sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — För att förbättra skyddet för målsägande och vittnen infördes bestämmelser i som innebär att uppgifter om målsägandes och vittnens ålder, yrke och bostadsadress inte i onödan skall framgå av handlingar som delges den tilltalade samt att målsägande och vittnen endast i de fall det behövs skall tillfrågas om sådana person- uppgifter innan de hörs i domstolen. Dessa bestämmelser innebär en begränsning av möjligheterna att på ett enkelt sätt få del av målsägandes och vittnens personuppgifter. För att den misstänkte skall få del av uppgifterna krävs att han särskilt begär det. 10.4Personligt stöd för målsägande och vittnen infördes lagen (1988:609) om målsägandebiträde som ger målsägande möjlighet att under vissa förutsättningar få ett juridiskt biträde vid förundersökningen och rättegången. Lagens gällande bestäm- melser redovisas i avsnitt 4.1.5. I det avsnittet redogörs även för måls- ägandes rätt att åtföljas av en stödperson. Utredningens överväganden och förslag vad gäller frågor om målsägandebiträde och stödperson återfinns i avsnitt 4.5.4. I departementspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1 s. 35 ff.) föreslogs att för vissa särskilt utsatta vittnen borde införas en möjlighet för domstolen att förordna en särskild stödperson, ett vittnesbiträde. Det anfördes vidare att uppgiften att hjälpa vittnen i brottmål i första hand skall ligga på polis och åklagare. En viktig uppgift för vittnesbiträdet borde enligt promemorian vara att närvara i domsto- len under vittnesförhöret. Vidare borde biträdet bistå vittnet med praktiska arrangemang såsom kontakt med myndigheter med anledning av att vittnet behöver ansöka om personligt skydd inför eller efter rätte- gången eller begära identitetsbyte sedan vittnesmålet har lämnats. Biträdet borde även hos domstolen begära de skyddsåtgärder som behöver vidtas för att vittnet skall kunna lämna sin berättelse. Avsikten var enligt promemorian inte att biträdet skall ta någon aktiv del i själva rättegången. Inte heller ansågs något behov av att låta biträdet närvara vid förhör under förundersökningen föreligga. Enligt promemorian var det ofrånkomligt att ett vittnesbiträdes uppgifter också fick en viss kurativ prägel; denna roll fick dock inte bli dominerande. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen De som enligt promemorian borde komma i fråga för att förordnas som vittnesbiträden var de som kunde komma i fråga för förordnande som rättshjälpsbiträde, dvs. i första hand advokater och biträdande jurister vid advokatbyråer. Ansökan om förordnande av vittnesbiträde borde göras av åklagaren i målet. Domstolen borde dock ha en möjlighet att ex officio förordna ett sådant biträde. Ersättningen till biträdet borde enligt promemorian utgå av allmänna medel och vara begränsad enligt en särskild taxa. Vittnesbiträdet föreslogs vara kostnadsfritt för vittnet. Vad gäller antalet förordnanden bedömdes detta i promemorian komma att bli mycket litet. 10.5Åtgärder under rättegången m.m. I avsnitt 4.6.7 finns en redogörelse för möjligheterna att hålla förhör med målsägande och vittnen i den tilltalades eller någon åhörares utevaro. Syftet med regleringen är primärt att möjliggöra att den som skall höras fritt berättar sanningen. Regeln har emellertid även en skyddsfunktion. Detsamma kan sägas gälla bestämmelserna om möjlig- heten att hålla telefonförhör, vilka också dessa beskrivits i avsnitt 4.6.7. I situationer där det föreligger en mera uttalad hotbild mot en målsägande eller ett vittne finns möjlighet till mer ingripande skyddsåt- gärder. Enligt lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll vid domstolsför- handling kan rätten besluta om säkerhetskontroll av åhörare och dem som har kallats till rätten, om det till följd av särskilda omständigheter finns risk för att det i samband med domstolsförhandling kan komma att förövas brott som innebär allvarlig fara för någons liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom. Efter kontakter med har utrett lämpliga åtgärder för att förstärka tillträdesskyddet till domstolslokaler och redovisat sitt uppdrag i rapporten tillträdesskydd till domstolslokaler (DV rapport 1997:3). I rapporten anges bl.a. att kontrollåtgärder som vidtas i syfte att förebygga brottsliga eller på annat sätt störande angrepp på domstolen, eller på personer som är närvarande vid domstolsförhandlingar, innebär alltid en viss integritetskränkning. Säkerhetsrutiner får således inte generellt utformas så att medborgarnas krav på upprätthållandet av grundläggande fri- och rättigheter träds för när. En begränsning av dessa fri- och rättigheter får enligt 2 kap. 12 § regeringsformen aldrig gå utöver vad som är nödvändigt för det ändamål som har föranlett den. Mot detta skall ställas att det i ett fritt och demokratiskt samhälle är av grundläggande betydelse att domstolarna kan verka fritt. Domstolsför- handlingar intar en särställning på grund av intresset att skydda förhandlingarnas behöriga gång. Det är också ett särskilt rättssäkerhets- Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen intresse att enskilda parter och vittnen m.fl. skall kunna yttra sig fritt utan fruktan och oro för våld under pågående förhandling. I rapporten diskuteras vidare om det finns behov av en förbättring av domstolarnas kontrollmöjligheter, som innebär att samtliga besökande till domstolen skall tvingas genomgå någon form av säkerhetskontroll. Det konstateras att den allmänna risknivån har höjts, att förekomsten av hot mot domstolar tenderar att öka alltmer och att det förekommer hot som inte kan kopplas till ett visst mål utan är av generellt slag. Antalet säkerhetskontroller vid domstolsförhandlingar har vidare ökat. Det konstateras vidare i rapporten att domstolarna saknar möjligheter att ordna ett säkerhetsskydd av mer generellt slag och att behovet av ett förbättrat skydd är tydligt. En förbättrad säkerhetskontroll som tar sikte på att domstolarna ges möjlighet att besluta om generella säkerhetskontroller, dvs. utan koppling till visst mål, innebär att avväg- ningen mellan integritetsskyddet för den enskilde och säkerhetsskyddet måste förändras. Enligt rapporten bör en ny avvägning till förmån för säkerhetsskyddet kunna tillåtas. Enligt rapporten inverkar valet av vilka kontrollåtgärder som skall få användas på hur stor kränkningen kan antas upplevas. Eftersom de flesta människor är vana vid att passera genom olika typer av larmanordningar kan det inte förväntas att det upplevs som särskilt kränkande att t.ex. passera genom en larmbåge vid inpassering till en domstol. Samman- fattningsvis anser i rapporten att en sådan generell kontroll inte kan anses utgöra en så allvarlig integritetskränkning av den enskildes fri- och rättigheter att behovet av en höjd säkerhet vid domstolarna skall vika och föreslår att lagen om säkerhetskontroll vid domstol ändras så att den möjliggör generella kontroller av besökande till domstolen med möjlighet för domstolen att i särskilda fall besluta om utökad säkerhetskontroll. förslag innebär att domstolarna i administrativ ordning skall ha möjlighet att besluta om inpasseringskontroller att äga rum . Syftet med kontrollen skall vara att förebygga våldsattentat mot domstolsbyggnaden eller mot personer som vistas där. Bedöms risken för våldshandlingar som större bör domstolen enligt förslaget ha möjlighet att besluta om utvidgad säkerhetskontroll. Person- kretsen som bör underkastas kontroll är de som besöker domstolen, om det inte sker som ett led i utövningen av allmän tjänst. Även advokater bör vara undantagna från kontroll. Det bör också finnas möjlighet att i det enskilda fallet göra undantag från kontroll. De kontrollåtgärder som enligt förslaget kan komma i fråga vid generella kontroller bör vara desamma som enligt nuvarande reglering, dvs. kroppsvisitation och undersökning av väskor och paket m.m. Kroppsvisitation vid generella kontroller bör dock få ske endast med hjälp av teknisk apparatur så att direkt kroppskontakt kan undvikas. Kontrollerna bör ledas av polisman. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen Beslut om generell säkerhetskontroll bör enligt förslaget fattas av domstolschefen och gälla under viss längsta tid, högst en månad. Beslut om utvidgad säkerhetskontroll bör däremot meddelas av dom- stolen i den sammansättning som respektive domstols regler om dom- förhet föreskriver i varje enskilt fall. Enligt uppgift från Justitedepartementet var remissutfallet i huvudsak positivt och rapporten bereds inom departementet. 10.6Fysiskt skydd för förföljda personer Det är polisens uppgift att ge fysiskt skydd åt hotade och förföljda personer. Sådana personer kan utrustas med särskilda trygghetspaket som polisen tillhandahåller. Det finns cirka 400 trygghetspaket i landet. Ett trygghetspaket består av en väska som innehåller en skyddstelefon (en mobiltelefon med vilken man kan dels larma direkt till polisens larmdator, dels ringa 112 till SOS-centralen för att kopplas vidare till polisen), en trygghetstelefon (en fast larmanordning för bostaden), ett larmarmband som kan aktivera trygghetslarmet på , Det finns också en möjlighet för den hotade att få tillgång till tårgasspray och antimedel till detta. Denna möjlighet har funnits inom en försöksverksamhet som ännu inte har utvärderats. Det bör anmärkas att det krävs vapenlicens för att inneha tårgasspray. I försöksverksamhe- ten har dock kostnaden för vapenlicensen efterskänkts. Är det fråga om mycket allvarliga hot är det möjligt att för den hotade personen att få livvaktsskydd. På grund av de höga kostnaderna och det stora intrånget i den hotade personens privatliv är detta emellertid sällsynt. Det förekommer också att den hotade personen kan få tillgång till en särskilt utbildad skyddshund. uppdrog regeringen åt att i samråd med utvärdera den försöksverksamhet med livvaktsskydd för hotade kvinnor som skulle pågå i fyra län . Syftet med försöksverksamheten var att genom försök med olika lösningar för utförande av livvaktsskydd klarlägga om ett effektivt skydd kan beredas hotade kvinnor med hjälp av livvakter. Efterhand kom emellertid försöksverksamheten att omfatta också alternativa metoder för skydd som överfallslarm, skyddshundar och ökat skalskydd för bostäder. har redovisat sitt uppdrag i rapporten verksamhet med livvaktsskydd för hotade kvinnor m.m. ett regerings- Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen uppdrag (RPS Rapport 1993:96). I rapporten anges att inom ramen för försöksverksamheten har livvaktsskydd ordnats vid endast två tillfällen. Samtliga polismyndig- heter har trygghetspaket för utlåning till hotade kvinnor och män. I de län som omfattades av försöken med livvakts- skydd har utlåning av trygghetspaket skett vid drygt 200 tillfällen och huvudsakligen till hotade kvinnor. Vidare har två skyddshundar lämnats som gåva till hotade kvinnor. Enligt rapporten har ingen av de kvinnor som har haft livvakt eller har skyddshund utsatts för angrepp. Sju angrepp på kvinnor som haft eller har trygghetspaket har skett i försökslänen. Samtliga angrepp har avvärjts av polis eller lösts på annat sätt utan att någon har kommit till fysisk skada. Verksamheten med livvaktsskydd och skyddshundar har enligt rapporten fungerat väl och det finns inte någon särskild anledning att anta att dessa metoder för skydd inte skulle fungera också vid ett angrepp. Enligt de berörda kvinnorna har trygghetspaketen i stor ut- sträckning avhållit männen från angrepp. Kvinnorna har också uppgett att de känt sig lugnare och tryggare. I rapporten konstateras att livvaktsskydd är en kostnads- och resurs- krävande skyddsmetod som dessutom ofta är påfrestande för den bevakade kvinnan. Metoden har därför använts endast i mycket all- varliga fall då skydd inte har kunnat erbjudas på annat sätt. har kvinnor valt trygghetspaket framför livvaktsskydd. Enligt rapporten synes trygghetspaketen täcka i vart fall en del av det skydds- behov som man trott sig kunna lösa endast med livvakter. Sammanfattningsvis uttalas i rapporten att de uppnådda effekterna av prövade metoder för skydd av hotade kvinnor väl motsvarar de krav som har uppställts. Att ett gott skydd har kunnat erbjudas har betytt mycket för kvinnorna. Enligt rapporten är det möjligt att ytterligare förstärka dessa effekter med en ökad användning och fortsatt utveckling av metoderna. 10.7Skyddet inom folkbokföringen för förföljda personer Uppgifter om enskilda personers namn, personnummer, adress, civilstånd och andra familjeförhållanden används hos ett stort antal myn- digheter som ett led i myndigheternas verksamhet. Den grundläggande insamlingen och registreringen av de personuppgifter som används i Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen samhället sker till stor del inom folkbokföringen hos skattemyndigheter- na. Därifrån förs sedan uppgifterna vidare på olika sätt. Uppgifter som registreras i folkbokföringen är som huvudregel offentliga. I vissa fall kan det dock vålla olägenhet för en person att upp- gifter om henne eller honom sprids. Med hjälp av t.ex. en adressuppgift från ett folkbokföringsregister kan en förföljare spåra upp en viss person för att hota eller utöva våld mot henne eller honom. Även andra upp- gifter som registreras inom folkbokföringen kan användas som ett led i förföljelse. För att uppgifterna i folkbokföringen inte skall kunna miss- brukas för att söka rätt på en person i syfte att förfölja denne har vissa åtgärder genomförts till skydd för förföljda personer. Utredningen om vissa folkbokföringsfrågor har i betänkandet Några folkbokföringsfrågor (SOU 1996:68), fortsättningsvis benämnt folkbok- föringsbetänkandet, lagt fram förslag till förbättringar av skyddet inom folkbokföringen för förföljda personer. Utredningen har föreslagit vissa ändringar i förutsättningarna för kvarskrivning och fingerade person- uppgifter. Dessutom har utredningen tagit upp några frågor som rör sekretess och sekretessmarkering. När det gäller valet av skyddsåtgärd vid personförföljelse föreslår utredningen att det bör ske med utgångs- punkt i att den minst ingripande åtgärden först skall vidtas. Sekretess- markering i folkbokföringsregistren är därför den första skyddsåtgärd som bör tillgripas när man kan befara att folkbokföringsuppgifter används för personförföljelse. Även skyddsåtgärder utanför folkbokfö- ringen som t.ex. besöksförbud kan i många fall ge tillräckligt skydd. Först om sekretessmarkering eller besöksförbud inte är en tillräcklig åtgärd skall man enligt betänkandet tillgripa kvarskrivning och i sista hand fingerade personuppgifter. har relativt beslutat om författningsändringar som grundar sig på utredningens förslag. Ändringarna trädde i huvudsak i kraft . 1997/98:9 s. 34 ff. har regeringen uttalat följande om s.k. sekretessmarkering. Enligt 7 kap. 15 § sekretesslagen (1980:100) gäller sekretess bl.a. i verksamhet som avser folkbokföring eller annan liknande registrering av befolkningen. Sekretessen gäller för uppgift om enskilds personli- ga förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Sekretess kan gälla för en särskilt känslig uppgift om exempelvis adoption men också för en normalt harmlös uppgift om adress som Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen kan behöva skyddas vid personförföljelse. I vissa fall kan man på förhand misstänka att en uppgift kommer att efterfrågas för att användas på ett sätt som kan vara till men för den enskilde, t.ex. att en adressuppgift används som ett led i för- följelse. , som ansvarar för folkbokförings- registret, har då möjlighet att föra in en s.k. sekretessmarkering i registret. Markeringen anger att särskild försiktighet bör iakttas vid bedömningen av om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut, eftersom uppgifterna kan omfattas av sekretess. Sekretessmarkering är alltså avsedd att ge myndigheten en varningssignal vid utlämnande av uppgifter som normalt sker utan särskild sekretessprövning. Markeringen anger att personen i fråga t.ex. löper risk för förföljel- se. Den omständigheten har naturligtvis stor betydelse vid en prövning av om en uppgift kan lämnas ut. För att markeringen skall få avsedd effekt får den regelmässigt omfatta samtliga medlemmar i den förföljdes hushåll. Sekretessmarkering har använts inom folkbokföringen . har också utarbetat särskilda rutiner för systemet med sekretessmarkeringar. Förfarandet med sekretessmarkering är inte närmare lagreglerat men motsvarar det som gäller för den hemligstämpel som enligt 15 kap. 3 § sekretesslagen kan åsättas en allmän handling. Förfarandet med sekretessmarkering har accepterats i praxis, se JO 1984/85 s. 282 och JO 1987/88 s. 195. är det en enskild person som begär sekretessmarkering. Önskemålet har sin bakgrund i att personen anser sig utsatt för förföljelse av något slag. En begäran om sekretessmarkering bör vara åtföljd av någon form av utredning som styrker påståendet om förföljelse. Normalt skall de skäl som ligger till grund för införandet av sekretessmarkering vara tillräckliga för att vägra ett utlämnande med stöd av folkbokföringssekretessen när någon begär att få ut uppgifterna. Av detta följer att det bör vara fråga om ett konkret hot. Det räcker alltså inte att en person känner fruktan och anser sig förföljd. Det måste också objektivt sett föreligga en risk för för- följelse. Ett blankt påstående om förföljelse från den som begär markeringen torde knappast godtas i något fall. Om det inte finns någon dom som stöder ett påstående om förföljelse får annan utredning förebringas, t.ex. en utredning eller utlåtande från polis- eller socialmyndighet som styrker den enskildes uppgifter. Ett annat exempel är handlingar eller upplysningar från sjukvården. Uppgifter från myndigheter som bekräftar påståenden om förföljelse torde allmänt tillmätas stor betydelse. Detsamma kan gälla intyg m.m. från olika slag av ideell verksamhet som syftar till att ge hjälp åt personer som utsatts för brott eller andra särskilt utsatta. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen I första hand bör det vara den som begär en sekretessmarkering som skall visa behovet av markeringen. Med hänsyn till frågans betydelse för den som begär skyddet bör emellertid skattemyndig- heten hjälpa denne med att ta fram den utredning som kan behövas. Även om den enskilde inte hänvisar till polis eller socialtjänst förefaller det naturligt att skattemyndigheten undersöker med dessa vilken bakgrund påståendet om förföljelse kan ha. Inom skattemyndigheten är det endast chefen på det aktuella skattekontoret som har behörighet att ta del av uppgifter om en person som fått markering. För annan personal ger ADB-systemets bildskärmsterminaler inte någon information om en sekretessmarke- rad person utan personalen hänvisas till kontorschefen. Om personen flyttar och folkbokförs inom ett nytt skattekontors verksamhetsområ- de överförs markeringen till ett nytt lokalt folkbokföringsregister tillsammans med övriga uppgifter om personen. Ett beslut om sekretessmarkering är oftast tidsbegränsat och gäller inte än . En sekretessmarkering överförs till andra myndigheter som får del av folkbokföringsuppgifter. hade 1 600 personer sekretessmarkering inom folk- bokföringen. har antalet markeringar ökat. hade cirka 4 700 personer sekretessmarkering. rörde det sig om 5 500 personer och var det 6 000 personer som hade tilldelats sekretessmarkering av skattemyndig- heterna. Folkbokföringssekretessen kan sägas vara det första steget på den trappa av skyddsåtgärder med anknytning till folkbokföringen som fortsätter med kvarskrivning och slutar med fingerade personuppgif- ter. I nästan alla fall av befarad förföljelse torde sekretessmarkering medföra ett fullgott skydd. Det innebär också att mer ingripande åtgärder som kvarskrivning och fingerade personuppgifter inte behöver tillgripas. Sekretessmarkering bör därför vara den första skyddsåtgärd som tillgrips när man kan befara att folkbokföringsupp- gifter kan komma till användning för personförföljelse. Frågan om behovet av en lagreglering av formerna för registrering av sekretessmarkeringen har tagit upp i sitt remissyttrande över folkbokföringsbetänkandet. ansåg att en enskild som inte har beviljats sekretessmarkering bör ha en möjlighet att få frågan överprövad. Om en sådan möjlighet infördes skulle det vidare kunna bidra till en enhetlig tillämpning. Regeringen ansåg i förarbetena (prop. 1997/98:9 s. 36) att det finns skäl som talar för att lagreglera en möjlighet att i folkbokföringsregistren markera att en person är förföljd. Regeringen menade emellertid att frågan var komplicerad och behövde Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen övervägas ytterligare samt att detta låg inom ramen för Brottsoffer- utredningens arbete. Enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481) får en person som av särskilda skäl kan antas bli utsatt för brott, förföljelser eller allvarliga trakasserier på annat sätt medges att vid flyttning vara folkbokförd på den gamla folkbokföringsorten, s.k. kvarskrivning. Kvarskrivning kan ske endast efter ansökan av den enskilde och får medges endast om den enskildes behov av skydd inte kan tillgodoses genom besöksförbud eller på annat sätt. Kvarskrivningen får avse även den utsatta personens medflyttande familj. I 17 § samma lag föreskrivs att kvarskrivning får medges för högst i taget och att kvarskrivningen skall upphöra när det inte längre finns skäl för den. Vidare stadgas att skattemyndigheten får anlita biträde av polismyndighet för utredning av frågor om kvarskrivning. Cirka 150 personer har medgetts kvarskrivning. Skattemyndigheterna har inte fått kännedom om att någon person som har kvarskrivits har utsatts för förföljelse efter kvarskrivningen. Kvarskrivning förutsätter enligt prop. 1997/89:9 s. 45 f. att det före- ligger en konkret risk för förföljelse. Detta har i lagen uttryckts så att en person av särskilda skäl kan antas bli utsatt för brott eller trakasserier av annat slag. När det gäller fingerade personuppgifter har i rättsfallet NJA 1994 s. 497 I slagit fast att hotbilden skall bedömas objektivt. Med hänsyn till det nära sambandet mellan kvarskrivning och fingerade personuppgifter är det enligt propositionen naturligt att se saken på motsvarande sätt beträffande kvarskrivning. Kvarskrivning bör således förutsätta att det föreligger ett objektivt konstaterbart hot mot den för vilken åtgärden aktualiserats (eller en familjemedlem till denne). Det räcker således inte att personen anser sig hotad eller förföljd. Enligt propositionen (s. 46) torde kvarskrivning ofta aktualiseras sedan en person har dömts för någon form av brott. Har vederbörande gjort sig skyldig till brott mot den som begär kvarskrivning och fortsätter att besvära målsäganden, talar starka skäl för kvarskrivning. Om det är en mycket allvarlig eller omfattande brottslighet som har riktats mot den som begär kvarskrivning bör begäran bifallas. Även brott som riktats mot annan person bör kunna beaktas när det gäller att konstatera om förutsättningar för kvarskrivning föreligger. En sådan situation kräver dock enligt propositionen en mer nyanserad bedömning än om brottet har riktats mot den som begär kvarskrivning. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen När det inte har förekommit några tidigare brott kan riskbedömning- en enligt propositionen vara svårare. Om det emellertid har klarlagts att förföljelse eller trakasserier som inte utgör brott har ägt rum får risken för ytterligare angrepp prövas på motsvarande sätt som om det gällt risk för fortsatt brottslighet. I propositionen anges att det kan förekomma att en person anser sig berättigad till kvarskrivning trots att personen inte har utsatts för någon form av trakasserier. Något krav på att trakasserier skall ha ägt rum har heller inte uppställts. Det måste emellertid ha förekommit något som gör att en person av särskilda skäl kan antas bli utsatt för brott eller all- varliga trakasserier av något slag.