sou · GMB378 · 1999-01-01 00:00:00 — ·Utveckla och använd när helst det är möjligt internationellt harmoniserade standarder som en grund för inhemska regleringar, och samarbeta därvid med andra länder för att se över och förbättra internationella standards för att säkerställa att de fort- sätter att uppnå de åsyftade målen på ett bra och effektivt sätt. ·Utvidga erkännandet av andra länders förfaranden och resultat i fråga om att fastställa överensstämmelse, exempelvis genom avtal om ömsesidigt erkännande eller på andra sätt. 7.Identifiera viktiga länkar till syftena på andra politikområden och utveckla en politik för att uppnå dessa syften på sätt som under- stödjer regelreformeringen. ·Skapa när det är nödvändigt välbetänkta och andra allmänna politikinsatser på områden såsom säkerhet, hälsa, konsument- skydd och säkerheten på energiområdet, så att politiken förblir så bra och effektiv som möjligt inom ramen för betingelserna på en konkurrensutsatt marknad. ·Se över områden där reglering inte används utan andra medel, inbegripet bidrag, skatter, upphandlingspolitik, handelsinstrument såsom tullar m.m. samt andra åtgärder för att understödja detta, och reformera dessa medel när de stör konkurrensen i onödan. ·Säkerställ att handlingsprogram som har utformats för att minska de möjliga kostnaderna för regelreformering är klart inriktade och övergångsvisa samt underlättar, snarare än försenar, reforme- Implementera hela skalan av rekommendationer i syssel- sättningsstudie för att förbättra arbetstagares och företags förmåga. 6.4.4Projekt inom med särskild aktualitet i övrigt Inom PUMA hanteras f.n. två projekt som har särskild aktualitet. Det första härleds ur ministermötets beslut . Som nämndes i avsnittet 6.4.3 ombad ministrarna därvid att genomföra översyner av ansträngningarna att reformera regelområdet i de enskilda medlemsstaterna (ländergenomgångar ), med början 1998. Projektet utgör metoden för att åstadkomma detta. Det andra projektet avser en bred företagsutfrågning ( företagsenkät) i ett flertal . Syftet är att skapa jämförbara kvalitativa och kvantitativa indikatorer i fråga om nyckelaspekter hos nationella regleringssystem och administrativa system. Arbetet inriktas särskilt på små och medelstora företag. Indikatorerna kommer att ge de deltagande länderna uppskattningar om de kostnader som läggs på företagen inom nyckelområden och ge dessa länder möjligheter att jämföra med varandra. Genomgångarna organiserades i två former. Samtliga får en förenklad frågelista som huvudsakligen kan besvaras ja/nej (ja/nej-listan). Några länder görs till föremål för en särskild översyn på regelreformeringsområdet och skall därvid besvara mer detaljerade frågor på djupet ( det fördjupade fråge- rekommendation inbegripet Referenschecklistan utgör själva grunden för arbetet. Denna förenklade lista fylls i och samman- ställs därefter av . Detta sänds endast till de länder som valts ut för dj upundersökning. Fyra länder har valts ut . deltar inte i den första omgången. Svaren på det fördjupade frågeformuläret kommer att beredas . är ett projekt där räknar med att 10 länder kommer att vara med. Undersökningen påbörjades och utförs i väsentliga delar genom konsultinsatser. I har Närings- och en koordinerande och kontrollerande funktion. Det praktiska arbetet i utförs i nära samarbete med SAF. har baserats på resultaten av en pilotstudie som gjordes i fyra länder . Enkäten b ygger på följande utgångspunkter: 1.Tre områden har valts ut: arbetsrätten, skatteområdet och miljön. 2.För varje område väljs ut en specifik grupp på cirka 500 företag som får den enkät som har konstruerats för just det området. Den praktiska hanteringen sker nationellt. 3.De indikatorer som mäts speglar företagens uppfattningar, inte någon empiriskt uppmätt verklighet. 4.Enkäten täcker operativa, direkta kostnader som uppstår för företagen, inte kapitalkostnader och indirekta kostnader såsom högre priser till följd av regleringar. 5.Undersökningen riktas särskilt in på små och medelstora företag. 6.5Administrativt samarbete och förenklingsinitiativ i EU Europeiska kommissionen har allt sedan ministerrådets resolution på ett mer systematiskt sätt arbetat med konsekvens- utredningar. Vid samråd inom kommissionen i företagspolitiska frågor och vid beredning av lagförslag måste kommissionen ta hänsyn till hur företagen påverkas. Hänsyn skall tas inte bara till anpassningskostnader och andra bördor till följd av rättsakten, utan också till olika former av byråkrati som rättsakten ger upphov till. Vid beredning av lagförslag håller dessutom ett slags tänk-smått-först synsätt på att införas. Det betyder att lagstiftningen i större utsträckning än tidigare beaktar små- företagens situation och att lämpliga småföretagsorganisationer råd- frågas. Då det kan antas att ett lagförslag inverkar väsentligt på företag skall en konsekvensutredning göras. I kommissionens återkommande lagstiftningsprogram anges vilka lagförslag som kräver konsekvens- utredningar. skall baseras på den analys av lagförslagets effekter som det ansvariga generaldirektoratet har utfört. Avsikten är att försöka åstadkomma rätt avvägning mellan nya krav, exempelvis nödvändig kontroll av miljö eller arbetsmiljö, och anpass- ningskostnader eller andra negativa effekter för företagen. gjordes 14 konsekvensutredningar, däribland lagförslag om statistik över strukturer i affärsverksamhet, skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för cancer i arbetet, sammankopplingar inom telekommunikation samt utsläpp från förbränningsmotorer i terräng- gående maskiner. Av 19 lagförslag i kommissionens lagstiftningsprogram ansågs 10 kunna inverka väsentligt på företagen, särskilt de små och medelstora, och särskilda konsekvensutredningar gjordes. Av dessa färdigställdes 7 medan de återstående 3 sköts upp t ill 1997. Bland de färdigställda finns lagförslag om användning av organiska lösningsmedel i viss verksamhet, t.ex. i kemtvätt, tryckerier och bilverkstäder, genomförandet av ramavtalet om föräldraledighet, avgifter på tunga godstransporter för användning av vissa infrastrukturer samt statistik över arbetskraftskostnader. 6.5.1Samordningscentral och central kontaktpunkt Handlingsplanen för den inre marknaden kräver att dels en samord- ningscentral, dels en central kontaktpunkt i varje medlemsland utses. Samordningscentralen skall mot andra medlemsländer och gemenskaps- institutioner kunna omhänderta problem som uppstår på inremark- nadsområdet och arbeta för en lösning. Den centrala kontaktpunkten skall gentemot medborgare och företag i landet ansvara för att problem som uppkommer på inremarknadsområdet får en lösning. har i utsetts till samordningscentral och central kontaktpunkt. SLIM – Simpler Legislation for the Internal Market SLIM som initierades av kommissionen 1996 innebär att medlems- länderna i samråd med kommissionen väljer ut viktiga områden inom EU som man tycker fungerar bristfälligt. Därefter bedrivs arbetet i små grupper om fyra medlemsländer och fyra representanter från näringslivet tillsammans med en ordförande. Gr upperna presenterar rapporter inom sina områden och ger förslag till beslut. SLIM I har arbetat med: ·ömsesidigt erkännande av examina ·fröklassificering (prydnadsväxter). har varit representerat i gruppen för byggproduktdirektivet. SLIM II pågår just nu och innebär: ·en översyn av tullnomenklaturen för handel med tredje land ·förenkling av procedurerna för gränsöverskridande betalningar (en översyn av andra bankdirektivet) ·en översyn av momsdirektivet för att förenkla uppgiftslämnandet för företagare ·en översyn av gödseldirektivet. deltar med en expert i översynen av tullnomenklaturen. SLIM III startade och SLIM IV . 6.5.3BEST – Business Environment Simplification Task Force i uppmanade kommissionen att tillsätta en task force (Business Environment Simplification Task Force, BEST) med syfte att arbeta med regel- förenkling för små och medelstora företag. Syftet med BEST är att se hur företagsklimatet kan förbättras genom att förenkla regelverk och administration för företag. att se på såväl gemenskapslagstiftning som nationell lagstiftning. Gruppen kan t.ex. identifiera lyckade förenklingsmetoder och initiativ i medlemsländerna och rekommendera fortsatta åtgärder. representeras av , småföretagare och ledamot i den svenska Småföretagsdelegationen. Gruppen kommer att avge sin slutliga rapport till . För att säkerställa att alla EU:s tullmyndigheter vidtar åtgärder som överensstämmer med den inre marknadens krav beslutade rådet om åtgärdsprogrammet 2000 vilket innehåller de viktigaste principerna för tullpolicyn . Av de mål som uppställs i programmet kommer i det fortlöpande arbetet att prioritera det påbörjade arbetet med att förenkla tullagstiftning, bekämpa bedrägerier samt ge tulltekniskt bistånd till tredje länder. Parallellt med 2000 antog rådet en resolution om förenkling och rationalisering av gemenskapens tull- bestämmelser och procedurer Rekommendation om förbättring och förenkling av företagsklimatet för nyetablerade företag. Europeiska kommissionen antog en rekommenda- tion om förbättring och förenkling av företagsklimatet för nyetablerade företag. Rekommendationen är en uppmaning från kommissionen t ill med- lemsländerna att anstränga sig ytterligare för att förenkla och förbättra förutsättningarna för småföretag, speciellt när dessa startas och . Rekommendationens syfte är dock inte att skapa nya förpliktelser utan att utgöra ett underlag för och stimulera utbyte av best practices mellan länderna. Rekommendationen belyser de problem som finns och syftar till att lyfta fram lyckade förändringar och reformer i olika medlemsländer. Kommissionen använder ibland ett slags frågeformulär som kallas fiche d'impact innan förslag till lagstiftning eller andra initiativ läggs. Fiche betyder ungefär detsamma som formulär och impact inverkan, effekt. får svara på frågor om vilka konsekvenser en viss regelförändring skulle få för affärsverksamheten. 6.5.6Samråd med näringslivet genom en testpanel En testpanel av företag, inklusive små och medelstora företag, kommer att inrättas för att bedöma kostnader och administrativa följder av ny lagstiftning som befinner sig på förslagsstadiet. Detta förfarande skall inte ersätta utan komplettera det samrådsförfarande som kommissionen redan tillämpar vid utarbetandet av lagstiftningsförslag, exempelvis genom grönböcker och liknande dokument som fastlägger målsättningar och politiska handlingsalternativ. Kommissionen avser att testa denna metod genom ett pilotprojekt . EUROPO är ett samarbetsorgan för handelsprocedur- organisationerna i . Arbetet är fokuserat på förenkling och harmonisering av handelsprocedurerna inom unionen och i relation till tredje land. Handelsprocedurområdet inkluderar tullprocedurer inkl. 2000 och phytosanitära-, skatte-, statistik- transport- och betalnings- frågor samt informationsöverföring på pappersdokument eller med hjälp av IT, t.ex. . Avreglering, regelreformering, regelförenkling – vad är det? Vissa insatser har varit inriktade på att göra lagstiftningen mer lättillgänglig för objekten för lagstiftningen genom att förändra lag- texterna så att de blir språkligt tydligare och därmed enklare för berörda medborgare eller grupper av medborgare att tolka och tillämpa. I enlighet med dessa strävanden har ordval och satsbyggnad som både är moderna och tydliga eftersträvats. Vidare har sådana faktorer som disposition, rubriksättning samt presentationstekniska faktorer som stilsorter beaktats. Språkvetare har haft en viktig uppgift i detta arbete och deras roll är alltjämt central i det ständigt pågående arbetet med nya regler. Insatserna för att skapa bättre överblick över förekommande före- skrifter genom upprättande av register över gällande lagstiftning och myndighetsföreskrifter har också vidtagits. Således finns numera det databaserade registret . Andra insatser har inriktats på att begränsa den arbetsbörda och andra kostnader som olika föreskrifter kan medföra för medborgare, kommuner, företag m.fl. Dessa åtgärder har inriktats på allt från hur myndigheterna organiserar sina kontaktytor mot medborgare och företag till vilka krav på uppgiftslämnande dessa ställer på de objekt som lagstiftningen riktar sig till. Dessa olika insatser kan sägas främst ha varit inriktade på att begränsa de administrativa kostnader som lagstiftningen kan leda till hos såväl myndigheter som medborgare och andra rättssubjekt som är objekten för lagstiftningen – de transaktionskostnader som lagstift- ningens tilllämpning förorsakar. Insatserna har däremot i regel inte avsett att förändra – begränsa – lagstiftningens materiella krav på medborgarna eller andra rättssubjekt. Samtliga dessa insatser kan betecknas som regelförenklingar. 76 Bilaga 1 SOU 1998:78 I vissa andra fall har materiella krav på samtliga eller en grupp av medborgare eller rättssubjekt avvecklats. Detta kan ha motiverats av att en reglering förlorat sin aktualitet, t.ex. genom teknisk utveckling, förändrade beteendemönster m.m. Ett annat skäl är att statsmakterna bedömt att de transaktionskostnader som en reglering medför överstiger de samhällsekonomiska intäkter den ger. Sådana åtgärder kan betecknas som regelreformering men skulle också kunna betraktas som en form av avreglering – borttagande av regler. Ett antal reformer av befintlig lagstiftning har syftat till att öppna marknader som utmärkts av monopol eller bristande konkurrens för en fungerande konkurrens. Den rådande marknadssituationen har i dessa fall varit offentligt reglerade monopol eller offentliga monopol. I det förra fallet har privata eller offentliga aktörer erhållit exklusiva rättig- heter på aktuell marknad genom lagstiftning. I det senare fallet beror det offentliga monopolet ofta på att viss produktion av varor eller tjänster på grund av skaleffekter utgör s.k. naturliga monopol. Denna typ av åtgärder kan benämnas (genuina) avregleringar. Exempel på avregleringar av offentligreglerade monopol är avregleringen inom flyg, taxi och vården. Här har avregleringen ibland åtföljts av ändringar av gränserna för det offentliga åtagandet. Exempel på offentliga monopol är den hittillsvarande avregleringen inom postens, järnvägens och elförsörjningens område. En viktig observation i samband med omnämnda avregleringar av tidigare reglerade marknader har varit att en sådan avreglering ofta kräver relativt omfattande nya regler, som skall möjliggöra att en fungerande konkurrens uppstår på den tidigare reglerade marknaden. Dessa regler måste anpassas efter varje specifik marknads särdrag. Av denna anledning benämns denna typ av ingrepp också omreglering. Vid sådana förändringar på en marknad krävs i regel omfattande informat- ionsinsatser till aktörerna – främst kunderna på den tidigare monopol- marknaden – för att det centrala konkurrensmålet – optimering av konsumenternas behovstillfredsställelse – skall uppnås. Motiv för initiering av lagstiftningsarbete Ett centralt motiv för den lagstiftning som berör näringsverksamhet är skyddet av medborgarnas liv, hälsa och säkerhet. Skyddet av miljön kan ses som en del av denna verksamhet. Ytterligare ett centralt motiv för lagstiftning med anknytning till näringsverksamhet är att begränsa transaktionskostnaderna som bl.a. är ett viktigt motiv för föreskrifterna i handelsbalken, skadeståndslagen, konkurslagen och patentlagen. För viss lagstiftning torde det sociala motivet att skydda en svagare part i ett avtalsförhållande vara det viktigaste motivet, t.ex. många föreskrifter i konsumentlagstiftningen. Slutligen genereras en hel del lagstiftning för att reglera finansieringen av den statliga och kommunala verksamheten. Det finns många olika faktorer som leder till att statsmakterna kommer att överväga lagstiftningsarbete. Tekniska, sociala, ekonomiska m.fl. förändringar påverkar villkoren för samverkan mellan individer och grupper av individer i samhället. Verksamheter, arbetsformer, produkter, tjänster m.m. förändras – ibland så abrupt att man kan tala om att nya sådana uppstår. Dessa förändringar kan medföra nya risker för liv, hälsa, säkerhet och miljö. Vidare kan maktrelationen förskjutas mellan individer och grupper av individer med negativa effekter eller bieffekter på transaktionskostnaderna. Förändringarna påverkar i sin tur såväl statsmakternas finansieringsbehov som formerna för den statliga verksamheten. Om problem på grund av dessa olika förändringar inte kan hanteras av gällande lagstiftning krävs att statsmakterna endera förändrar befintlig lagstiftning eller stiftar nya lagar så att den även täcker in den nya situationen. I många fall initieras översynen först när de negativa effekterna av en förändring uppenbarat sig, i andra fall kan framtidsanalyser ge underlag för att förutse ett lagstiftningsbehov. Lagstiftning initieras även i många fall endast av att aktuell lagstiftning är ålderstigen. I sådana fall kan syftet vara att ge lagstiftningen mer tidsanpassad klädedräkt som eventuella brister i lagstiftningen på grund av förändrade förutsättningar eller av andra orsaker klarläggs och i förekommande fall förslag till ändringar utarbetas. Vad gäller den lagstiftning som har betydelse för näringsverksamhet måste påminnas om att det primära syftet med ny lagstiftning oftast är ett annat än att underlätta näringsverksamhet. I likhet med det primära syftet för initiativ till ny lagstiftning torde initiativ till översyner av gällande lagstiftning vara att skydda liv, hälsa, säkerhet, miljö, att skydda den svagare parten i avtalsförhållanden samt att reglera den för den statliga verksamheten erforderliga beskattningen. Vem påverkar regeringen att initiera en översyn? Riksdagsledamöter kan på basis av egna erfarenheter, via massmedier, officiella rapporter, kontakter med allmänheten osv. uppmärksammas på brister i lagstiftningen. En riksdagsledamot eller en grupp av riksdags- ledamöter kan med utgångspunkt i denna information i en motion föreslå att skall uppdra åt regeringen att utreda vissa frågor i anslutning till viss lagstiftning. Om efter utskottsbehandling bifaller motionärens förslag redovisas beslut för regeringen i en riksdagsskrivelse. I de statliga sektorsmyndigheternas uppdrag ingår generellt att de skall följa tillämpningen av lagstiftningen inom sitt ansvarsområde och notera brister i den gällande lagstiftningen. Vidare skall de följa utveck- lingen inom ansvarsområdet och om så anses påkallat redovisa förslag till ändrad eller ny lagstiftning eller uppmärksamma regeringen på eventuella utredningsbehov. Vid sidan om sektorsmyndigheterna finns de statliga myndigheterna () och Statskontoret som explicit har som huvuduppgift att genomföra granskningar och utvärderingar av olika sektorsmyndigheter, som kan leda till att brister i gällande lagstiftning uppmärksammas av regeringen. Även de olika rättsliga organen – domstolarna, åklagarmyndigheterna m.fl. – kan infor- mera om brister i lagstiftningen. Utanför den statliga sfären finns många aktörer som kan uppmärk- samma regeringen på brister i gällande lagstiftning. Hit hör främst intresseorganisationer för anställda och näringsliv men även företrädare för enskilda företag. Detta sker genom brev till statsråd, till regering och genom uppvaktningar hos statsråd. Härutöver finns ett stort inflöde av information till i olika formella och informella former – tidningsartiklar, regeringstjänstemäns kontakter med olika företrädare för myndigheter, intresseorganisationer och allmänhet osv. I regel kräver en förändring av en lagstiftning att problemen inom ett lagstiftningsområde kartläggs och förslag till ny eller ändrad lagstiftning utarbetas. Regeringen har ett antal alternativa organisationsformer för detta arbete. Utredningarbetet kan läggas på en kommitté, en särskild utredare eller utföras inom i någon form. Om ett statsråd anser att en fråga bör utredas måste utredningsuppdraget preciseras. Om ett utredningsuppdrag ges till en kommitté eller särskild utredare redovisas bakgrunden till uppdraget, uppdragets omfattning, inriktning, övriga viktiga aspekter som skall beaktas inom ramen för utredningsarbetet och tidpunkt för avrapportering i ett kommittédirektiv. Kommittédirektiven utgör en egen offentlig publikationsserie. Regeringen fattar beslut om utredningsuppdrag till kommittéer och särskilda utredare. Liksom andra regeringsbeslut förbereds sådant rege- ringsbeslut genom att förslaget delges samtliga statsråd – s.k. gemensam beredning. Utredningsuppdrag som ges till interna arbetsgrupper inom ett departement beslutas av respektive ansvarigt statsråd genom ett departe- mentsbeslut. Uppdraget specificeras normalt i en till beslutet fogad promemoria. involveras tjänstemän från flera departement, dvs. en s.k. interdepartemental arbetsgrupp. Beslut om tillsättande av en interdepartemental arbetsgrupp fattas normalt av regeringen. Slutligen kan regeringen välja att anlita konsulthjälp för utred ningsarbetet. Det finns ett flertal aspekter som de flesta utredningar måste beakta i sitt arbete. En sådan aspekt är att utredningar normalt åläggs att redovisa en finansiering av eventuellt kostnadskrävande förslag. Många sådana krav finns redovisade i särskilda s.k. generella kommittédirektiv. Exempel på dessa är direktiv till samtliga kommittéer och särskilda utredare: ·om att pröva offentliga åtaganden (dir 1994:23) ·om redovisning av regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50) · om jämställdheten mellan könen (dir. 1994:124). Vidare gäller generellt att kommittéerna och de särskilda utredarna skall beakta förekommande EU-aspekter. har det varit en uttalad strävan att begränsa utredningstiderna. Detta har lett till att utredningar ofta inte ges för sitt uppdrag än . Betänkanden från parlamentariska utredningar, kommittéer och särskilda utredare presenteras i publikationsserien (SOU). Utredningsbetänkanden från arbetsgrupper inom redovisas ofta i Ds-serien (departementsstencil). Konsultrapporter kan endera presenteras som fristående rapport eller som en rapport inom ramen för Ds. Innan regeringen tar ställning till de förslag som presenterats i ett betänkande eller en konsultrapport inhämtas normalt synpunkter från statliga myndigheter, kommunala myndigheter samt organisationer som berörs av förslagen. Detta sker i regel genom att betänkandet remitteras till nämnda instanser. I vissa fall – i synnerhet vid tidsbrist – kan remissen ersättas med en s.k. hearing, vilket innebär att representanter för berörda intressenter kallas till ett möte vid vilket de får tillfälle att muntligen presentera sina synpunkter, vilka vanligen redovisas i någon form av minnesanteckningar. Synpunkterna sammanställs i en remiss- sammanställning som ingår i underlaget för regeringens ställnings- tagande. Genom remissen av en utredning ges berörda intressenter tillfälle att granska och i förekommande fall korrigera lämnade faktabeskrivningar samt möjlighet att lämna synpunkter. Utredningarna har i princip ett generellt åliggande att redovisa de samhällsekonomiska konsekvenserna av sina förslag. Genom remissen ges remissinstanserna även tillfälle att granska och komplettera konsekvensbeskrivningen. Regeringens beslut med anledning av utredningsförslag Ett betänkande från en offentlig utredning, en rapport från en myndighet, en konsultrapport eller någon annan form av rapport som inlämnats till regeringen kräver regelmässigt ett regeringsbeslut. Regeringen måste först bedöma om utredningen skall leda till konkreta åtgärder. Om regeringen bedömer att inga åtgärder skall vidtas läggs utredningen till handlingarna – ad acta. Om regeringen avser att vidta konkreta åtgärder kan regeringen endera besluta direkt om dessa åtgärder ifall dessa faller inom regeringens kompetensområde eller också genom att besluta om att avlämna proposition med erforderliga förslag till – ifall de kräver medverkan. Exempel på åtgärder som regeringen kan vidta är att besluta om förordningar som faller inom ramen för den kompetens som genom riksdagsbeslut delegerats till regeringen.