvis invalidiserad i allmän- het vara bättre betjänt av att en del av kapitalbeloppet ersattes av en livränta, som det sammanlagda beloppet höjs. En livränta kan bidra till ekonomisk trygghet så länge den skadade lever. Den kan även ha ett symbolvärde som kvarstående bevis på den insats den skadade gjort i fredens tjänst. Lämpligen kan kapitalbeloppet utgå med tolv basbelopp och livräntan sättas till två basbelopp . Med hänsyn till att de belopp som utgår enligt riskgarantin är skattefria skulle livräntan innebära ett väsentligt ekonomiskt tillskott. För den som blivit helt invalidiserad skulle den före- slagna ordningen innebära i dagens penningvärde utöver vad som kan komma att utgå i form av ersättning för inkomstförlust. Som tidigare bör ersättningen enligt riskgarantin utgå enligt invaliditetsgraden och endast om denna uppgår till . Livräntor vars årliga belopp understiger bör betalas ut och övriga en gång . Det finns också anledning att reformera den ersättning som utgår enligt riskgarantin vid döds- fall. finns inga spärrar avseende till vem ersättning skall utges. Formellt sätt kan ersättning komma att tillfalla Allmänna arvsfonden. Utredningen anser att det med hänsyn till ersättningens ideella karaktär finns anledning att sätta en gräns vid den avlidnes föräldrar och syskon. Ersättning ur riskgarantin bör endast utgå då den avlidne efterlämnar make, maka eller motsvarande, barn eller barns avkomling, föräldrar, syskon eller syskons avkomling. Vidare kan det finnas skäl att särskilt kompensera de närmaste anhöriga som make eller maka och barn. Utredningen anser att en lämplig fördelning är att tolv basbelopp utgår till dödsboet om den avlidne efterlämnar arvingar som nämns i 2 kap. 1 och 2 §§ . Utöver detta bör sex basbelopp utgå till efterlevande make eller maka samt tre basbelopp till varje efterlevande barn. Eftersom ersättningen är ideell bör den utgå oavsett barnets ålder. Med make eller maka bör sambo jämställas om samboförhållandet varat vid dödsfallet eller samborna hade gemen- samma barn. Vidare bör den med vilken den avlidne registrerat partnerskap jämställas med make eller maka. Sambor anses vara sambor oavsett om de är hetero- eller homosexuella. De nu angivna beloppen är beräknade under förutsättning att det liksom nu inte sker någon avräkning i förhållande till ersättning som utges enligt exempelvis personskadeavtalet. Om avräkningsförfarande skulle börja tillämpas bör ersättningsnivåerna i riskgarantin höjas i motsvarande mån. 13.5 I vilka situationer bör det särskilda ekonomiska skyddet gälla? En viktig fråga är vem som skall omfattas av det särskilda ekonomiska skyddet. De skyddsregler som föreslagits ovan är i princip av två olika typer. De regler som innebär att eventuella luckor i det socialförsäkringsrättsliga skyddsnätet täpps till är till sin karaktär minimiregler. Syftet med dem är att en anställd eller tidigare anställd i utlandsstyrkan skall få en acceptabel ersättning vid inkomstförlust på grund av skada eller sjuk- dom. De innebär egentligen inte någon extra förmån. Mot denna bakgrund finns det ingen anled- ning att de inte skall tillämpas avseende alla anställda i utlandsstyrkan oavsett tjänstgöringens innehåll och oavsett om skadan eller sjukdomen inträder under tjänstgöring i eller utom- lands. Vad gäller den särskilda ersättningen från Försvarsmakten som utges vid sjukfall som inletts under tjänstgöringen bör ersättning utgå oavsett orsaken till arbetsoförmågan. Den högre ersätt- ning som kan utgå vid sjukfall som inletts efter att anställningen avslutats bör dock bara utgå om sjukdomen är en arbetsskada. När det däremot gäller ersättning enligt Statens riskgaranti utgör den en kompensation för de särskilda risker som en tjänstgöring inom ramen för ett fredsfrämjande uppdrag innebär. Som grund för det extra skyddet kan också ses en erkänsla för att den anställde utsätter sig för dessa risker för att hjälpa dem som hotas av krigshändelser och för att upprätthålla internationella anse- ende. Med hänsyn härtill bör ersättningen enligt riskgarantin knytas till det särskilda riskmomentet. Som konstaterats ovan är skadefrekvenserna under utbildningen av dem som skall tjänstgöra i Bosnien nära nog dubbelt så höga som vid andra riskfyllda arbeten. Det finns dock ingen anledning att anta annat än att dessa skadenivåer kan sänkas till mera acceptabla nivåer, sedan Försvarsmak- ten sett över verksamheten och genomfört adekvata arbetsmiljöåtgärder. Mot denna bakgrund an- ser utredningen att de i och för sig höga skaderiskerna inte utgör skäl att utsträcka riskgarantin även till tjänstgöring i . Tjänstgöring inom en fredsfrämjande insats utomlands kommer däremot alltid att vara risk- fylld och dessutom finns det anledning att befara att riskerna till och med kan öka beroende på vilka former av fredsfrämjande insatser som blir aktuella . Därmed finns det anledning att särskilt rikta in den extra ersättningen för ideella skador mot de särskilt farliga situationerna. Att ersättning endast utgår i de fall skada orsakats av krigshändelser, dvs. det egentliga faro- momentet, skulle leda till svåra gränsdragningar och en mycket stor skillnad i ersättning vid olika typer av skador. Utredningen anser emellertid att det kan finnas anledning att ge särskilt hög ersätt- ning enligt riskgarantin (fullt belopp) på grund av skador som föranletts av de särskilda risker som sammanhänger med själva den fredsfrämjande insatsen. Vid skada som inträffar under tjänstgöring inom det område som den fredsfrämjande insatsen avser eller vid resa till eller ifrån detta område, men som har andra orsaker, bör ersättning utgå med hälften av fullt belopp. Ersättning bör alltså i princip bara utgå under tjänstgöring utomlands eller under resa till utlandet, dvs tidigast från och med att den resande passerar gräns eller lämnar svensk hamn eller flygplats. Vad gäller resor inom kan Försvarsmakten genom att teckna tjänstereseförsäkring tillskapa ett skydd för de anställda i utlandsstyrkan. De fall då full ersättning enligt riskgarantin bör utgå är vid skada som inträffat under väpnad tjänstgöring eller då den anställde fullgjort annan särskilt riskfylld tjänstgöring eller vid skada som annars är orsakad av krigshändelser eller andra utomordentliga händelser som har samband med ett fredsfrämjande uppdrag. Avgörande för om väpnad tjänstgöring föreligger är inte om den anställde för tillfället bär vapen. Vad som avses är i stället tjänstgöring som innebär åtminstone en beaktansvärd risk för våldsanvändning, inklusive brukande av eget vapen. Med särskilt riskfylld tjänstgöring avses tjänstgöring som utförs utan att den anställde är beväpnad alls eller annat än för självförsvar, men som innefattar stora personliga risker som beror på den väpnade konflikten. Ett exempel kan vara minröjning. I krigshändelser får innefattas sådant som beskjutning och liknande, men även att den an- ställde skadas när han eller hon utlöser en mina som i och för sig var avsedd för någon annan. Andra utomordentliga händelser kan avse sådant som våld eller sabotage som riktas mot utlandsstyrkan från lokalbefolkningen, på grund av att stämningar mot den fredsfrämjande insat- sen piskats upp. Vidare bör våld mot en anställd i utlandsstyrkan som för tillfället inte bär uniform innefattas om det kan anses ha utlösts på grund av att den anställde deltar i den fredsfrämjande insatsen. Trafikolyckor kan var särskilt svåra att bedöma. Att ett fordon går av vägen efter beskjutning eller skadas av minering är klart sådana fall då full ersättning enligt riskgarantin bör utgå. När det däremot gäller kollisioner med fordon som tillhör de stridande parterna eller olyckor som kan anses direkt orsakade av att vägarna blivit försämrade på grund av konflikten, exempelvis att delar av vägbanan saknas eller en bro sprängts, är bedömningen inte lika enkel men bedömningen bör nog ofta sluta i att full ersättning ändå utges. Däremot kan inte enbart sådant som att trafiken blivit farligare på grund av de allmänna trafikförhållandena sägas vara sådant som motiverar att ersätt- ning enligt riskgarantin utgår med mer än halvt belopp. För att underlätta tillämpningen föreslår utredningen en särskild presumtionsregel som inne- bär att en inträffad skada skall anses vara orsakad av krigshändelser etc. om det inte av omständig- heterna framgår att den haft andra orsaker. Vad som skall avses med området för det fredsfrämjande uppdraget bör avgöras mot bak- grund av de internationella överenskommelser och andra dokument som styr insatsen. Ersättning kan alltså komma att utgå även för skada som inträffat utanför det område som den svenska perso- nalen har ansvar för. 13.6 Särskilt om ersättning till anhöriga Om en anställd i utlandsstyrkan skadas svårt, är det rimligt att de anhöriga får möjlighet att möta honom eller henne vid ankomsten till . Motsvarande kan gälla även vid ett dödsfall. När någon som skadats är i behov av långvarig läkarvård kan det också finnas anledning att bistå de anhöriga med ersättning för minst ett besök för sjukhusvistelsen. En sådan ersättning till de anhöriga som anges här bör utgå för resa, uppehälle och för förlorad inkomst. Den bör utgå efter samma grunder som gäller i fråga om ersättning av allmänna medel till vittnen m.fl. I direktiven anges vidare att utredningen särskilt skall uppmärksamma möjligheten att ersätta anhöriga för förlorad arbetsinkomst och faktiska kostnader i samband med vård av den som ska- dats. Här skall inledningsvis erinras om bestämmelserna i lagen om ersättning och ledighet för närståendevård, enligt vilken en närstående som vårdar en person som är svårt sjuk har rätt till ersättning för tid då han avstår från förvärvsarbete i samband med vården. Den närstående har också rätt till motsvarande ledighet från sitt arbete. Ersättning kan i här aktuella fall utgå för högst 60 och kan utgå med hel, halv eller fjärdedels ersättning. Utredningen har vidare i det föregående föreslagit att Försvarsmakten skall kunna ge stöd till åtgärder som främjar den skadades återgång till arbetslivet (se 8 § utredningens lagförslag). Detta tillsammans med den föreslagna preciseringen och utvidgningen av Försvarsmaktens rehabilitering- sansvar medför att en minskad börda läggs på de anhöriga. Den koordinatör som skall utses för den skadade bör även kunna hjälpa till med många uppgifter som annars skulle falla på de anhöriga. De anhörigas viktigaste uppgift blir därmed att ge den skadade det sociala och psykologiska stöd som kan vara avgörande för en framgångsrik rehabilitering. Detta hindrar inte att också de anhöriga själva kan vara i behov av psykosocialt stöd, särskilt den efter att en allvarlig skada inträffat.