sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Nämnden skall på begäran av försäkrad eller annan skadelidande, arbetsgivare, försäkringsgivare eller domstol yttra sig över ersättnings- fall. g Trots att arbetsskadeersättning kan lämnas enligt denna lag får den skadelidande i stället kräva skadestånd enligt vad som gäller därom. g Den som har utgett skadestånd med anledning av skada som avses i denna lag inträder intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till arbetsskadeersättning. Detta gäller dock inte om arbetsskadeersätt- ningen skulle ha kunnat krävas tillbaka av den skadeståndsskyldige en- ligt 24 § första stycket. g Har arbetsskadeersättning lämnats för en skada som har vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd. Om arbetsskadeersättning har betalats för en skada som omfattas av produktansvarslagen (1992:18), inträder försäkringsgivaren intill det !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 339 utgivna beloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd enligt den lagen. Omfattas en skada av trafikförsäkring enligt trafikskade- lagen(1975:1410) och har arbetsskadeersättning lämnats för skadan, inträder försäkringsgivaren intill det utgivna beloppet i den skadelidan- des rätt till trafikskadeersättning. g Har arbetsskadeersättning lämnats enligt 19 §, får ersättningen krävas tillbaka från den arbetsgivare som varit skyldig att teckna ar- betsskadeförsäkring. g En arbetsgivare som har krävts på belopp enligt 25 § inträder intill det utgivna beloppet i den rätt som enligt 23 § tillkommer försäkrings- givaren. g Den som vill ha arbetsskadeersättning enligt denna lag förlorar rätten därtill, om han eller hon inte väcker talan , beträffande sjukpenning och livränta från den dag ersättningen av- ser, beträffande begravningshjälp för dödsfallet, beträffande annan ersättning från den dag då den försäkrade har er- lagt belopp för vilket ersättning begärs. Har den som vill ha ersättning anmält skadan hos arbetsgivaren eller försäkringsgivaren inom den tid som angetts i första stycket, har han eller hon alltid på sig att väcka talan efter att ha fått del av försäkringsgivarens slutliga ställningstagande i ärendet. Denna lag träder i kraft , då lagen (1976:380) om ar- betsskadeförsäkring upphör att gälla. Äldre bestämmelser gäller fortfa- rande i fråga om skada som har inträffat före ikraftträdandet. Förekommer i lag eller annan författning hänvisning till föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag tillämpas i stället den nya bestämmelsen. 340 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 10.7Författningskommentarer till förslaget till arbetsskadelag Vårt förslag till arbetsskadelag följer till sin uppb yggnad och sitt inne- håll nära patientskadelagen (1996:799), som trädde i kraft . Arbetsskadelagen har visserligen en helt annan räckvidd och del- vis andra utgångspunkter än patientskadelagen. Men de gemensamma dragen är många inte minst när det gäller sambandet med de allmänna skadeståndsrättsliga reglerna i framför allt skadeståndslagen (1972:207). Arbetsskadelagen är inte så detaljerad som LAF. Den innehåller främst regler av mer grundläggande slag om försäkringsplikt, försäk- ringsgivare och försäkringstagare, om skadebegrepp och bevisregler samt om ersättning. Avsikten är att lagens bestämmelser ska fyllas ut med mer detaljerade försäkringsregler enligt vad arbetsmarknadens parter och försäkringsgivaren/na kommer överens om. Att arbetsskadeförsäkringen inte längre ska tillhöra den allmänna socialförsäkringen utan få privaträttslig karaktär innebär också att den inte utan vidare kommer att följa den praxis som i skilda hänseenden är etablerad inom dagens arbetsskadeförsäkring eller den allmänna för- säkringen utan sannolikt efter hand kommer att ta intryck av skade- ståndsrättsliga regler och regler på det privata försäkringsområdet. Om alternativet med TVA genomförs och arbetsskadelagen ersätter LAF, får detta betydelse för lagen om statligt personskadeskydd och andra lagar som finns i anslutning till LAF men också för skade- ståndslagen (1972:207) och lagar på andra rättsområden. Vi har dock, främst av tidsskäl, avstått från att ge förslag till sådana konsekvensänd- ringar i annan lagstiftning. g Denna lag innehåller bestämmelser om rätt till arbetsskadeersätt- ning och om skyldighet för arbetsgivare att ha en försäkring som täcker sådan ersättning (arbetsskadeförsäkring). Arbetsskadeförsäkringen är en tilläggsförsäkring till den allmänna försäkringen enligt lagen (1962:381) därom. Bestämmelserna i lagen om arbetsgivare gäller också uppdrags- &¶RSTA STYCKET har utformats med 1 § patientskadelagen som före- bild. Här anges vad lagen reglerar, dvs. rätten till arbetsskadeersättning samt skyldigheten för arbetsgivare att hålla en försäkring som täcker en sådan ersättning. Benämningen arbetsskadeförsäkring har behållits, !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 341 eftersom det är ett väl inarbetat begrepp, och lagen b ygger på en för- säkringslösning. Lagen innebär att inte bara arbetstagare utan också efterlevande kan ha rätt ersättning. I ANDRA STYCKET klargörs att arbetsskadeförsäkringen är en tilläggs- försäkring till den allmänna försäkringen. Det betyder att vid ett skade- fall ska ersättning i första hand utgå enligt bestämmelserna i 2, 3 och 22 kap. lagen om allmän försäkring (AFL) om ersättning för sjukvård m.m., om sjukpenning samt om rehabilitering och rehabiliteringsersätt- ning. Som framgår av 14 § kan arbetsskadeförsäkringen ersätta vissa särskilt angivna sjukvårdskostnader som inte täcks av den allmänna försäkringen, men i övrigt får arbetsskadeförsäkringen inte fylla ut rätten till ersättning enligt de angivna kapitlen i AFL, t.ex. för karens- 4REDJE STYCKET Dagens arbetsskadeförsäkring följer en väl utvecklad praxis när det gäller vilka yrkesutövare som vanligtvis anses som anställda. Som vi har påpekat i avsnitt 10.5.5 är vi inne i en snabb utveckling av nya anställningsformer. De som inte räknas som anställda är antingen uppdragstagare eller egenföretagare. Det får bli en uppgift för rättsutvecklingen att göra de anpassningar som den nya tiden kräver. Vi har i tredje stycket föreslagit att arbetskadelagens be- stämmelser om arbetsgivare också ska gälla uppdragsgivare. Det inne- bär att samma regler om försäkringsplikt m.m. som gäller för arbets- givare också ska tillämpas på uppdragsgivare och att inte bara anställda utan också uppdragstagare är försäkrade enligt lagen. gFrivillig arbetsskadeförsäkring kan tecknas av 1.egna företagare när det gäller dem själva 2.de som anordnar utbildning när det gäller dem som studerar. Lagen gäller i tillämpliga delar även försäkringstagare som avses i Vad som i lagen sägs om förvärvsarbetande och arbets- skada har därvid motsvarande tillämpning på den som är under utbild- ning och skada som inträffar eleven deltar i organiserad Av framgår att egna företagare får teckna frivillig för- säkring om de ska omfattas av arbetsskadeskyddet. Dagens arbets- skadeförsäkring avser alla förvärvsarbetande, också egna företagare. Också när det gäller studerande av olika slag anser vi att det bör vara upp till de utbildningsansvariga att teckna en frivillig arbetsskadeför- säkring. omfattar LAF vissa grupper av studerande som genomgår en utbildning som anses förenad med en särskild risk för arbetsskada. Motiven till ställningstagandena för TVAs del har angetts i avsnitt 10.5.5. 342 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING Avsikten är att lagens bestämmelser så långt möjligt ska gälla också egna företagare som har tecknat försäkring för sig själva och sådana studerande som utbildningsanordnare har tecknat arbetsskadeförsäkring för. I ANDRA STYCKET har angetts att arbetsskadeförsäkring ska gälla under tid då eleverna deltar i organiserad utbildning. Därmed faller t.ex. hemmastudier utanför. Det får förutsättas att försäkringsgivaren närmare anger i försäkringsvillkoren var gränserna för organiserad ut- bildning ska anses gå. Det är också försäkringsgivare och försäkrings- tagare obetaget att komma överens om längre gående försäkringsvillkor när det gäller de situationer som ska omfattas, se 17 § tredje stycket. gLagen gäller skador som har uppkommit i samband med förvärvs- arbete i . Lagen gäller även skador som har uppkommit i samband med för- värvsarbete utomlands, om arbetet avses vara högst och arbets- tagaren är utsänd av en arbetsgivare med verksamhet här i riket. &¶RSTA STYCKET En arbetsskadeförsäkring enligt lagen gäller med det undantag som har angetts i andra stycket endast vid förvärvsarbete i . Med förvärvsarbete avses såväl arbete som utförs i egenskap av anställd som arbete som utförs av egenföretagare. Däremot är det arbete som en s.k. hemmamake utför i det egna hemmet inte att anse !NDRA STYCKET innehåller samma bestämmelse som 1 kap. 1 § fjärde stycket första punkten i LAF. Någon motsvarighet till specialbestäm- melsen för statliga arbetsgivare som sänder ut anställda utomlands än har inte tagits upp i arbetsskadelagen. Statliga såväl som andra arbetsgivare har enligt 17 § tredje stycket möjlighet att teckna försäkring med en större räckvidd än vad lagen föreskriver. An- gående utländska arbetsgivare, se kommentaren till 17 § första stycket. gMed skada avses i denna lag personskada och skada på protes eller annan liknande anordning som användes för avsett ändamål när skadan inträffade. Vi anser att lagen utöver personskada i skadeståndslagens mening liksom arbetsskadeförsäkringen enligt LAF bör ersätta skada på protes eller liknande anordning. Den praxis som redan finns när det gäller detta bör kunna vinna tillämpning också enligt den nya lagen. Vanliga glasögon, kontaktlinser, hörapparater eller käppar anses exem- pelvis inte som protes eller liknande anordning, och skada på kläder er- sätts heller inte. gRätten till arbetsskadeersättning får inskränkas endast på grund av omständighet som har inträffat efter skadehändelsen och som enligt !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 343 lagen (1927:77) om försäkringsavtal kan medföra begränsning av för- säkringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbelopp. Bestämmelsen har utformats efter mönster av 4 § patientskadelagen. En omständighet som kan begränsa försäkringsgivarens skyldighet att utge försäkringsbeloppet är att den skadelidande inte gjort vad han kunnat för att begränsa skadan (52 § försäkringsavtalslagen). g Arbetsskadeersättning lämnas för skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Med annan skadlig inverkan avses in- verkan av en faktor som med hög grad av sannolikhet kan ge upphov till en sådan skada som den försäkrade har. Om en försäkrad har varit utsatt för olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet, skall skada som han eller hon ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan, om övervägande skäl talar för det. Det generella skadebegreppet inom arbetsskadeförsäkringen har be- hållits i förslaget till arbetsskadelag. Däremot lämnar vi förslag på två alternativa lösningar när det gäller sambandsreglerna. Huvudförslaget innebär att de nuvarande reglerna också förs över oförändrade till den Ett alternativt förslag har tagits in under den följande ru- briken ALTERNATIV. Förslagen har diskuterats i de allmänna motive- ringarna i avsnitt 10.5.6. Bestämmelserna i förevarande paragraf motsvarar i det närmaste ordagrant 2 kap. 1 § första stycket och 2 § nuvarande lag. De torde inte behöva kommenteras i detta sammanhang. Man får räkna med att den lagtillämpning och den praxis som utbildat sig sedan bestämmelserna kom till 1993 åtminstone till en början får bilda utgångspunkten också för prövningen inom TVA. g!RBETSSKADEERS¤TTNING L¤MNAS F¶R SKADA P¥ F¶RS¤KRAD OM DET F¶RE LIGGER ¶VERV¤GANDE SANNOLIKHET F¶R ATT SKADAN ¤R ORSAKAD AV OLYCKSFALL ELLER ANNAN SKADLIG INVERKAN I ARBETET 6ID BED¶MNINGEN AV OM DET F¶RELIGGER ¶VERV¤GANDE SANNOLIKHET SKALL S¤RSKILT BEAKTAS HUR MEDICINSKT BELAGT ELLER SANNOLIKT DET ¤R ATT DEN P¥ST¥DDA FAKTORN I ARBETSMILJ¶N KAN ¥STADKOMMA EN S¥DAN SKADA SOM DEN F¶R S¤KRADE HAR BLIVIT UTSATT F¶R 344 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING HUR L¤NGE ELLER HUR OFTA OCH HUR INTENSIVT DEN F¶RS¤KRADE HAR VARIT UTSATT F¶R DEN P¥ST¥TT SKADLIGA FAKTORN SAMT OM OCH I VILKEN M¥N DEN F¶RS¤KRADE HAR VARIT UTSATT F¶R ANDRA SKADEBRINGANDE FAKTORER UNDER DEN TID HAN ELLER HON INTE F¶RV¤RVS ARBETAT Som ett alternativ till de nuvarande reglerna föreslår vi att det ska in- föras en ny sambandsregel som överensstämmer med den som finns i patientskadelagen och miljöskadelagen (1986:225) och som också knyter an till beviskrav som har ställt upp i vissa si- tuationer inom skadeståndsrätten, särskilt vid svårutredda medicinska och tekniska förlopp. Vi anser att den här föreslagna bevisregeln skulle kunna vara lättare att förstå och enklare att tillämpa än dagens mer sammansatta sam- bandsregler i skilda led. Inte minst för läkarna skulle det säkerligen underlätta bedömningen om man på detta sätt fick göra en mera sam- manfattande vägning i skadefallen av de faktorer som talar för och emot. Invändningen att regler har fått tillämpas att de inte redan nu bör ersättas med nya har inte samma relevans i alternativet med TVA. Ansvaret och administrationen skulle ju föras över från staten och de allmänna försäkringskassorna till arbetsmark- nadens parter och ett eller flera försäkringsbolag uppb yggda efter de försäkringsmässiga principer som finns på den privata marknaden. Självfallet inställer sig frågan vilken faktisk betydelse en regel i ar- betsskadelagen av detta slag skulle få. Skulle det betyda en mot den försäkrade generösare tillämpning eller en restriktivare än den som funnits i tillämpningen av LAF? Det går troligen inte att få ett alldeles säkert eller för alla tider giltigt svar på en sådan fråga. Avsikten är emellertid inte att öppna för en generösare tolkning, en- dast att åstadkomma begripligare regler och därmed också medverka till en så riktig tillämpning som möjligt. Vid en jämförelse med den ut- formning som dagens regler har är det emellertid svårt att tro att den föreslagna regelförändringen i sig skulle vara ägnad att leda till vare sig en skärpning eller en lindring av beviskravet. &¶RSTA STYCKET har delvis utformats efter mönster av 6 § patient- skadelagen. Liksom i LAF görs en uppdelning av skadeorsakerna i olycksfall och annan skadlig inverkan. Det finns en relativt rikhaltig praxis från tillämpningen av både YFL och LAF om vad som förstås med olycksfall, likaså när en skada ska anses inträffat i arbetet. Denna praxis kan givetvis tjäna till ledning också vid tillämpningen av arbets- skadelagen. Man får dock utgå från att tillämpningen av reglerna inom SOU 1998:37 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 345 skadeståndsrätten och på det privata försäkringsområdet kommer att färga av sig successivt på tillämpningen av TVA. Som framgår av 7 och 9 §§ gäller vissa inskränkningar i arbets- skadebegreppet när det gäller skador av psykisk och psykosomatisk natur samt smittosamma sjukdomar. I övrigt kan alla slags sjukdomar som är relaterade till arbetet anses som arbetsskador. Till skillnad från vad som annars är det vanliga i andra länder föreslår vi således ingen särskild förteckning över sjukdomar som kan erkännas som arbetssjuk- domar i försäkringssammanhang. Vi har emellertid i avsnitt 5.6 föreslagit att för LAFs del ska ta fram beskrivningar till ledning för tillämpningen av mer svårbedömda sjukdomar, särskilt de i rörelse- och stödjeorganen. Vi anser att också i alternativet med TVA kan det finnas anledning att utfärda sådana beskrivningar på förslag av yrkesmedicinsk expertis. Någon föreskrift om detta bör dock inte tas upp i arbetsskadelagen. Den alternativt föreslagna bevisregeln om övervägande sannolikhet innebär helt enkelt att skälen för ett samband ska vara tyngre än skälen mot ett samband. Rimligen innebär detta att bevispunkten ska ligga tämligen klart över 50 procents sannolikhet, kanske vid ca 60 procents sannolikhet. I vågskålen ska läggas i första hand hur belagt eller åtminstone san- nolikt det är enligt vad den medicinska vetenskapen kan säga vid råd- ande tidpunkt att den ifrågavarande sjukdomen kan orsakas av en viss faktor i arbetsmiljön. I andra hand är det fråga om hur länge och hur intensivt den skadade har varit utsatt för den skadliga faktorn. Och i tredje hand kommer givetvis frågan upp i vilken mån den skadade har varit utsatt för skadebringande faktorer utanför arbetet, t.ex. . Vi har föreslagit att dessa faktorer ska beaktas särskilt när bevis- regeln tillämpas. Men givetvis kan även andra faktorer spela in, t.ex. ärftlighet och ålder. Uppräkningen av förhållanden som ska vägas mot varandra är ingalunda uttömmande. Vi har dock sett ett viktigt pedago- giskt syfte med att exemplifiera de vanligaste konkurrerande orsakerna i själva lagtexten. Ytterligare förhållanden som det kan bli aktuellt att väga in är den skadades fysiska eller psykiska tillstånd före händelsen. Det bör dock beaktas att man inom arbetsskadeförsäkringen anses vara försäkrad i befintlig skick. uttalade att denna princip rimligen måste tillämpas så att faktorer i arbetet som rent all- mänt inte kan anses som skadliga inte heller för en extremt känslig per- son ska kunna anses utgöra skadlig inverkan. Föredragande statsrådet hade (prop. 1992/93:30 s. 20) i sak inga invändningar mot den uttolk- ning av principen om försäkrad i befintligt skick som Arbetsskadeför- säkringsutredningen hade gjort men framhöll som sin stånd- 346 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING punkt att praxis, liksom , bör klargöra hur principen ska tilläm- pas i detta avseende. som också vi ansluter oss till denna tolkning av principen om befintligt skick vill vi påpeka att det även i detta sammanhang har hävdats att man som ett led i den uppstramade tillämpningen av LAF inte längre tar tillräcklig hänsyn till att de försäkrade kan ha varierande grad av mottaglighet för skador. Inte sällan påstås detta gälla i synen på mäns och kvinnors olika fysiska förutsättningar att tåla påfrestningar på rörelse- och stödjeorganen. En regel om övervägande sannolikhet tar i och för sig inte bort be- hovet av att ibland slå fast att den försäkrade har varit utsatt för ett olycksfall i arbetet eller för någon annan faktor som anses eller påstås vara skadlig. Om det inte kan styrkas att en olycka verkligen skett eller att en annan påstått skadlig faktor förekommit i arbetet, ska givetvis ett yrkande om att en skada ska betraktas som arbetsskada avslås på den grunden. gSom arbetsskada anses inte en skada av psykisk eller psykosoma- tisk natur som är en följd av en företagsnedläggelse, en arbetstvist, bristande uppskattning av den försäkrades arbetsinsatser, vantrivsel med arbetsuppgifter eller arbetskamrater eller därmed jämförliga för- hållanden. Vad som sägs i första stycket gäller inte om skadan har sin grund i trakasserier eller andra kränkningar av den försäkrade eller i andra lik- nande, påtagliga brister i arbetsmiljön. &¶RSTA STYCKET överensstämmer med 2 kap. 1 § andra stycket LAF. !NDRA STYCKET Av våra allmänna övervägandena i avsnitt 5.3.3 framgår att avsikten med tillägget är att förtydliga rättsläget och klar- göra att undantagsbestämmelsen inte får tolkas extensivt. Som också har lagts fast i domar av Försäkringsöverdomstolen är trakasserier och mobbning exempel på skadlig inverkan som kan ge upphov till psy- kiska eller psykosomatiska besvär av sådan art att de kan betraktas som arbetssjukdom. Även andra kränkningar av den försäkrade i hans eller hennes arbete kan utgöra skadlig inverkan och leda till att psykiska eller psykosoma- tiska besvär anses som arbetssjukdom. Hit hör exempelvis olika former av starkt ovänligt bemötande som vårdpersonal och andra kan utsättas för av dem de är satta att vårda eller ge service, jfr. FÖD 1982:12 om elevtrakasserier av lärare. Hit hör också kränkande särbehandling eller andra grova brister i arbetsledning. Likaså bör psykiska besvär som beror på kraftig stress vid andra starka psykiska påfrestningar i arbetet kunna erkännas som arbetsskada, jfr t.ex. FÖD 1983:9 om medverkan i arbetstidsstudier. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 347 Som framgår av den föreslagna lagtexten måste det röra sig om på- tagliga brister i arbetsmiljön. Det säger sig självt att gränsen mot all- män vantrivsel med arbetsuppgifterna kan vara svår att dra. De numera lagfästa undantagen från det generella skadebegreppet får emellertid inte locka till något slentrianmässigt avvisande av en anmälan om ar- betssjukdom på grund av psykiskt påfrestande förhållanden i arbetet. Det bör enligt vår mening fordras en noggrann utredning innan man i ett enskilt fall tar ställning till att det rör sig om ett undantag av angivet slag från huvudregeln att också psykiska och psykosomatiska sjuk- domar faller under det generella skadebegreppet. gOlycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbe- tet. Paragrafen överensstämmer med 2 kap. 1 § tredje stycket LAF. Regeln har stor praktisk betydelse, eftersom färdolycksfallen utgör en betydande del av de skador som reglerats inom arbetsskadeförsäkringen och tidigare yrkesskadeförsäkringen. Den praxis som har utbildat sig vid tillämpningen av äldre lag kan antas få betydelse också vid tillämpningen av arbetsskadelagen. g Om skada som beror på annat än olycksfall har framkallats av smitta, anses den som arbetsskada i den mån det framgår av försäk- ringsvillkoren. Paragrafen har utformats med 2 kap. 1 § sista stycket LAF som mönster. Undantaget från det generella skadebegreppet när det gäller smitta gäller endast vid annan skadlig inverkan. Har skadan berott på olycksfall, kan den alltid anses som arbetsskada, även om den har framkallats av smitta. Undantaget vid annan skadlig inverkan har i LAF sin grund i att man inte ansett det riktigt att arbetsskadeförsäkringen ska ge ersättning vid förkylningssjukdomar och andra liknande infek- tionssjukdomar som var och en kan drabbas av antingen man förvärvs- arbetar eller inte. Vi har ansett att frågan om vilka sjukdomar på grund av smitta som ska kunna ersättas enligt lagen är av så grundläggande karaktär och så speciell att det bör framgå av lagtexten att det gäller sär- skilda försäkringsvillkor för de fall försäkringen omfattar sjukdomar som framkallats av smitta på annat sätt än genom olycksfall. Vi räknar med att avtalsparterna träffar en överenskommelse i frågan med ut- gångspunkt från vad som gäller enligt LAF och 5 § förordningen (1977:284) om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskydd (FASP). I avsnitt 5.4 har vi föreslagit vissa ändringar i bestämmelserna. 348 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING g Skada till följd av annat än olycksfall anses ha inträffat den dag då skadan visade sig. Den s.k. visandedagen har haft stor betydelse vid tillämpningen av LAF och YFL. Den kommer säkerligen att spela en stor roll också vid tillämpningen av en ny arbetsskadelag, framför allt när det gäller att avgöra om gammal eller ny lag ska tillämpas. Vid olycks- fallsskador har det framstått som självklart utan någon särskild regel att de ska anses ha inträffat dagen för olycksfallet. Sjukdomar som framkallats av annan skadlig inverkan ska enligt den aktuella bestämmelsen anses ha inträffat den dag då skadan visade sig. I allmänhet anses skadan visa sig när en läkare konstaterar sjuk- domen enligt besöksjournal eller intyg. Men kan det beläggas att den visat sig tidigare gäller den tidpunkten. Det finns en hel del rättsfall från tillämpningen av YFL och LAF som kan få betydelse också för en ny lag. Som visandedag har t.ex. ansetts den dag sjukdomen framträdde på röntgenfotografier, även om man först satte sjukdomen i samband med arbetet. (UR ARBETSSKADEERS¤TTNINGEN BEST¤MS g Arbetsskadeersättningen bestäms enligt 5 kap. 1 § första stycket p.