sou · GMB3138 · 1999-01-01 00:00:00 — De är alltså dub- belt beroende av offentliga sektorn, dels som anställda, dels som mottagare av stöd därifrån. Många forskare har konstaterat att välfärdssystemet till stora delar blev männens konstruktion. Kvinnorna fick förvärvsarbete i den offentliga sektorn, men i positioner där de var underordnade män (SOU 1996:113 del 2). skriver att det är en allmänt vedertagen kunskap att könsneutrala reformer eller åtgärder får könsspecifika resultat. Detta konstateras mer eller mindre lakoniskt och verkar inte längre göra någon upphetsad, kommenterar hon. Att könsneutrala reformer får könsspecifika resultat brukar beskrivas som paradoxalt, vilket visar att det finns en medvetenhet om att allt inte är som det borde i mötet mellan norm och verklighet (, G och , Y 1992). Könsskillnader i villkoren för att få del av samhällets stöd blir särskilt tydliga vid funktionshinder, eftersom människor i regel behöver hjälp av olika slag då. Skillnaderna visar sig inte bara när det gäller ekonomiskt stöd som grundar sig på inkomst, utan också i fråga om stöd som man ska få efter behov. Det finns en del statistik och några studier som visar att kvinnor missgynnas i förhållande till män på områden som är viktiga för personer med funktionshinder. Det finns däremot mycket få studier om varför skillnaderna finns. När man studerar skillnaderna en och en ser de kanske inte så allvarliga ut, men sammantaget ger de en tydlig bild av bristande jämställdhet på områden som inte varit särskilt uppmärksammade. Bakom varje procent finns många kvinnor och för var och en av dem har det stor betydelse om de får hel eller halv förtidspension, om de får handikappersättning på högsta eller lägsta nivå, om de får bilstöd eller ej, om de får tillgång till avan- cerad hjälpmedelsteknik, om de måste betala för sina vardags- hjälpmedel, om de får den assistans eller hemtjänst de behöver osv. När man studerar skillnaderna mellan män och kvinnor på de följande områdena ska man vara medveten om att det är svårt även för män med funktionshinder att få det samhällsstöd de be- höver. Men när kvinnors villkor jämförs med mäns har kvinnorna alltså en ännu sämre situation. Kvinnor med funktionshinder yrkesarbetar inte i samma utsträck- ning som män med funktionshinder, och inte heller som kvinnor och män i allmänhet. Levnadsnivåundersökningarna (SCB 1995) visade att av kvinnorna och av männen med funktionshinder förvärvsarbetade. Det är mycket under genomsnittet, även om arbetslösheten generellt är Utredningen om kvinnors arbetsmarknad konstaterade att av alla kvinnor och av alla män har yrkesarbete (SOU 1996:56). En studie som gjordes 1997 visar andra siffror, troligen därför att definitionen av funktionshinder är annorlunda (SCB, och 1997). Enligt den studien är av alla personer som är och har en funktions- nedsättning sysselsatta, jämfört av hela befolk- ningen. Av männen med funktionshinder som är sysselsatta arbetar heltid, och av kvinnorna heltid. var totalt 26.000 kvinnor och 31.000 män med ar- betshandikapp registrerade som arbetslösa, men fler kvinnor än män var deltidsarbetslösa eller tillfälligt timanställda. Av perso- nerna med arbetshandikapp som deltog i någon arbetsmarknads- åtgärd var män. Av dem som hade lönebidrag var män, och av dem som hade skyddat arbete var män. Av kvinnorna med funktionshinder i åldern var förtidspensionerade och hemarbetande 1995. Av männen med funktionshinder i samma ålder var förtidspensionerade och hemarbetande. ökade antalet kvinnor som hade förtidspension eller sjukbidrag . Antalet män i samma åldrar ökade (, T och , K 1998). var det drygt 18.000 män och 21.000 kvinnor som fick för- tidspension. av männen och av kvinnorna fick hel förtidspension. Halv förtidspension fick omkring en tredjedel av kvinnorna och en fjärdedel av männen. Kan könsskillnaderna när det gäller förtidspension förklaras med att kvinnor och män har olika slags sjukdomar? Riksförsäk- ringsverket ställer frågan i rapporten socialförsäkring för kvinnor och män (1998) och konstaterar att det är fler män än kvinnor som har sjukdomar i cirkulationsor- ganen, allvarliga tillstånd som är lätta att diagnostisera. Fler kvin- nor än män har sjukdomar i rörelseorganen, bland annat fibromyalgi med smärtor som fortfarande betraktas som diffusa i sjukvården. frågar sig också om handläg- gare på försäkringskassorna och socialförsäkringsnämnderna be- dömer kvinnors och mäns arbetsförmåga så olika att det förklarar att så många fler kvinnor får förtidspension på deltid. Studier som gjorts om rehabilitering för långtidssjuka personer ur ett könsperspektiv kan hjälpa till att förklara varför fler kvinnor än män förtidspensioneras (, I 1997). att fler kvinnor än män är långtidssjuka. Men förtids- pensioneringarna har också att göra med hur mycket man försöker rehabilitera människor, menar , som genomfört studierna. Både kvinnorna och männen i hennes stu- dier ville och behövde ha ett avlönat arbete. Alla tyckte att för- tidspensionering var det värsta som kunde hända. Men det finns en stor och viktig skillnad mellan könen. Kvinnor behöver också ha tillräckligt med tid och ork över till sitt oavlönade arbete hemma, men den aspekten finns inte med i rehabiliteringsarbetet. Levnadsvillkoren för kvinnor och män är inte desamma och därmed blir påfrestningarna i livet olika, som de inte har samma möjligheter att hantera beroende på att de är just kvin- nor och män, av olika kön och med olika inflytande i samhäl- let. Det oavlönade omsorgsarbetet är fortfarande kvinnornas huvudansvar och deras hälsa påverkas bland annat av resur- serna som finns för att minska kraven från lönearbetet, på friti- den och inom familjen. (, I 1997). Kvinnors och mäns grundläggande rehabiliteringsbehov är alltså detsamma, alla vill hitta ett arbete som de kan sköta trots funk- tionshinder, värk eller sjukdom. Men kvinnorna och männen i studierna frågade efter olika slags hjälp. Männen ville veta vad som gäller och klagade ofta på dålig information. De menade att de behövde lära sig rehabiliteringssystemet och vilka rättigheter de hade. Kvinnorna frågade framför allt efter någon att prata med, någon som var förstående och kunde ge stöd. Kvinnornas hjälp- behov uttrycker både maktlöshet och underordning, menar . Kvinnorna var tacksamma när någon lyssnade på dem, medan männen stördes när de tvingades in i en underordnad position som begränsade deras självbestämmande. Visst kunde männen också uppskatta att tala med någon, men de uttryckte det inte som ett behov och var inte tacksamma för det. Reglerna för rehabilitering är könsneutralt skrivna, men är inte könsneutrala i verkligheten. De gynnar män som arbetar heltid, har bättre lön och kan ställa upp på rehabiliteringen på heltid. Männen i studierna fick rehabilitering tidigare och fick även mer omfattande insatser än kvinnorna. Männen fick oftare utbildning och omskolning, medan kvinnorna fick börja med arbetsträning. har det dock blivit svårare för män att få utbild- ning som rehabilitering. De har i stället erbjudits träning i arbets- miljö nästan lika mycket som kvinnor. benämner utvecklingen en större jämställdhet mellan män och kvinnor, men konstaterar också detta: En annan aspekt som styrker skillnader i val av rehabiliteringsåtgärd mellan kvinnor och män är att de sjukskrivna med fibromyalgi och liknande besvär oftast får ar- betsträning som rehabilitering. Kvinnor dominerar starkt i dessa grupper. (1998). Den könsuppdelade arbetsmarknaden, som begränsar kvinnors möjligheter att byta arbete, är ett annat hinder i deras rehabilite- ring. I den rehabilitering som ska vara könsneutral utgår man från mäns livsvillkor, konstaterar . De bildar mo- dell för rehabiliteringen och i den modellen finns det inte till- räckligt med utrymme för kvinnors behov. Därför betraktas kvinnor ofta som mer svårrehabiliterade än män. Hur bedöms arbetsförmågan? Kvinnor kan också missgynnas när deras arbetsförmåga bedöms. Lagen om allmän försäkring, 7 kap. 3§ och 13 kap.1§, säger nämligen att ska räkna in hemarbete när den bedömer människors arbetsförmåga: Vid bedömning av arbetsförmågan skall värdet av hushålls- arbete i hemmet i skälig omfattning likställas med inkomst av förvärvsarbete. förklarar i sina Allmänna råd 1993:5: För en försäkrad som inte förvärvsarbetar tas hänsyn till om hon eller han hade kunnat göra det om sjukdomen/handikappet inte inträffat. Om en icke förvärvsarbetande kan utföra hus- hållsarbete i icke obetydlig omfattning, till exempel sköta hus- hållet och svara för den praktiska vården av småbarn, bör vid bedömningen av arbetsförmågans nedsättning en jämförelse göras med vilken arbetsinsats detta skulle innebära i ett mot- svarande förvärvsarbete. En sådan jämförelse kan resultera i att en partiell pension beviljas eller att rätt till pension inte fö- religger. Detta är ett exempel på hur en regel som betraktas som köns- neutral i sin formulering kan bli till nackdel för kvinnor när den tillämpas. Konsekvensen kan exempelvis bli denna: En kvinna och en man har båda barn, har yrkesarbetat heltid och måste sluta arbeta på grund av en liknande sjukdom eller funktionsnedsätt- ning. Mannen får troligen hel förtidspension, medan kvinnan ris- kerar att få halv därför att hon förväntas sköta hem och barn. Att kvinnor oftast gör det mesta av hemarbetet blir alltså en nackdel Om en kvinna orkar sköta hem och barn skulle hon, en- ligt det synsätt som ligger bakom regeln, orka yrkesarbeta mot- svarande tid och har inte rätt till sjukpenning eller förtidspension för . Det resonemanget förs inte när det gäller män. Många ersättningar enligt lagen om allmän försäkring och andra lagar i välfärdssystemet beräknas enligt inkomstbortfalls- principen. Hur stor sjukpenning, pension, förtidspension, arbets- löshetsersättning osv. man får beror på hur mycket man tjänat som yrkesarbetande. Eftersom många kvinnor arbetar deltid och har huvudansvaret för hem och barn är beloppen lägre för dem än för män. Dessutom kan kvinnor alltså, enligt regeln om hur ar- betsförmågan ska beräknas, hamna i den situationen att de inte ens får det belopp som deras yrkesarbete berättigar dem till, där- för att de har huvudansvar för hemmet även sedan de blivit sjuka eller fått ett funktionshinder. I praktiken gäller då inte inkomst- bortfallsprincipen på samma sätt för kvinnor som för män. Handikappersättning är ett ekonomiskt stöd som ska stå i relation till de hjälpbehov och merkostnader man har på grund av sitt funktionshinder. Man kan få handikappersättning i tre olika be- lopp, beräknade i procent av basbeloppet. statistik visar att det är fler kvinnor än män som har handikapp- ersättning, . Uppgiften gäller (1998). har det blivit alltfler personer som får handi- kappersättning. Ökningen gäller nästan bara kvinnor, och i stort sett alla får den lägsta ersättningsnivån. Även antalet vårdbidrag ökar, och menar att ökningen troligen beror på att bidragen har blivit mer omtalade sedan LSS trädde i kraft och att människor därför har kunnat tillvarata sina rättigheter. Men det är allt fler personer som får den lägsta ersättningen och allt färre som får den högsta ersättningen. I handläggning är handikappersättningen två olika förmåner, dels en självständig ersättning, dels ett tillägg till förtidspension eller ålderspension. De två formerna skiljer sig mycket åt sett ur ett könsperspektiv. Handikappersättning som ett tillägg till pensionen är den vanligaste formen, den betalas ut till nästan 43.000 personer och av dem är kvinnor. Kvin- norna är i majoritet i alla tre nivågrupperna. När det gäller handikappersättning som egen förmån, som betalas ut till knappt tolv tusen personer, är förhållandet omvänt. Männen är i klar majoritet på alla nivåer, och den tydligaste könsskillnaden finns bland de tre tusen personer som har den högsta ersättningen. av dem är män. Studie av ansökningar och avslag Forskaren har granskat alla ansökningar och avslag i landet som gällde handikappersättning under en viss pe- riod (Hetzler, A 1994). Av de tre tusen ansökningarna kom drygt hälften från kvinnor. Så här fördelade sig försäkringskassornas svar på ansökningarna: Fler kvinnor sökte alltså handikappersättning, men fler män fick. Dessutom fick fler män den högsta nivån. konstaterar i studien att kvinnor behandlas bäst när könsfördel- ningen är mest jämn. Så snart en grupp domineras av ett kön, oavsett vilket, utsätts kvinnor för negativ diskriminering. Diskri- mineringen var störst i de grupper där männen var flest, men fanns också i de grupper där kvinnorna dominerade. I de grupper där könsfördelningen var relativt jämn var diskrimineringen mindre eller obefintlig, fastslår . Hon studerade resultatet i tolv olika funktionshindergrupper. I åtta av dem var kvinnor diskriminerade, mest tydligt i gruppen som hade funktionshinder efter ett olycksfall, där var kvinnor. av männen och av kvinnorna fick sin ansökan beviljad. Reumatiker var den grupp som hade störst andel kvinnor bland de sökande, . Av dem fick 69 pro- cent av kvinnorna och av männen sin ansökan bevil- jad. av männen fick dessutom ersättning på den högsta nivån mot av kvinnorna. I fyra grupper fanns en dis- kriminering till kvinnornas fördel, och i tre av dem fanns det lika många ansökningar från kvinnor och män. Det gällde bland annat hörselskadade. Att män fick handikappersättning både oftare och till högre belopp än kvinnor beror inte på slumpen eller på att männens funktionshinder är mer omfattande än kvinnornas, konstaterar efter granskning av ansökningarna. Den enda rimliga förklaringen är att det är fråga om en systematisk, om än omedveten, könsdiskriminering, menar hon. Hetzlers studie visar att det finns en skillnad i utslag på kvin- nors och mäns ansökningar. Men var i handläggningen uppstår skillnaden? Formulerar läkarna sina utlåtanden olika om kvinnor respektive män när de beskriver personens funktionshinder, handlägger anställda ärendena olika, eller är skillnaderna ett resultat av båda? Vid en första anblick kan det se ut som om riksförsäkringsver- kets statistik och studie motsäger varandra. Det är fler kvinnor än män som har handikappersättning, trots att kvinnor oftare får avslag på sin ansökan. Men avslagen finns inte med i verkets statistik, och varken statistiken eller forskningsstu- dien visar hur många kvinnor och män som skulle ha handikapp- ersättning om alla kände till förmånen, sökte och fick sina ansökningar bedömda på samma sätt. fick tre tusen personer bilstöd, ett ekonomiskt bidrag för att köpa bil som man kan få om man har svårt att förflytta sig och att använda allmänna kommunikationer. av dem som fick sin ansökan beviljad var män. har också studerat skillnaderna mellan kvinnor och män när det gäller avslag på ansökan om bilstöd. fick 39 pro- cent av männen avslag, av kvinnorna fick avslag 1995 (1996). Om ett barns funktionshinder innebär ett extra vårdbehov och ex- trakostnader för familjen kan föräldrarna få vårdbidrag. Vårdbi- drag beviljas för fler pojkar än flickor. var antalet nybeviljade vårdbidrag fyra och ett halvt tusen, och relationen mellan pojkar och flickor var . Det är känt att fler pojkar än flickor har funktions- hinder. Om vårdbidragen 1996 avspeglar verkligheten är skill- naderna mycket stora. Några exempel som gäller nybeviljade vårdbidrag för olika slags funktionshinder: 226 pojkar och 131 flickor fick vårdbidrag på grund av tumör, 85 pojkar och 64 flickor fick vårdbidrag på grund av cp-skador, 281 pojkar och 126 flickor på grund av sjukdom i andningsorganen, bland annat astma, 227 pojkar och 186 flickor på grund av medfödda miss- bildningar. Den ojämförligt största skillnaden finns i psykiska störningar som omfattar bland annat psykoser, utvecklingsstör- ning, autism och DAMP (Läs mer om diagnostisering av DAMP på sidan 36.) 1145 pojkar fick vårdbidrag på grund av psykiska störningar, jämfört med 400 flickor. De enda diagnoser där flickorna var fler var ledgångsreumatism (30 flickor och 19 poj- kar) och öronsjukdomar, framför allt dövhet och hörselskada (103 flickor och 89 pojkar) (1998). Av alla som har hemtjänst eller hemsjukvård är betydligt fler än hälften kvinnor. är hemtjänstmottagarna un- gefär lika många av båda könen, men därefter är kvinnorna i stor majoritet. 1997 var det 194.000 personer som hade hemtjänst el- ler hemsjukvård, och 132.000 av dem var kvinnor (1998). Det blir allt svårare att få hjälp från den kommunala hem- tjänsten. har många kommuner formulerat nya riktlinjer för att spara. Matlagning, städning, tvätt och sådana sysslor betraktas inte längre som bistånd i socialtjänstlagens me- ning, utan kallas service och anses därmed inte vara kommu- nens ansvar. Om man behöver sådan hjälp uppmanas man att köpa tjänster från privata firmor, och att söka socialbidrag om man inte har råd att betala. Kommunernas handlande är inte i linje med socialtjänstlagens bokstav och mening, men eftersom de flesta gamla inte känner till sina lagliga rättigheter att alltid få en hjälpansökan prövad, så fungerar i praktiken de kommunala riktlinjerna som de besparingsinstrument de avses vara. (Szebehely, M, 1996). När den kommunala försämras är det många äldre kvinnor med funktionshinder som får en besvärligare tillvaro. Men nedskärningarna försämrar livsvillkoren även för äldre män och för yngre funktionshindrade personer av båda könen. De flesta har inte så omfattande funktionshinder och hjälpbehov att de har rätt till personlig assistans och andra insatser enligt lagen om stöd och service, LSS. Kvinnors och mäns hjälpbehov Hur ser då kvinnors och mäns hjälpbehov ut? I levnadsnivåunder- sökningarna svarar av kvinnorna med funktionshinder och av männen att de inte behöver någon hjälp. Det är fler kvinnor än män som behöver hjälp men inte får, och som inte får tillräckligt mycket hjälp. I levnadsnivåundersök- ningarna får personerna besvara frågan om de behöver hjälp med matinköp, matlagning, tvätt och städning. När det gäller att gå och handla är det fler av kvinnorna än männen som behöver hjälp, jämfört . Men betydligt fler män behöver hjälp med matlagning (), tvätt () och städning (). Med tanke på att fler kvinnor behöver hjälp med att gå och handla kan männens större hjälpbehov knappast orsakas bara av funk- tionshinder, utan måste nog också förklaras med att många inte lärt sig tvätta, städa och laga mat. Och det ser inte mer hoppfullt ut för jämställdheten bland de yngre. Av männen i åldern behöver hjälp med matlagning. Av kvinnorna behöver hjälp (SCB 1995). , , har gjort en enkät om bland annat hjälpbehov bland medlemmarna i De handi- kappades riksförbund, och Synskada- des riksförbund. Av de personer med rörelsehinder och synskada, som får hjälp på grund av sitt funktionshinder, får de allra flesta hjälp av någon i familjen, en anhörig eller en bekant. Den över- vägande delen tycker att det fungerar bra, och det gäller särskilt männen. Bland kvinnorna med rörelsehinder är det många som hellre skulle vilja ha hjälp utifrån, men som tycker att hem- tjänstavgifterna är för höga (HANDU 1996). I många familjer där kvinnan har ett funktionshinder gör man- nen en mycket större del av hemarbetet än män generellt gör. En jämställd fördelning kan vara en förutsättning för att familjens vardag ska fungera. Det tycks också vara vanligt att förväntar sig att just kvinnor med funktionshinder och deras män ska leva mer jämställt än andra. Om det finns barn i familjen får frågan om hur mycket de ska hjälpa till en särskild innebörd. Ska de behöva vara duktigare än andra barn? En mamma kan be- höva mer praktisk hjälp av sina barn om hon har ett funktionshin- der. Ska hon dessutom för , assistansens eller samhällsekonomins skull ställa krav på barnen, som hon inte skulle ställt om hon inte haft ett funktionshinder? Eftersom kvinnor i regel har huvudansvaret för hemmet är det troligen mer komplicerat för kvinnor än för män att ta emot hjälp i sitt hem. Antingen det är eller en personlig assistent som ska ge hjälpen, så handlar det i regel om att två kvinnor ska arbeta tillsammans i den enas hem. Av den som tar emot hjälpen krävs det planering, respekt och lyhördhet för den andras vilja och en förmåga att förhandla, improvisera och sätta sig över att saker och ting inte blir gjorda precis som hon vill. För den som hjälper gäller det att vara lyhörd, ha respekt och klara att utföra sysslorna så som kvinnan i huset vill, utan att ha alltför många egna åsikter. När Lagen om stöd och service, LSS 2, hade funnits , var det nästan 45.000 tusen personer som hade fått nå- gon av lagens insatser. Av dem var 25.000 män och 20.000 kvin- nor. Nästan hela skillnaden mellan könen finns bland personer med utvecklingsstörning. En intervjustudie i stora utvärdering av lagen visar att av personerna i lagens så kallade personkrets var det fler kvinnor än män som hade flera funktionshinder (, B 1997). Fler kvinnor än män, , hade fått avslag på sina ansökningar om insatser. 2 Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, ger rätt till personlig assistans, ledsagarservice, kontaktperson, bostad med särskild service m m. Lagen om assistansersättning, , ger rätt till assistansersättning om man behöver personlig assistans . cent av kvinnorna tyckte att de hade mindre möjligheter än perso- ner utan funktionshinder att påverka samhället. Av männen var det som tyckte så. Kvinnors och mäns upplevelser av LSS-insatserna skilde sig inte särskilt mycket åt. Både män och kvinnor tyckte att insatserna hade betydelse för deras sociala liv, men kvinnorna värderade dem högre än männen gjorde. Det var däremot fler män än kvinnor som tyckte att insatserna hade ganska stor betydelse för möjligheterna att utnyttja fritiden. En annan studie som gjordes på uppdrag av , vi- sar större skillnad i kvinnors och mäns upplevelser av insatserna. Studien gäller personlig assistans och assistansersättning och gjordes av i tillsammans med medlemmar i handikapporganisation- erna i sex kommuner. I en av studierna har ett antal personer sva- rat på frågor om sina livsvillkor innan och efter de fick personlig assistans (, E och , B 1996). Det visar sig att kvinnorna upplever en mycket större förbättring än männen. Av kvinnorna är det som tycker att de är mycket friare , av männen . Fler kvinnor än män tycker att de har fått större rätt att bestämma själv, är mer respekterade, inte behö- ver planera så mycket som , och är mindre beroende av anhöriga. En kvinna uttrycker skillnaden i livsvillkor sedan hon fått personlig assistans med orden: från att bara vara till att leva. En annan beskriver sin nya frihet så här: Kunna gå på olika evenemang. Ha katt och fiskar. Kunna resa, äta hembakat bröd, ta ett glas vin, bada, gå på promenad, slippa vänta på hjälp, bara säga ifrån så kommer de och hjälper mig. Varför är det fler kvinnor än män som tycker att deras livsvillkor förbättrats så mycket när de fått personlig assistans? Rapportför- fattarna har några tänkbara förklaringar: Kvinnor är kanske mindre vana än män att få hjälp i sitt var- dagsliv. När assistenterna tar hand om en del av det som kvin- norna sett som sitt ansvar – eller andra sett som deras ansvar – kan förändringen upplevas som mer genomgripande. Kvin- norna har kanske också en annan syn på vad det har inneburit att byta mot personlig assistans. Det är mest kvin- nor som arbetar i , och kvinnorna som behöver hjälp kan ha upplevt mötet med kvinnorna i annorlunda än männen. Det finns i stort sett ingen kunskap om könsskillnader när det gäller hjälpmedel. En studie om hjälpmedelsbehov som gjorts bland medlemmar i tre handikappförbund visar dock bland annat att: Kvinnor med rörelsehinder har fler hjälpmedel än männen. Döva och rörelsehindrade kvinnor betalar avgift för sina hjälpmedel oftare än männen. De flesta kvinnor och män med rörelsehinder tycker att de har fått de hjälpmedel som passar bäst för dem. Av de synskadade kvinnorna tycker däremot en tredjedel att de inte har fått hjälpmedel som motsvarar deras behov.