sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — ska enligt vårt förslag i första stycket , som närmare har motiverats i avsnitt 8.5, ha ansvaret för att om det behövs komplet- tera arbetsgivarens undersökning av den försäkrades rehabiliterings- behov. Det gäller då frågor som ligger utanför arbetsgivarens eget ansvarsområde, dvs. eventuell arbetslivsinriktad rehabilitering som sik- tar till ett arbete hos en annan arbetsgivare eller någon annan form av rehabilitering. Det kan i det sistnämnda fallet handla om medicinsk eller social rehabiliteritering eller en yrkesinriktad rehabilitering för att ge den försäkrade möjlighet att söka sig till ett helt annat yrke. Den kompletterande rehabiliteringsutredning som kassan finner behövlig ska påbörjas utan dröjsmål och i princip vara avslutad från det den påbörjades. har därefter enligt 11 § på sig att upprätta en rehabili- teringsplan, om utredningen skulle visa att den försäkrade behöver sär- skilda rehabiliteringsåtgärder. Om det finns särskilda skäl får kassan dröja med att färdigställa utredningen. Ett sådant skäl kan vara att arbetsgivaren inte har gett in sin dokumentation inom den tid som sägs i 6 §, ett annat att utredningen måste avvakta ett läkarintyg. Paragrafen motsvarar nuvarande 6 §. I första stycket har vi dock som en förutsättning för att en rehabiliteringsplan ska upprättas angett att arbetsgivarens undersökning eller kassans kompletterande utredning visar att den försäkrade behöver särskilda åtgärder enligt kapitlets be- stämmelser och inte bara som åtgärder för vilka ersättning enligt kapitlet kan utges. Det har därmed också ansetts riktigare att placera bestämmelserna i anslutning till bestämmelserna i föregående paragraf. Vidare har föreskrivits att planen ska vara upprättad från det att arbetsgivarens undersökning kom in eller försäkringskas- sans kompletterande utredning avslutades. Förslaget har motiverats i avsnitt 8.5. Andra stycket är identiskt med nuvarande 6 § andra stycket. Tredje stycket överensstämmer, bortsett från en redaktionell ändring, med nu- varande 6 § tredje stycket. Dock har tillagts att rehabiliteringsbedöm- ningen ska följas upp kontinuerligt och omprövas minst en gång var sjätte månad. Om motiven för denna nya bestämmelse, se avsnitt 8.5. I nuvarande 5 § första stycket sägs att samordnar och utövar tillsyn över de insatser som behövs för rehabiliteringsverk- samhet enligt lagen. Motsvarande bestämmelse har fått sin placering i första stycket av förevarande paragraf. Vi har därvid valt termen hålla uppsikt i stället för begreppet utöva tillsyn, som för tankarna till att kas- san skulle ha en myndighetsliknande tillsynsskyldighet över andra ak- törer, vilket den ju inte har. har exempelvis inte några egna sanktionsmöjligheter, om den skulle finna att någon med- aktör inte uppfyller sina skyldigheter. Från nuvarande 5 § tredje stycket har vidare till förevarande para- grafs andra stycke överförts bestämmelserna om samverkan med övriga aktörer på området. Till de viktigaste myndig- heterna i sammanhanget hör . Utöver de samver- kansparter som nämns i lagtexten kan man erinra om företagshälso- vården och andra specialiserade rehabiliteringsaktörer. Enligt bestämmelserna ska kassan verka för att dessa, var och en in- om sitt område, vidtar de åtgärder som behövs för en effektiv rehabili- tering av den försäkrade. I detta kan sägas ligga att kassan har en upp- gift att fungera som den försäkrades ombud. Den försäkrade ska stödjas i sin kontakt med myndigheter och andra så att han eller får den hjälp med rehabiliteringen som behövs. Övriga bestämmelser i nuvarande 5 § har förts in i den nya 9 § första stycket. Som vi har framhållit tidigare överlappar bestämmelserna om arbets- givarens rehabiliteringsansvar delvis de bestämmelser som finns i 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen. Även i övrigt har i sitt arbete med rehabiliteringsfrågor ofta en stark beröring med arbetsmiljölagens bestämmelser om arbetsanpassning och rehabilitering. För att under- stryka detta samband har det i tredje stycket tagits in en bestämmelse om att ska anmäla till om den fin- ner att det föreligger allvarliga brister i hur arbetsgivaren fullgör sina skyldigheter enligt 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen. har då möjligheter att ingripa med förelägganden och viten. I första stycket har vi tagit in en bestämmelse som klargör att arbets- givaren också har kostnadsansvaret för de rehabiliteringsåtgärder som följer av ansvaret enligt 5–7 §§. Bestämmelsen har ingen motsvarighet i nuvarande lag, men den innebär i sak ingen ändring i vad som redan gäller. I andra stycket har vi erinrat om bestämmelserna senare i kapitlet om rehabiliteringsersättning och om den ersättning från sjukförsäk- ringen som enligt en särskild förordning får lämnas till arbetsgivaren eller den försäkrade i form av bidrag till arbetshjälpmedel som behövs som ett led i rehabiliteringen av en förvärvsarbetande försäkrad. Tredje stycket innehåller sedan en bestämmelse enligt vilken arbetsgi- varen har rätt till ersättning för andra kostnader enligt föreskrifter som meddelas av regering. Förslaget innebär att reglerna om ersättning till arbetsgivare för arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder ska ges i en förordning. Förslaget har motiverats och närmare beskrivits i avsnitt 8.10–11. 11.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1047) om sjuklön Paragrafen är ny. Arbetstagaren ges härigenom möjlighet att få merutgifter som upp- kommer för resor till och från arbetet betalda av arbetsgivaren om de drabbas av sjukdom men trots det kan förvärvsarbeta men däremot inte använda ordinarie färdmedel för resorna. Här klargörs även att sådan ersättning kan utges i stället för sjukpenning och att arbetsgivaren får räkna ersätta dagar för vilka merutgifter utges tillgodo i sjukperioden. Arbetsgivaren åläggs genom ett tillägg samma anmälnings- och upp- giftsskyldighet för ersatta dagar enligt 7 a § som gäller för ersatta dagar med sjuklön. 11.3Förslaget till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) Tillägget innebär att ersättningen för merutgifter för resor enligt 7 a § lagen (1991:1047) om sjuklön görs skattefri för arbetstagaren. Särskilt yttrande av sakkunnige , SAF Utredningsmannens uppdrag har varit att utreda arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar och hur gränsen skall dras mellan det rehabilite- ringsansvar som åligger arbetsgivaren och det som ankommer på i första hand men även övriga berörda aktörer. Utred- ningsdirektiven har inte gett utredningsmannen möjlighet att anlägga en helhetssyn beträffande rehabiliteringsfrågorna, utan har i huvudsak begränsat uppdraget till den ram som anges av 22 kap. i AFL. Bestäm- melserna i 22 kap. innebär en särbehandling av anställda i förhållande till arbetslösa och egenföretagare. Rehabiliteringsbestämmelserna bör vara i princip lika för alla försäkrade. Nuvarande bestämmelser i ålägger arbetsgivaren ett fullstän- digt utredningsansvar, trots att det vid riksdagsbehandlingen upp- märksammades att denna uppgift för många arbetsgivare var orimlig. Det finns skäl att anta att arbetsmiljö- och rehabiliteringsarbetet i de flesta företag fungerar väl och att en stor del av denna verksamhet be- drivs utan att initieras eller styras av regelverket. För många, särskilt mindre företag, kan dock vissa rehabiliteringsfall te sig svåra på grund av att företagen har begränsade kunskaper och förutsättningar samt att rehabiliteringsfallen kan vara av komplicerad natur. Regelsystemets syfte är att finna lösningar även för sådana fall. Utredningsmannens förslag innebär att arbetsgivarna åläggs en mera begränsad utredningsuppgift, men att åtgärds- och kostnadsansvaret torde blir större än vad praxis är . De flesta sjukdomar och skador har inte med arbetet att göra. Om arbetsgivarnas åtgärds- och kostnads- ansvar ändå skärps ytterligare finns det risk för att de negativa effek- terna i samband med nyanställningar ökar ytterligare. De administrativa reglerna innehåller dessutom mycket snäva tidsregler och alltför omständliga ersättningsberäkningar. En framgångsrik arbetslivsinriktad rehabilitering måste b ygga på ett ökat förtroendefu llt samarbete mellan aktörerna, färre regler och ett starkare inslag av försäkring. Effektiva rehabiliteringsregler måste b ygga på principen om rätt kostnadsföring . Nuvarande regler utgår från att arbetsgivaren i stor utsträckning skall stå risken och kostnaden för skador och sjukdomar som överhuvudtaget inte har med arbetet att göra. Förståelsen för en sådan princip är och kommer förmodligen alltid att vara begränsad. Arbetsgivarnas ansvar bör begränsas till arbetslivsinriktade rehabilite- ringsåtgärder som skäligen bör genomföras inom eller i anslutning till den egna verksamheten och som syftar till att arbetstagaren skall kunna återgå till ett lämpligt arbete hos arbetsgivaren. Rehabiliteringsåtgärder till följd av trafikolycksfall bör bekostas av trafikförsäkringen. På samma sätt bör rehabiliteringsåtgärder till följd av arbetsolycksfall bekostas av en obligatorisk arbetsolycksfallsförsäk- ring. Även andra områden kan identifieras och ges rätt kostnadsföring. Ansvaret för åtgärder utanför arbetsstället beträffande andra skador och sjukdomar bör läggas på . I 22 kap. AFL fick 1992 mer preciserade regler på rehabiliteringsområdet än vad den hade tidigare. Försäkringskas- sornas arbete på rehabiliteringsområdet visar enligt undersökningar av och Statskontoret visserligen på stora brister, men dessa bör kunna åtgärdas genom en enhetlig och bättre styrning än vad kassorna har. har fattat beslut om att ha kvar ett ålderdomligt system med begränsat ansvar för perso- nalen och t.ex. lekmannanämnder vars ledamöter ofta saknar kunskaper och inte har något direkt ansvar. När arbetsgivarperioden infördes fanns tankar på att utnyttja den frigjorda kapaciteten till rehabiliteringsuppgifter. Effekterna av en resursförstärkning på rehabi- literingssidan bör kunna bli väsentligt större än vad som har visats. Läkarna och den allmänna hälso- och sjukvården bör kunna få en betydligt större roll i rehabiliteringsarbetet än vad som är fallet. En arbetslivsinriktad rehabilitering föregås ofta av en medi- cinsk rehabilitering. Ju effektivare den senare är desto bättre kan utfal- let av en arbetslivsinriktad rehabilitering bli. Ett bra samarbete mellan arbetsgivare och försäkringskassa kan bi- dra till en framgångsrik arbetslivsinriktad rehabilitering. AFL behöver inte innehålla detaljregler om rätt för arbetsgivare att begära särskild kontaktperson vid kassan. Det bör naturligen ankomma på försäkrings- kassans ledning att organisera verksamheten på sådant sätt att lämpligt stöd kan lämnas åt försäkrade och arbetsgivare. och försäkringskassorna bör som få ett anslag för att bekosta rehabiliteringsåtgärder. Eventuellt behov av ökat anslag bör kunna finansieras inom det stora överuttag på drygt 60 mil- jarder som gjorts till sjukförsäkringen. avgifter sker också till den s.k. allmänna löneavgiften. För övrigt bör finansieringen av sjukförsäkringen läggas om till förslagsvis hälften arbetsgivaravgift och hälften egenavgift. Utredningsmannen anser att rehabiliteringspenning bör kunna utges . Rättviseskäl talar dock för att studiemedels- systemet bör användas vid längre utbildningar. Avsnittet 8.11 om det föreslagna ersättningssystemet har inte disku- terats i utredningen. Förslaget är mycket krångligt utformat och torde i många fall resultera i en godtycklig ersättning. Om arbetsgivarens och försäkringskassornas ansvar definieras enligt ovan finns det inte behov av ett ersättningssystem enligt utredningsmannens förslag. Arbetsgi- varna bör stå för skäliga åtgärder och kostnader på arbetsstället, och för externa åtgärder. Åtgärder till följd av trafik- och arbetsolycksfall, m.m., kostnadsförs särskilt. Särskilt yttrande av sakkunnig I kapitlet Förslag om rehabiliteringsansvaret samt förslag till lagtext föreslås att i ansvar för den samordnade rehabiliteringen skall ingå att ha uppsikt över de medicinska, sociala och arbetslivsinriktade rehabiliteringsinsatser som behövs för en effek- tiv rehabilitering. Vidare föreslås i lagtexten att rehabiliteringens syfte skall vara att den försäkrades arbetsförmåga tas tillvara så att det blir möjligt för honom eller henne att försörja sig genom eget arbete. Utredningen föreslår också att delar av arbetsgivarens kostnader för rehabilitering skall betalas av sjukförsäkringen. Denna del av försäk- ringen ska administreras av försäkringskassorna. Det föreslås att ersätt- ningen skall lämnas för kostnader som hänför sig direkt till den en- skilde försäkrades behov men att man till denna behovsprövning skall lägga en bedömning av hur arbetsgivaren allmänt arbetar med rehabili- tering. Utredningen slår också fast att uppdraget gäller arbetsgivarens roll och inte försäkringskassornas uppdrag och arbetsuppgifter. Jag delar utredningens uppfattning att det är viktigt att förtydliga arbetsgivarens kostnadsansvar liksom arbetsgivarens ansvar att genom- föra rehabiliteringutredningar. Jag är positiv till förslaget om lika regler för stora och små företag liksom för offentliga och privata arbetsgivare. RFV har i sin presenterade tillsynsrapport konstaterat att en orsak till bristerna i försäkringskassornas ohälsoarbete beror på otydligheter i uppdrag och ansvar inom ohälsoområdet. Det är oklart hur långt kas- sornas samordningsansvar sträcker sig i förhållande till andra myndig- heter. Kassans yttersta ansvar när andra aktörer brister är också oklart. Den nuvarande lagstiftningen innebär också roller som är svårförenliga för handläggare. Som följd av tillsynsrapporten har RFV i samråd med försäkrings- kassorna beslutat att genomföra en rad åtgärder för att komma tillrätta med ovanstående problematik. Det kan finnas behov att genom lagstift- ning precisera kassornas samordningsuppdrag. RFV kommer i så fall att föreslå detta. Utredningen föreslår en kraftig utvidgning av kassornas samord- ningsansvar utan föregående utredning eller analys av effekterna av ett sådant ansvar. Ansvaret är inte heller kopplat till befogenheter hos kas- san eller till skyldigheter hos arbetsmarknadsmyndigheter, sjukvårds- huvudman eller socialtjänst. Det föreslagna utvidgade ansvaret riskerar att öka otydligheten i kassornas ansvar. Som exempel kan nämnas förslaget att kassorna skall ha uppsikt över rehabiliteringsinsatser syftande till att den enskildes arbets- förmåga tillvaratas. gällande bestämmelser ger kassan ansvaret att samordna och utöva tillsyn över de insatser som syftar till att återge den som har drabbats av sjukdom sin arbetsförmåga och att försörja sig genom förvärvsarbete. Arbetsgivarens ersättning för kostnader för rehabilitering skall be- stämmas av kassan som rehabiliteringsplanen fastställs. De omfattande bedömningar som föreslås vid beslut om ersättning till arbetsgivaren kräver kunskaper inom områden som inte ryms inom kassornas ansvar. Jag bedömer dem dessutom som svår- förenliga med försäkringskassornas nuvarande arbetsområde. Utredningen har övervägt möjligheten att införa sanktioner för det fall arbetsgivaren underlåter att följa vissa bestämmelser i lagen om allmän försäkring. Man slår dock fast att skall vara en seviceorganisation. Det senare gör att det är svårt att uppträda som en repressiv instans. Trots detta föreslår utredningen att försäkringskas- san prövar arbetsgivarens ersättningsrätt och därvid kan fatta beslut som närmast är av sanktionskaraktär. Det påbörjade arbetet med anledning av RFV:s tillsynsrapport har som ovan sagts till syfte att tydliggöra och precisera rehabiliterings- uppdraget så att det blir väl definierat och avgränsat i förhållande till andra myndigheters uppdrag och ansvarsområden. Jag finner det viktigt att det arbetet får genomföras utan att det skapas nya regler som enligt min uppfattning ökar otydligheten. Särskilt yttrande av sakkunniga , och , Regeringen har tillsatt ett antal utredningar för att belysa olika delar av nuvarande försäkringssystem. En helhetssyn saknas. Direktiven till denna utredning anser vi varit för snäva. Utredaren har haft till uppgift att ange arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitiering och hur gränsen skall dras mellan arbetsgivarens ansvar och det som ankommer på i första hand . Vi anser att utredaren borde fått i uppdrag att ta ett mer samlat grepp på rehabiliteringen, de olika aktörernas rollfördelning och organisationen för detta. De föränd- ringar utredaren nu föreslår innebär att någon annan skall ta över vissa delar av det arbetsgivarna tidigare enligt AFL hade ansvaret för. Utre- daren borde då också ges möjlighet att komma in på vilka krav man borde ställa på den som tar över ansvaret och dess organisation. Utredaren föreslår att arbetsgivarnas ansvar för att en allsidig reha- biliteringsutredning kommer till stånd begränsas. anser vi dock inte att det är tillräckligt tydligt vad arbetsgivarens ansvar inne- bär. Förslaget att skall tillhandahålla arbetsgiva- ren en åtgärdslista anser vi inte vara tillräckligt, då varken arbetsgivare, fack eller individen har något reellt inflytande över listans innehåll. Vi anser att en arbetstagare inte skall behöva vara beroende av sin arbetsgivares resurser och betalningsvilja för att få en adekvat rehabili- tering. Även integritetsskäl talar för att någon utomstående tar på sig ansvaret för rehabiliteringsutredningar som sträcker sig längre än till det som kan åtgärdas på arbetsplatsen. Man kan inte heller bygga upp system som förlitar sig på att en fast arbetsgivare alltid finns till hands. Allt fler försäkrade har lösare och kortare anställningsförhållanden. Kombination av anställning och arbete i egen regi ökar. Vidare går ut- vecklingen mot att allt fler har sin anställning i små eller medelstora företag. Man kan inte utgå från att alla arbetsgivare kan tillhandahålla kvalificerade resurser för att klara ansvaret för olika typer av rehabili- tering. Arbetsgivare som har knutit företagshälsovård till sig har bättre förutsättningar att klara ett rehabiliteringsansvar. Företagshälsovården har dock utretts separat från denna utredning. Vi anser att den organisation som skall ha utredningsansvaret för rehabilitering av de försäkrade bör vara fristående från själva inkomst- bortfallsförsäkringen som administrerar individens ersättningsfrågor. Rehabiliteringsåtgärder måste väljas och planeras utifrån en samman- hållen bedömning för individen. Individen har rätt att ställa krav på professionella bedömningar inför beslut som kan medföra genomgri- pande förändringar av privata förhållanden. Inrätta lokalt förankrade professionella organisationer med individstöd som kärnverksamhet som har samhällets uppdrag att vara den försäkrades ombud. I samma orga- nisation är det då inte lämpligt att ha maktmedel mot den enskilde. Den skicklige rehabiliteringsaktören ska inte behöva hota med indragen sjuk- eller rehabiliteringspenning. En förutsättning för all rehabilitering är individens ansvar och med- verkan. Vi anser att alla åtgärder som vidtas vid rehabilitering av indi- viden skall dokumenteras av de olika aktörerna. Detta borde finnas med i lagförslaget. Vidare anser vi att lagförslaget har många tidsgränser och vill därför förorda en renodling. Vad gäller arbetsgivarens kostnadsansvar anser vi att arbetsgivarna skall kunna betala en försäkring för att klara stora kostnader för en arbetslivsinriktad rehabilitering. Detta är särskilt viktigt för de anställda på mindre företag. Arbetsgivarna har ett långtgående arbets- miljöansvar för att förebygga ohälsa och skada. Det förebyggande arbetsmiljöarbetet borde betonas mer och sambandet mellan intern- kontroll och rehabiliteringsansvar. Vidare skall arbetsgivaren enligt arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter anpassa de enskilda arbetstagarnas arbetssituation med utgångspunkt från deras förutsättningar för arbets- uppgifterna. Gränsdragningen mellan detta åliggande och arbets- givarens skyldigheter för arbetslivsinriktad rehabilitering inom ramen för sjukförsäkringen anser vi inte vara tillräckligt klarläggande Arbets- givare skall inte behöva hamna i rena förhandlingssituationer med där den enskilde individen kommer i kläm. finansierar arbetsgivarna sjukförsäkringen kollektivt genom inbetalning av en sjukförsäkringsavgift. Vi anser att utredarens förslag om ett utökat ansvar inom sjukförsäkringen inte är tillfredsställande. Förslaget borde utformats som en särskild rehabiliteringsförsäkring. Särskilt yttrande av sakkunnige , FKF Enligt direktiven har utredningen att precisera och förtydliga ansvars- fördelningen mellan arbetsgivaren och i första hand vad gäller rehabiliteringsarbetet. Utgångspunkten har varit den oklarhet inom området som uppfattas råda, bl.a. har Sjuk- och arbetsskadekom- mittén i sitt slutbetänkande (SOU 1996:113) påtalat detta. konstaterade dock att det huvudsakliga proble- met inte tycks vara otydlighet i regelverket utan snarare avsaknaden av en mera konsekvent genomförd metodik i rehabiliteringsarbetet. liggande utredning har, bl.a. utifrån ovanstående, ej funnit skäl att om- eller detaljreglera rehabiliteringsområdet. I sak delar jag denna bedöm- ning men menar att utredningen inom vissa områden lagt förslag inne- bärande en alltför långtgående detaljreglering. Behovet av fortsatt metodutveckling inom området kan inte nog understrykas och förutsättningar för detta måste skapas. Det gäller så- väl arbetsplatser, FHV som . Vad gäller försäkrings- kassorna måste resurssituationen ses över utifrån detta utvecklingsbe- hov samt de övriga förslag utredningen presenterar. Förslag till AFL 22 kap. § 9 Utredningen föreslår att skall utse en särskild kon- taktperson för de arbetsgivare som begär det. Den roll som utredningen beskriver för kontaktpersoner ser jag i huvudsak som riktig. På många håll i landet pågår en utveckling med denna inriktning vilken bör påskyndas. Däremot ser jag det som en alltför långtgående detaljreglering att i lag reglera rätten till kontaktperson. Det måste ankomma på respektive försäkringskassa att tillsammans med arbetsgivarna inom sitt verksamhetsområde utveckla former för denna samverkan. Här kan utredningen i mångt och mycket stå som förebild. Förslag till AFL 22 kap. § 10 Enligt förslaget skall utan dröjesmål komplettera rehabiliteringsutredningen samt avsluta den om det inte finns skäl att färdigställa den . Jag delar fullt ut ambitionen att utredningen så snabbt som möjligt skall färdigställas. Utredningsfa- sen är en av de mera kritiska länkarna i en rehabiliterings- kedja där det ofta kan röra sig om att lyfta fram komplex underliggande problematik. Ett omsorgsfullt arbete i utredningsfasen spar ofta tid i rehabiliteringens slutskede. Jag är därför kritisk till att i lagrum lyfta in en tidsangivelse inom viken tid utredningen skall vara klar och menar att det är en felaktig styrsignal för rehabiliteringsarbetet. Förslag till AFL 22 kap. § 11 Vad gäller rehabiliteringsplanen framgår att sådan skall upprättas från det att utredningen avslutades. Även i denna del delar jag utredarens ambitioner att snabbt upprätta en rehabiliterings- är det flera parter som skall delta i dialogen. Först och främst den enskilde som har att ta ställning till sin egen framtid, arbetsgivaren skall ta ett stort ansvar, fack, ev. FHV m.fl. skall medverka. Som framgår krävs ett brett förankringsarbete, såväl den enskilde som arbetsgivare skall känna sig motiverade inför planeringen och ansvarsfrågor skall redas ut. Alltför ofta krävs för att upprätta en rehabiliteringsplan med tillräcklig kvalitet. Även i denna del ser jag tidsangivelsen som en detaljreglering vilken kan verka hämmande på rehabiliteringsarbetet. Rehabiliteringsplanen riskerar utvecklas till en pappersprodukt istället för ett hjälpmedel som stödjer ett strukturerat och metodiskt rehabiliteringsarbete. Särskilt yttrande av sakkunnig , LO Utredningen har tyvärr fått genomföras på alltför , vilket mins- kat möjligheterna att pröva olika förslag och deras för- och nackdelar.