sou · GMB38d2 · 1999-01-01 00:00:00 — s. 100 f.). Detta kan vara fallet då det är en faktisk omöjlighet att använda ett varumärke under avvaktan på ett nödvändigt godkännande av annan myndighet såsom säkerhetsmärkning av en produkt eller registrering av en farmaceutisk specialitet. Finansiella svårigheter, svårigheter att f å arbetskraft eller att erhålla råmaterial eller svårigheter vid marknadsföring- en bör däremot inte utgöra giltiga skäl. Bruket skall gälla alla varor som märket är registrerat för. Hävning kan annars ske partiellt, dvs. om det finns grund för hävning endast för en del av de varor som ett märke har registrerats för skall registreringen häva s endast för dessa varor (25 b §). Registreringen består dock för de varor för vilka varumärket brukas. Användningstvånget är alltså produktrelaterat . Det är således inte möjli gt att bibehålla registreringen av ett varumärke för alla de varor som det är registrerat för endast genom att göra ett verklig t bruk av märket för några av dessa varor. 12.2.5Överlåtelse av varumärken m.m. Rätten till ett varukännetecken kan överlåtas (32 §). Det sker vanligen i samband med överlåtelse av en rörelse till vilket kännetecknet är knutet . Om inte något annat avtalas, ingår kännetecknet i en överlåtelse. Rätten till ett varukännetecken kan också licensieras, dvs. innehavaren av ett varumärke kan ge någon annan rätt a tt använda varumärket för en del eller alla de varor som varumärket är registrerat för samt för hela eller delar av landet (34 §). Licensieringen kan alltså avse såväl registrerade so m inarbetade varumärken. Licensen kan vara antingen exklusiv, dvs. att licensgivaren åtar sig att inte upplåta licens åt annan, eller icke-exklusiv , vilken inte medför att licenstagaren får ensamrätt att bruka varumärket . Licensiering kan på begäran antecknas i varumärkesregistret men har ingen rättslig betydelse. Skyddet för ett varumärke eller den varumärkesrättsliga ensamrätten ä r nationellt begränsad. Den gäller således inom riket (skydd genom registre- ring eller inarbetning) eller lokalt eller regionalt inom riket (skydd genom inarbetning). Behovet av ett vidare geografiskt rättsskydd har lett till flera är ansluten till Pariskonventio- nen för industriellt rättsskydd () , Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights (TRIPs) samt Madridprotokollet. är också bundet av förordningen EEG 40/94 om gemenskapsvarumärken. är nära nog världsomfattande. Syftet med konventionen är att säkerställa att innehav are av immateriella rättigheter i ett land som är anslutet till konventionen kan uppnå ett fullgott skydd också i övriga til l konventionen anslutna länder. bygger på vissa grundläg- gande principer, bl.a. principerna om nationell behandling och om minimiskydd. Bestämmelsen om nationell behandling finns i artikel 2 (1). Den innebär att medlemsländerna är förpliktade att bereda dem som tillhör ett anna t medlemsland ett i princip minst lika omfattande rättsskydd som landet erbjuder sina egna medborgare i fråga om den industriella äganderätten . Med medborgare avses både fysiska och juridiska personer. Skyddsobjektet för bestämmelsen om nationell behandling är alltså det industriell a rättsskyddet, vilket omfattar t.ex. varumärkesrätten. Bestämmelserna om minimiskydd reglerar dels vilka registreringshinder den nationella lagstiftningen måste innehålla, dels vilka omständighete r som inte får utgöra hinder för registrering av varumärken. Konventione n för eskriver således endast minimirättigheter och nationell behandling fö r utlänningar, men den reglerar inte det nationella skyddets utformning (, Noveller i varumärkesrätt, 1990, s. 22). Enligt artikel 7 får beskaffenheten av den vara på vilken ett fabriks - eller handelsmärke är avsett att anbringas inte i något fall utgöra hinder mot registrering av märket. Syftet med bestämmelsen är att det industriell a rättsskyddet skall vara oberoende av om den vara som skyddet avser kommer att säljas i landet. Som exempel kan nämnas att registrering inte kan vägras för att varumärket i fråga är avsett att användas som benämning på ett läkemedel som inte godkänts i landet eftersom varumärkesinnehava- ren kan ha ett intresse av att säkerställa ensamrätt till märket för det fal l läkemedlet senare godkänns för försäljning. Artikeln är också tillämplig när försäljni ng av vissa varor är förbehållen ett monopol (Bodenhusen, Guide to the Application of the Convention for the protection of Industrial Property as revised in in 1967, 1968, s. 128). Enligt artikel 6 quinquies, telle quelle regeln, skall varje varumärke som är vederbörl igen registrerat i sitt hemland kunna registreras och erhålla ett skydd i sin ursprungliga form (telle quelle) i övriga unionsländer, med de förbehåll som anges i artikeln (section A). För rätt till sky dd krävs att märket är vederbörligen registrerat samt att registreringen har ägt rum i ett s.k. hemland. Med hemland avses enligt artikeln det land där sökande n har ett verkligt industri- eller handelsföretag eller, om sökanden inte har ett sådant företag i ett unionsland, de t unionsland där sökanden har sitt hemvist. Om sökanden inte har hemvist i ett unionsland räknas det land i vilket sökanden är medborgare so m hemland. Ett varumärke som uppfyller villkoren i bestämmelsen får i de övrig a unionsländer skydd i sin ursprungliga form. Bestämmelsen medför doc k inte att medlemsländerna måste tolka själva varumärkesbegreppet på et t sätt som avviker från det som förekommer i nationell lagstiftning. Et t unionsland behöver således inte ge skydd åt något som enligt den nationella lagen inte uppfyller kraven för att betecknas som ett varumärke (Bodenhau- sen, s. 111, , s. 21). Registrering kan vägras eller förklaras ogiltig endast i tre särskil t angivna situationer (section B). Bland annat kan detta ske om varumärket strider mot god sed eller allmän ordning, eller om märket är sådant att det kan vilseleda allmänheten (tredje punkten). Ett varumärke kan anses strida mot god sed eller allmän ordning om det innehåller obscena bilder, en religiös symbol eller en symbol som betecknar ett offentligrättsligt organ eller en beckning på ett politiskt parti som har förbjudits. Ett varumärk e som felaktigt antyder att varan håller en viss kvalitet eller har ett visst geografiskt ursprung kan bedömas som vilseledande (Bodenhausen s. 116). Avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights; ) är ett av de många avtal som de multilaterala handelsförhandlingarna som kommit till ino m ramen för Allmänna tull- och handelsavtalet () resulterade i . Förhandlingarna resulterade också i ett avtal om upprättandet av Värld - shandelsorganisationen (; WTO). Avtalet finns intaget i prop. 1994/95:35, del C s. 103 ff.. Avtalet behandlar skyddet av de immaterialrättsliga ensamrätterna och innefattar bestämmelser om bl.a. varumärken. Avtalets syfte är att främja ett effektivt skydd av immaterialrätterna och att motverka den internationel- la handeln med förfalskade varor. Den svenska lagstiftningen bedömde s redan före ikraftträdandet av avtalet i huvudsak uppfylla dess krav (a . prop., del A, s. 64). Bestämmelserna i är av s.k. minimikaraktär. Medlemslän- derna kan alltså införa ett längre gående skydd i de nationella rättsordning- arna. I avtalet klargörs dess förhållande till andra viktigare immaterialrätt- sliga konventioner såsom . Jämfört med den konventio- nen har medfört ett förstärkt skydd på en rad punkter. De t har för för sta gången i det internationella regelsystemet om immaterialrätt t.ex. införts en bestämmelse om mest gynnad nationsbehandling. Denn a bestämmelse innebär att alla immaterialrättsliga förmåner som en medlem beviljar en annan medlems rättssubjekt och ovillkorligt skall medges alla andra medlemmars rättssubjekt (artikel 4). Avtalets bestämmelser som rör varumärken har utgjort förhållandevis okontroversiella områden (a. prop. s. 67). Genom bestämmelserna utsträcks varumärkesskyddet till att gälla även märken som avser tjänster. Tvångsli- censiering av varumärken förbjuds och möjligheten att föreskriva villko r om att utländska varumärken måste användas i kombination med lokal a märken begränsas. Av artikel 20 framgår att användningen av ett varumärke i näringsverk- samhet inte oskäligt skall försvåras av särskilda krav, såsom användning tillsammans med ett annat varumärke, användning i särskild form elle r användning som minskar dess förmåga att särskilja varor och tjänster som tillhandahålls i en näringsverksamhet från dem som tillhandahålls i e n annan. Detta utesluter dock inte krav på att varumärket skall användas med angivande av tillverkaren av varorna eller tjänsterna i fråga, tillsamman s med, men utan att sammankoppla det med det varumärke som särskiljer tillverkarens egna varor och tjänster. Enligt artikel 15 (4) får varuslaget eller arten av tjänster som et t varumärke skall användas för aldrig utgöra hinder för registrering a v varumärket. Rådets förordning (EG) nr 40/94 av den 20 decemb er 1993 om gemenskap- svarumärken trädde i kraft . Förordningen har direk t effekt i och är alltså direkt tillämp lig här. Förordningen har medfört ändringar i varumärkeslagen. Bland annat har 14 § ändrats samt ha r bestämmelserna 34 a34 j och 6567 §§ införts (prop. 1995/96:26, rskr. 1995/96:66 och SFS 1995:1277 och SFS 1995:1278). Ändringarna trädde i kraft samt såvitt avser bl.a. 14 § första stycket 9 . Genom förordningen har ett gemenskapsrättsligt varumärkessyste m skapats som innebär att man genom en ansökan om registrering kan f å varumärkesrätt till ett kännetecken som gäller inom hela den europeiska unionen. Om registrering av ett varumärke inte kan godkännas i något av medlemsländerna kan märket inte registreras som ett gemenskapsvarumär- ke. Det gemensamma varumärkessystemet är avsett att fungera parallell t med de nationella varumärkeslagarna. Rättssubjekt i samtliga länder som är anslutna till kan utnyttja varumärkessystemet enligt förordningen. En ansökan om registrering av ett gemenskapsvarumärke kan göras hos antingen den inre marknaden, varumärke och mön ster (Varumärkesbyrån), som handhar det gemenskapsrättslig a varumärkessystemet, eller lämnas in till den nationella registreringsmyndig- heten i en av medlemsstaterna. Förutsättningarna för att ett kännetecke n skall kunna registreras som ett gemenskapsvarumärke och registreringsför- farandet regleras uteslutande i förordningen. Kriterierna för vilka känne - tecken som kan registreras och bestämmelserna om hinder för registrering motsvarar reglerna i varumärkesdirektivet (89/104/EEG) och därmed i sakligt hänseende också vad som stadgas i varumärkeslagen. Ensamrätten till ett gemenskapsvarumärke innebär att annan i närings- verksamhet inte får använda ett identiskt eller liknande kännetecken fö r varor eller tjänster av samma eller liknande slag. Om gemenskapsvarumär- ket är väl ansett i gemenskapen omfattar ensamrätten också varor oc h tjänster utanför gränsen för varuslagslikhet. Registreringen av ett gemen- skapsvarumärke gäller och kan förnyas ett obegränsat antal gånger. Ett gemenskapsvarumärke kan ingå i en överlåtelse av den rörelse som det används i, men kan också överlåtas separat. Avtal om överlåtelse skall vara skriftlig och antecknas i registret för gemenskapsvarumärken för att märket skall få verkan för den till vilken överlåtelse har skett. Licensiering av ett gemenskapsvarumärke kan också äga rum. Både en överlåtelse och en upplåtelse av licens måste antecknas i registret för att vara giltig mo t tredje man. Vid prövningen av ansökningar om varumärken och internationell a varumärken som skall gälla i skall äldre förväxlingsbara gemen - skapsvarumärken vara hinder för registrering respektive för giltighet a v varumärket i (14 § första stycket 9). Rätten till ett varumärke som är registrerat i och som är föremål för en registrering me d internationell verkan skall kunna pantsättas. Detsamma skall gälla för en svenska varumärkesansökan eller för en begäran om att en internationel l varumärkesregistrering skall gälla i (34 a34 j §§). var 41 länder anslutna till Madridöverens - kommelse om den internationella registreringen av varumärken (prop. 1994/95:59 s. 22). har aldrig anslutit sig. På grund av den dåliga anslutningen utarbetade den internationella byrån hos för den Intellektuella ägande rätten () ett protokoll till Madridöveren- skommelsen (Madridprotokollet). Madridprotokollet trädde i kraft . Protokollet får tillträdas av stater som har tillträt t och under vissa förutsättningar också av mellanstatliga organisationer. har godkänt protokollet. För att uppfylla sin a åtaganden enligt Madridprotokollet har bestämmelserna i 5064 §§ varumärkeslagen införts (prop. 1994/95:59, rskr. 1994/95:108, SF S 1994:1510). Bestämmelserna i varumärkeslagen trädde i kraft . Protokollet skapar ett system för internationell varumärkesregistrering som i huvuddragen stämmer över ens med det som gäller enligt Madridöve- renskommelsen (a. prop. s. 27 ff.). På grundval av en internationell ansökan görs en internationell registrering hos internationella byrå som får skydd inom de avtalsslutande parternas områden som har angetts i ansökan. Detta gäller dock endast om inte inom vederbörande part s varumärkesmyndighet underrättar byrån om att skydd inte kan medges. En för utsättning för att vägra skydd är att den nationella lagen tillåter såda n vägran. Vägran kan grundas på samma skäl som enligt skulle ha kunnat åberopas vid prövning av en nationell ansökan o m registrering av samma märke. Om det skydd som följer av en internationell registrering utsträcks till en stat i vilken det redan föreligger en nationell registrering, skall de n internationella registreringen anses ersätta den nationella eller regionala registreringen. En förutsättning är att båda registreringarna står i samm a persons namn och att samtliga varor och tjänster som omfattas av den nationella eller regionala registreringen också är upptagna i den internatio- nella registreringen. En internationell registrering av ett varumärke enligt protokollet är giltig och kan förnyas ett obegränsat antal gånger . är den internationella registreringen doc k beroende av den ursprungliga nationella registreringen; den internationella registreringen upphör om den ursprungliga ansökan inte inom den angivna tiden resulterar i en registrering eller om registreringen hävs eller förlorar sin verkan. Innehavaren av den internationella registreringen kan växla med avseende på alla eller vissa av de avtalsslutande parterna där registreringen gäller och med avseende på alla eller vissa av de varor eller tjänster som den omfattar. Den benämning eller det namn under vilken en näringsidkare driver sin verksamhet kallas firma (1 § firmalagen). Firman är alltså ett kännetecken för en rörelse. Med firma avses i firmalagen endast det fullständiga namnet på rörel sen. Näringsidkare kan också driva delar av sin rörelse under e n särskild benämning, dvs. under en bifirma (1 § första stycket). Firmarätten kan endast förvärvas av en näringsid kare. Reglerna i firmalagen komplette- ras för olika rättssubjekt a v bestämmelser i andra lagar såsom aktiebolags- lagen (1975:1385) och handelsregisterlagen (1974:157). Firmadominanten kallas, liksom andra kännetecken som symboliserar röre lsen, ett sekundärt kännetecken (1 § andra stycket). Ett sekundärt kännetecken är en förkortning av huvudfirman. Som exempel kan nämnas firman ; firmadominanten är . (har också en registrerad bifirma, nämligen Preppens). Ett sekundärt kännetecken kan utgöras av alla typer av objekt, t.ex. ord, siffror, bokstäver, figurer och slogans. Firmalagen är tillämplig på båd e firmor och sekundära kännetecken. Som samlingsbeteckning för firma och sekundärt kännetecken använder firmalagen beteckningen näringskänne- tecken (1 § tredje stycket). Firmalagen har ett nära samband med varumärkeslagen. Det känneteck- en som utgör firma kan utgöra ett varumärke och är därme d reglerat också av varumärkeslagen. Överhuvudtaget finns det likheter i vissa avseenden av lagarnas uppbyggnad. Firmaskyddet uppkommer antingen genom inarbetning eller registrering. Rätten till ett sekundärt kännetecken kan dock endast uppkomma genom inarbetning. Förutsättningarna för att en firma skall anses inarbeta d motsvarar de som gäller för att ett varumärke skall anses inarbetat (2 § tredje stycket firmalagen, jfr 2 § tredje stycket varumärkeslagen). När det gäller registrering av en firma innehåller firmalagen bara generella försk rifter. Dessa kompletteras av associationsrättsliga lagar (2 § andra stycket). För bl.a. aktiebolags och handelsbolags firmor föreligger et t registreringstvång (2 kap. 9 § samt 16 och 18 kap. aktiebolagen [1975:1385] och 1 kap. 1 § lagen om handelsbolag och enkla bolag [1980:1102] jämfört med 4 § ff. handelsregisterlagen [1974:157]). Bland de generella föreskrifterna finns kravet på särskiljningsförmåga (9 § första stycket). Vad som ovan under 12.2.2 anförts om särskiljnings- förmåga för varumärken gäller i allt väsentligt för firmor. De registrerings- hinder som finns uppräknade i 10 § firmalagen motsvarar också i stora drag vad som stadgas i varumärkeslagens hinderskatalog. Näringsidkare få r använda sitt släktnamn som näringskännetecken utan registrering oc h oberoende av inarbetning (4 §). Skyddet gäller endast under förutsättning att rätt till namnet föreligger enligt namnlagen. Inom det område som näringsidkaren åtnjuter skydd för närings - kännetecken får inte annan obehörigen använda näringskännetecken so m är förväxlingsbart med näringsid karens släktnamn eller skyddade varumär- ke (5 §). Oavsett registrering eller inarbetning erhåller alltså näringsidkare firmarättsligt skydd för sina skyddade näringskännetecken. Firmaskyddet innebär en ensamrätt till firman. Skyddet gäller gentemot användning av förväxlingsbara kännetecken. I likhet med vad som gälle r inom varumärkesrätten anses två näringskännetecken som huvudregel vara förv äxlingsbara endast om de avser verksamhet av samma eller liknande slag (6 § första stycket). Firmalikheten i förening med bransch- elle r verksamhetslikheten tjänar alltså som utgångspunkt för bedömningen a v huruvida två näringskännetecken är förväxlingsbara. Från kravet p å verksamhetslikhet finns ett undantag på motsvarande sätt som ino m varumärkesrätten för kännetecken som är väl ansedda i landet (6 § andr a stycket). Enligt såväl aktiebolagslagen som handelsregisterlagen är det dock en föru tsättning för själva registreringen att en firma för vilken sökt s registrering tydligt skiljer sig från andra i registret införda och beståend e firmor oavsett branschlikhet. 3 § firmalagen förbjuder användningen av förväxlingsbara näringskän- netecken men däremot inte användningen av varukännetecken som ä r förväxlingsbara med ett näringskännetecken. Enligt 3 § varumärkeslagen får en näringsidkare skydd för sin firma mot användningen av förväxlings- bara varukännetecken. Bestämmelsen i 3 § varumärkeslagen ger dock inget skydd mot sekundära kännetecken. Sådana kännetecken fyller emellerti d oftast både en varukänneteckens- och firmafunktion. Om de är inarbetade är de det därför vanligen som varuk ännetecken och sekundära kännetecken. En näringsidkares varumärke skyddas mot användning en av ett förväxlings- bart näringskännetecken i enlighet med 5 § varumärkeslagen. Bestämmel- sen i 4 § samma lag ger bara skydd mot användningen av förväxlingsbara varukännetecken. Frågan huruvida det är varumärkeslagen eller firmalagen som är tillämplig i ett enskilt fall avgörs av den typ av kännetecken var s användning påstås utgöra ett inträng i ensamrätten. Till skillnad mot vad som föreskrivs för varukännetecken får en firma inte överlå tas annat än i samband med rörelsen (13 § första stycket). E n överlåtelse av verksamhe ten innefattar överlåtelse också av firman om inte annat avtalas. (Vissa undantag gäller dock för det fall att överlåtaren s släktnamn ingår i firman.) Sekundära kännetecken kan däremot frit t över låtas. Blir ett sådant kännetecken vilseledande efter överlåtelsen ka n dess användning förbjudas. Sådant förbud liksom andra förbud mot visst användande av firma, däribland firmaintrång, kan förenas med vite . Innebörden av vad som avses med vilseledande är i princip densamma som enligt varumärkeslagen. Firmarätten upphör för inarbetade näringskännetecken när det int e längre är känt som beteckning för innehavarens verksamhet inom e n betydande del av omsättningskretsen. Skyddet för registrerade näringskän- netecken gäller utan tidsbegränsning till dess innehavaren begär avregistre- ring. II Överväganden och förslag 13 Utgångspunkter för lagstiftningen 13.1Reklam effekter och sammanhang Den svenska alkoholpolitiken syftar till att hålla nere konsumtionen. Insikten om att ett bruk av alkohol kan leda till missbruk motiverar restriktiviteten i den förda politiken. Anledningarna till att människor blir missbrukare är flera och komplexa, och man kan ofta inte peka på en enskild orsak. Alkoholreklamen syftar till att garantera efterfrågan på alkoholdrycker eller hindra att nya varumärken etableras. Den kan också påverka övergång- en till andra varumärken än dem som konsumenten har föredragit. Producenter m.fl. kan också nå nya konsumenter med reklam. Den kan kanske påverka konsumtionsmönstret i en från hälsosynpunkt gynnand e riktning. Det är svårt att mäta de effekter alkoholreklamen har eller kan ha på konsumtionen. Att i detta hänseende isolera reklamens påverkan frå n påverkan av faktorer som t.ex. pris, tillgänglighet och sociala omständighe- ter är omöjligt. De undersökningar som finns är i viss mån förenade med brister i fråga om begrepp och undersökningsmetoder. Det finns emellertid studier som visat att reklamen har viss betydelse för konsumtionen i höjand e riktning (, Alkoholpolitik för bättre folkhälsa , 1996, s. 203). Reglerna för alkoholreklamen speglar samhällets syn p å alkoholen, och det går inte att bortse från att en lagstiftning som tillåte r alkoholreklam kan uppfattas som att samhället accepterar ett omfattande drickande. Alkohol har varit en av de mest reklamintensiva produkterna i världen (a.a. s. 202). En slutsats som kan dras av det är at t åtminstone branschen räknar med att reklamen ger ökad försäljning. Att dricka alkohol är en del av vår kultur och ett accepterat inslag i umgängeslivet. Samhället har därför beslutat att alkoholdrycker får säljas, om än under kontrollerade former. Eftersom det är lagligt att tillverka och sälja dessa produkter måste det också finnas en möjlighet att kommunicera om dem. Friheten för konsumenterna att välja produkter måste motsvaras av en möjlighet för producenter och leverantörer att informera om olik a produkter. Alkoholmarknaden är i vissa avseenden reglerad och föremål för insyn och kontroll. Partihandlarna och tillverkarna liksom restaurangerna konkurrerar om marknadsandelar och verkar för att vidga sina respektive marknader. För att konsumenterna och andra skall kunna göra rationell a övervä ganden och val måste företagen tillåtas att lämna information o m sina produkter. I en marknadsekonomi eller en ekonomi som baseras huvudsakligen på konkurrens mellan aktörerna på marknaden är reklamen av grundläggande betydelse och ett av de främsta medlen som producenter, distributörer och detaljister använder för att nå konsumenterna me d information. Man skulle kunna kalla reklam för kommersiell information. För att fungera som information måste reklamen präglas av ett sakligt och ett balanserat budskap. Allmänna regler härom, som gäller för alkoholre- klam liksom för all annan reklam, finns i marknadsföringslagen. De särskilda reglerna om alkoholreklam, liksom motsvarande regler om tobaksreklam, skiljer sig principiellt från regler om marknadsföring a v andra produkter. De sistnämnda reglerna tar sikte på att skydda konsumen- terna, och andra näringsidkare, från otillbörlig marknadsföring.