sou · GMB347 · 1999-01-01 00:00:00 — Den kommer sålunda att omfatta även ett kringgående av de i 1 § första stycket 1, 4, 5 och 7 uppräknade bestämmelserna om ägarprövning vid förvärv av aktier eller andelar. Om någon särskild övergångsbestämmelse inte meddelades för dessa fall, skulle straffbe- stämmelsen i 2 § i samband med ikraftträdandet av de föreslagna ändringarna bli tillämplig på bulvanförhållanden av detta slag som uppkommit och fortfarande består. En sådan ordning är inte acceptabel. För att ge ett visst rådrum när det gäller avvecklandet av sådana bulvanförhållanden har därför i övergångsbe- stämmelserna föreskrivits inom vilken det inte får dömas till ansvar enligt 2 § i dessa fall. Denna tid har satts till utgången av . 11.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m. Paragrafen innehåller en definition av vad som i rådgivningslagens mening avses med rådgivningsverksamhet. Den bestämmer därmed lagens tillämpningsområde. Ändringen, som har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 8.4.2, innebär att rådgivnings- verksamhet definieras som verksamhet där någon yrkesmässigt går andra till handa med råd, biträde vid affärsförhandlingar, förmedling eller annan hjälp i juridiska eller ekonomiska angelägenheter. Som framgått av vad som har anförts i den allmänna motiveringen är syftet med ändringen att uttryckligen göra lagen tillämplig på allt slags biträde i juridiska och ekonomiska angelägenheter och därmed förebygga sådana gränsdragningssvårigheter som den nuvarande lydelsen och de motivuttalanden som gjordes vid lagens tillkomst har givit upphov till. Paragrafen anger förutsättningarna för meddelande av förbud mot rådgivningsverksamhet. Vidare innehåller den bestämmelser om förbudstidens längd samt om innebörden av beslutet. I första stycket har till en början den ändringen vidtagits, att uttrycket i sådan verksamhet har ersatts med vid sådan verksamhet. Härigenom undanröjs den tveksamhet som kan kan uppkomma när det gäller fall där rådgivaren gör sig skyldig till brott som står i ett mycket nära tidsmässigt eller funktionellt samband med rådgivningsverksamheten, utan att det för den skull faller sig helt naturligt att anse brottet begånget idenna verksamhet. Ändringen innebär alltså att det klargörs att dessa fall omfattas av förbudsinstitutets tillämpningsområde. Ett exempel kan vara att innehavaren av en juridisk byrå åtar sig uppdrag som styrelsele- damot i ett aktiebolag. I första stycket har vidare bestämmelsen om förbudstidens längd ändrats på så sätt att den maximala förbudstiden höjts från fem till . Skälen för denna höjning har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 8.4.5. Syftet med rådgivningsförbud är i första hand att förhindra oseriösa rådgivare från att bedriva rådgivningsverksamhet. Regleringen är alltså tänkt att ha en preventiv funktion. Vid bestämmande av förbudstidens längd bör domstolen dock använda kriterier av det slag som används vid straffmätning. Utgångspunkten bör alltså primärt vara den aktuella brottsligheten straffvärde. I sammanhanget bör påpekas att domstolen, vid bestämmande av påföljd för gärning som har föranlett förbudet, har att ta hänsyn till rådgivningsförbudet i enlighet med 29 kap. 5 § 5 . I ett nytt andra stycke anges att domstolen, vid bedömande av om förbud bör meddelas, skall beakta brottslighetens straffvärde och om den som förbudstalan avser tidigare gjort sig skyldig till brott vid råd- givningsverksamhet. Bestämmelsen ger alltså domstolen anvisningar om vilka omständigheter som skall tillmätas avgörande betydelse för om förbud skall meddelas i de fall där de i första stycket angivna grund- läggande förutsättningarna - att rådgivaren vid sin rådgivningsverksam- het begått brott som inte är ringa - är uppfyllda. Bestämmelsen saknar motsvarighet i nu gällande lag. I motiven till paragrafen (prop. 1984/85:90 s. 37) sägs att det avgörande för om beslut skall meddelas bör vara om det finns risk för att rådgivaren gör sig skyldig till nya brott i rådgivningsverksamheten. Av skäl som har redovisats i den allmänna motiveringen under avsnitt 8.4.4 är prog- nostiska kriterier av detta slag mindre lämpliga vid tillämpningen av en straffrättslig sanktion. De föreslagna kriterierna - det förbudsgrundande brottets straffvärde och tidigare brottslighet - innebär bl.a. att kravet på rättslig likabehandling bör kunna tillgodoses bättre än vad som torde bli fallet om domstolen förutsätts lägga en bedömning av återfallsrisken till grund för sitt avgörande. Om den aktuella brottsligheten är allvarlig, bör detta ofta vara ett avgörande skäl för att meddela förbud. Den presumtionsregel som utredningen föreslår skall införas i paragrafens tredje stycke är ett uttryck för den betydelse som straffvärdet bör tillmätas i detta samman- hang. Vi återkommer strax till denna regel. Även i fall där presumtions- regeln inte är tillämplig kan emellertid straffvärdet i sig tala starkt för att förbud skall meddelas. Har brottsligheten ett straffvärde motsvarande sex månaders fängelse eller mer torde det sålunda i allmänhet finnas skäl att ålägga förbud. I dessa fall kan rådgivaren vanligtvis anses ha visat en sådan respektlöshet inför grundläggande normer i samhället att ett förbud är motiverat. Även om den aktuella brottsligheten inte är så allvarlig kan emellertid ett förbud vara påkallat. I första hand gäller detta i fall där rådgivaren tidigare gjort sig skyldig till brott vid rådgivningsverksamhet. Man kan emellertid också tänka sig den situationen att rådgivaren lagförs för ett flertal brott begångna vid sådan verksamhet, utan att brottslighetens straffvärde når fullt upp till den nämnda nivån. Även i ett sådant fall bör det kunna komma i fråga att meddela rådgivningsförbud. När det i detta lagrum talas om att rådgivaren tidigare gjort sig skyldig till brott innebär det att inte endast tidigare domar utan i princip även åtalsunderlåtelser och strafförelägganden får beaktas. Av betydelse för bedömningen i de fall där rådgivaren tidigare gjort sig skyldig till brott vid verksamheten är främst vilken omfattning den tidigare brottsligheten haft, hur som förflutit mellan brotten samt den tidigare och den aktuella brottslighetens svårhet. I paragrafens tredje stycke har tagits in en regel som innebär att förbud skall anses påkallat med hänsyn till brottets straffvärde, om det lägsta föreskrivna straffet för något av de aktuella brotten är fängelse . Om det finns särskilda skäl kan presumtionen brytas. Syftet med denna presumtionsregel är att säkerställa att frågan om rådgivningsförbud verkligen aktualiseras i de fall där rådgivaren gjort sig skyldig till grov brottslighet. Särskilda skäl för att i här avsedda fall avstå från att ålägga beslut kan föreligga exempelvis om den aktuella gärningen framstår som en engångsföreteelse efter många års klanderfritt bedriven rådgivnings- verksamhet. I paragrafen har den ändringen gjorts, att ansvaret för registret över rådgivningsförbud förts över från till . Ändringen har behandlats i den allmänna motive- ringen under avsnitt 8.4.7. Paragrafen innehåller bestämmelser om sanktioner vid överträdelse av ett rådgivningsförbud. Andra stycket har ändrats så att det av lagtexten framgår att förbudstiden skall förlängas vid en överträdelse, om det inte finns särskilda skäl att underlåta förlängning. Förbudstiden bör som regel förlängas med den tid som förbudet överträtts. Har den för- budsålagde gjort sig skyldig till nya brott i rådgivningsverksamheten talar dock detta i skärpande riktning. Förlängning kan underlåtas, om det föreligger särskilda skäl. Särskilda skäl får anses föreligga t.ex. om det meddelas ett nytt rådgivningsförbud eller om överträdelsen bedöms som ett ringa brott. Har det vid domstolens prövning gått sedan förbudstiden löpte ut, kan även detta vara ett skäl att underlåta förlängning. I enlighet med allmänna principer bör de skärpningar som föreslås inte gälla vid prövning av fråga om rådgivningsförbud på grund av brott som begåtts före ikraftträdandet. Detta har angetts i en särskild bestämmelse. 11.6Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud Paragrafen innehåller bestämmelser om verkan av näringsförbud. I första stycket finns en uppräkning av vad som är förbjudet för den som är underkastad näringsförbud. Förslaget innebär att det i en ny nionde punkt i detta stycke anges att den som är underkastad näringsförbud inte får inneha annan fullmakt att företräda en enskild näringsidkare i dennes näringsverksamhet eller en sådan juridisk person som anges i samma styckes fjärde punkt än sådan som avses i 10 § andra stycket avtalslagen. Förbudet mot att inneha fullmakt att företräda enskild näringsidkare har begränsats till att avse fullmakt som ger behörighet att företräda näringsidkaren i en angelägenhet som avser hans näringsverksamhet. Uttrycket näringsverksamhet har här samma innebörd som på andra håll i lagen (1986:436) om näringsförbud och i modern lagstiftning i övrigt (se t.ex. prop. 1985/86:126 s. 62). Vad som åsyftas är alltså en yrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art, oavsett om verksamheten är inriktad på att ge vinst eller ej. I kravet på yrkes- mässighet ligger att verksamheten måste ha viss varaktighet. Av- gränsningen av förbudet innebär alltså att ett näringsförbud inte hindrar att den förbudsålagde ges fullmakt att företräda en näringsidkare i angelägenheter som inte gäller näringsverksamheten. Hänvisningen till paragrafens fjärde punkt innebär att förbudet att inneha fullmakt att företräda juridisk person omfattar fullmakter avseende aktiebolag, bankaktiebolag, sparbanker, försäkringsbolag, handelsbolag, europeiska ekonomiska intressegrupperingar med säte i , ekonomiska föreningar samt sådan ideell förening eller stiftelse som driver näringsverksamhet. Förbudet mot att inneha fullmakt omfattar inte sådana fullmakt som avses i 10 § andra stycket avtalslagen, dvs. En ställningsfullmakt föreligger när någon på grund av avtal med huvud- mannen intar en ställning som enligt lag eller sedvänja medför viss behörighet att företa rättshandlingar för dennes räkning. Ett ofta anfört typexempel är att en kassörska som i en butik sitter under skylten är behörig att för huvudmannens räkning ta emot betalning av kunderna. För att undvika att fullmaktsförbudet skall leda till en omotiverad utvidgning av kretsen av befattningar som är förbjudna för den som ålagts näringsförbud, har ställningsfullmakt undantagits från förbudet. Fullmaktsförbudet innebär att den som har ålagts näringsförbud är förhindrad att motta nya uppdrag som fullmäktig i fall där det är fråga om sådan fullmakt som omfattas av förbudet. Han är vidare skyldig att avveckla de uppdrag av detta slag som han redan innehar. För att ansvar för överträdelse av näringsförbudet skall komma i fråga krävs givetvis att den förbudsålagde varit införstådd med att han befullmäktigats. När det gäller frågan vilken betydelse det förhållandet, att ett närings- förbud har överträtts genom innehav av fullmakt, bör tillmätas för giltigheten av de rättshandlingar som företagits med stöd av fullmakten, hänvisas till vad som anförts i den allmänna motiveringen under avsnitt 7.4.2. Paragrafen innehåller bestämmelser som ger domstolen möjlighet att medge undantag från näringsförbudet. Genom ett tillägg har klargjorts att dispensmöjligheten avser även innehav av fullmakt. En sådan möjlighet är ett nödvändigt komplement till ett fullmaktsförbud av den generella räckvidd som utredningen föreslår. En dispens från fullmaktsförbudet måste preciseras, så att det klart framgår vilken eller vilka fullmakter som avses. Något generellt undantag från fullmaktsförbudet bör inte få förekomma. Frågan, om dispens från fullmaktsförbudet skall meddelas, får avgöras med beaktande av hur vidsträckt behörighet fullmakten i fråga ger den fullmäktige och syftet med det tillämnade fullmaktsuppdraget. Är behörigheten så vidsträckt att innehavaren med stöd av fullmakten kan utöva ledningen av en näringsverksamhet bör dispens normalt sett inte komma i fråga. I fall där det gäller mera begränsade fullmakter bör en dispensansökan däremot ofta kunna bifallas. Som anförts i allmänmotiveringen (avsnitt 7.4.2) bör dispens naturligtvis lämnas för anställda med sekreterar- eller budfunktioner som förutsätter bank- eller postfullmakt. är av sådan karaktär att det vid förändingar av regleringen finns skäl att tillämpa samma allmänna principer för ikraftträdandet som på det straffrättsliga området. Den skärpning i fråga om innebörden av ett näringsförbud som utredningen föreslår bör följaktligen inte tillämpas beträffande näringsförbud meddelade med anledning av omständigheter som inträffat före ikraftträdandet. 11.7Förslaget till lag om ändring i lagen (1998:00) om belastningsregister Som framgått av redogörelsen i avsnitt 5.2.5 i den allmänna motivering- en har regeringen till lagrådet överlämnat en remiss med förslag till bl.a. en lag om belastningsregister. är avsett att ersätta det nuvarande person- och belastningsregistret. Förevarande paragraf i förslaget till lag om belastningsregister motsvarar 3 § 3 i den nuvarande lagen (1965:94) om polisregister m.m. och anger i vilka fall regeringen får föreskriva att enskild skall ha rätt att få uppgifter om annan enskild ur belastningsregistret. I den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.4) har framhållits att det är angeläget att de uppgifter om brott och påföljder som förekommer i affärskontrollssammanhang håller en hög kvalitet. Vidare har där konstaterats att detta kvalitetskrav talar för att kreditupplysningsföre- tagen bör ges rätt att för kreditupplysningsändamål erhålla uppgifter från belastningsregister. I paragrafens andra stycke har följaktligen intagits en regel som ger regeringen möjlighet att föreskriva att uppgifter ur registret får lämnas ut till kreditupplysningsföretag för att användas i kreditupplysningsverksamhet. 11.8Förslaget till förordning om ändring i polis- registerkungörelsen (1969:38) Regeringens avsikt torde vara att utfärda en ny förordning i anslutning till den föreslagna lagen om belastningsregister. Med hänsyn till det skede i vilket beredningen av lagstiftningsärendet befinner sig när detta skrivs har utredningen emellertid varit hänvisad till att presentera sina förslag i här aktuell del som ändringar i den befintliga polisregisterkun- görelsen. Paragrafen innehåller bestämmelser om meddelande av utdrag av Riks- polisstyrelsens polisregister. I en ny punkt (16) har föreskrivits att sådant utdrag skall meddelas den som bedriver kreditupplysningsverk- samhet, som avses i kreditupplysningslagen, för användning i sådan verksamhet. Bestämmelsen kompletterar den tidigare berörda ändringen i lagen om belastningsregister. I paragrafens sjätte stycke har föreskrivits att i ett utdrag enligt 17 § 16 polisregisterkungörelsen inte får tas med uppgift om böter eller annan påföljd än sådan som dömts ut med tillämpning av 9 - 11 eller 14 kap. , skattebrottslagen eller lagen om straff för varusmugling. Denna begränsning knyter an till vad som föreslås gälla i fråga om an- vändningen av brottsuppgifter i kreditupplysningsverksamhet (jämför förslagen till ändringar i kreditupplysningslagen och kreditupplysnings- förordningen). I övrigt har i paragrafen endast gjorts vissa följdändring- ar. 11.9Förslaget till förordning om ändring i för- ordningen (1985:357) om registrering av och underrättelse om domar om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall I paragrafen, som är ny, föreskrivs att PRV skall kungöra beslut om rådgivningsförbud i den tidning för kungörelser som verket ger ut. Kungörelse skall ske inte bara när ett sådant förbud ålagts utan även om det upphävts, ändrats eller förlängts. Beträffande skälen för att införa ett kungörelseförfarande hänvisas till vad som anförts i den allmänna motiveringen under avsnitt 8.4.7. 2, 5, 6 och 7 §§ Ändringarna är föranledda av utredningens förslag att ansvaret för registret över rådgivningsförbud skall föras över från till PRV. 11.10Förslaget till förordning om ändring i kredit- upplysningsförordningen (1981:955) Paragrafen, som är ny, innehåller de närmare bestämmelser som den föreslagna ändringen i 6 § fjärde stycket kreditupplysningslagen förutsätter. Innebörden av regleringen är att Datainspektionens med- givande under vissa angivna förutsättningar inte erfordras för att i kreditupplysningsverksamhet samla in, lagra eller lämna ut uppgifter om en dom eller ett godkänt strafföreläggande avseende brott enligt 9 - 11 eller 14 kap. , skattebrottslagen (1971:69) eller lagen (1960:418) om straff för varusmugglingsbrott. Att en dom eller ett strafföreläggande avseende de nu nämnda brottstyperna därutöver kan avse även andra brott har berörts i avsnitt 5.3.2. Förutsatt att gemensam påföljd, i enlighet med huvudregeln i 30 kap. 3 § första stycket , har bestämts för brotten, får i sådant fall uppgift lämnas även om de andra brott som domen eller strafföreläggandet omfattar. Angående avgränsningen till de i paragrafen angivna brottstyperna, se avsnitt 5.3.2. En första förutsättning för att uppgifterna i fråga skall få användas utan att medgivande från Datainspektionen inhämtas är att påföljden har bestämts till annat än böter. Härutöver krävs att lagöverträdaren är näringsidkare eller annars har en sådan anknytning till en viss närings- verksamhet att han är att jämställa med en näringsidkare i kreditupplys- ningslagens mening. I 2 § andra stycket kreditupplysningslagen anges att med uttrycket näringsidkare i kreditupplysningslagen även avses den som, utan att driva näringsverksamhet, har ett så väsentligt inflytande i en viss verksamhet att uppgifter om hans egna förhållanden behövs för att belysa verksamhetens ekonomiska ställning. Som framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.2) är till denna kategori av personer att hänföra i första hand de som har ett väsentligt ekonomiskt intresse i verksamheten samt de som har en ledande ställning i ett företag som styrelseledamot, verkställande direktör eller på annat sätt. Även den som av någon annan särskild anledning har möjlighet att påverka ett företags verksamhet kan emellertid vara att räkna hit. Åtgärder mot vissa bulvanförhållanden m.m. En särskild utredare tillkallas för att utreda frågor om åtgärder mot vissa bulvanförhållanden m.m. Ett mål för utredningen skall vara att effektivisera bekämpningen av ekonomisk brottslighet genom att förhindra eller försvåra att sådan brottslighet bedrivs med bulvaner som täckmantel. Åtgärder kan övervägas inom skilda lagstiftningsområden, exempelvis inom straffrätten, förvaltningsrätten och civilrätten. Också andra åtgärder än lagstiftning kan övervägas, såsom att utveckla myndigheter- nas kompetens och arbetsmetoder. Till det som särskilt skall uppmärksammas hör hur myndigheter med tillstånds- eller tillsynsuppgifter skall kunna få betydligt bättre möjlighe- ter än att förhindra att reglerna exempelvis för att få ett tillstånd eller för att bedriva en viss verksamhet kringgås genom användning av bulvaner. Vidare skall övervägas hur det kan göras lättare att avslöja illojala bulvanförhållanden i andra sammanhang, exempelvis när ett företag träder i affärsförbindelse med ett annat företag (s.k. affärskontroll). I uppdraget ingår att överväga vilka regelförändringar som kan och bör genomföras för att hindra att ett beslut om näringsförbud kringgås genom användning av bulvaner eller på annat sätt. Utredaren skall också se över lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivning i vissa fall, m.m. med syfte att göra lagen till ett effektivare instrument i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. Uppdraget skall vara slutfört före utgången av . Regeringens strategi mot ekonomisk brottslighet Regeringen antog en strategi för samhällets samlade åtgärder mot den ekonomiska brottsligheten. Strategin redovisades i en skrivelse till (skr. 1994/95:217, bet. 1994/95:JuU25, rskr. 1994/95:412). 246 Bilaga 1 SOU 1998:47 Syftet med strategin är att påtagligt minska den ekonomiska brotts- ligheten genom åtgärder som innebär en kraftig förstärkning av samhällets samlade insatser mot sådan kriminalitet. Strategin omfattar ett flertal åtgärder som berör både myndigheterna och näringslivet. Det handlar bl.a. om att effektivisera sanktioner, kontroll, tillsyn, civilrättslig lagstiftning samt myndigheternas arbets- metoder och samarbete. Till huvudpunkterna i strategin hör att en ökad vikt skall läggas vid det förebyggande arbetet och att näringslivet måste ta ett ökat ansvar i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. För att förverkliga strategin har åtskilliga utredningar och utveck- lingsprojekt inletts. Här kan nämnas Utredningen om företagsbot (Ju 1995:06, dir. 1995:95), Utredningen om branschsanering och andra åtgärder mot ekonomisk brottslighet (Ju 1995:11, dir. 1995:142), (Fi 1995:04, dir. 1995:165), Skattekontroll- utredningen (Fi 1995:05, dir. 1995:12) och Utredningen om skärpt bekämpning av penningtvätt (Ju 1995:18, dir. 1995:132). I uppdraget till ligger bl.a. att överväga en ökad kontroll i samband med tillståndsgivning och tillsyn gentemot näringslivet. har fått i uppdrag att utreda hur kontrollen i samband med offentlig upphandling kan fördjupas. Åt har uppdragits att verka för en effektivare affärskon- troll genom att göra offentliga uppgifter i myndigheters register lättare tillgängliga. Sedan förslag om skärpningar av reglerna om näringsförbud lagts fram på grundval av förslag från (se nedan), har regeringen beslutat tillkalla en särskild utredare för att utarbeta förslag till ytterligare skärpningar av lagstiftningen om näringsförbud (dir. 1996:20). Den nya utredningen inriktas på reglerna om näringsför- bud vid betalningsunderlåtelse och konkurs. Förslag till ändringar av reglerna om skattebrott har utarbetats på grundval av förslag från (SOU 1995:10, prop. 1995/96:170). Samma utredning har redovisat förslag till ändringar av reglerna om borgenärsbrott (SOU 1996:30). Vad är en bulvan? Med bulvan menas vanligen en person som utåt uppträder i eget namn och handlar för egen räkning men som i verkligheten bara är ett verktyg för någon annan, bulvanens huvudman. Huvudmannen använder bulvanen för att inte själv synas exempelvis i ett företags ledning eller vid affärstransaktioner. Inte sällan syftar bulvanarrangemang till att kringgå förbud eller krav på tillstånd för ett visst slag av verksamhet. Syftet med att anlita en bulvan kan också vara att huvudmannen själv söker undgå det straffrätt- sliga eller civilrättsliga ansvar som annars skulle kunna drabba honom till följd av äventyrliga eller rentav kriminella transaktioner. Hur de nuvarande reglerna kom till Några generella civilrättsliga eller straffrättsliga lagregler om bulvan- skap finns inte. Inte heller finns något allmänt förbud mot att använda bulvan. Däremot finns regler mot bulvaner inom vissa, i lagstiftningen särskilt angivna områden. Innan den nuvarande lagstiftningen om bulvaner infördes gällde bl.a. lagen (1925:221) om bulvanförhållanden i fråga om fast egendom och lagen (1934:239) om bulvanförhållanden i fråga om aktier i vissa bolag. Lagen (1985:277) om vissa bulvanförhållanden (bulvanlagen) trädde 1985 (prop. 1984/85:111, bet. 1984/85:LU25, rskr. 1984/85- :250). Lagen tillkom efter förslag i betänkande Bulvanlag (SOU 1983:46) men har inte lika lång räckvidd som kommissionen hade föreslagit. Kommissionens förslag gick ut på att det skulle införas generella regler av såväl civilrättsligt som straffrättsligt slag. Bl.a. föreslogs straffbestämmelser som omfattade både bulvanen och huvudmannen samt bestämmelser om ett solidariskt ekonomiskt ansvar för huvudmannen och bulvanen för de skulder i förhållande till tredje man som ett bulvanskap kan ge upphov till. Remissinstanserna ställde sig i princip bakom uppfattningen att det förelåg ett ökat samhälleligt behov av att ingripa vid illojala bulvanför- hållanden.