sou · GMB3139 · 1999-01-01 00:00:00 — Stressyndromet kan också vara följden av fängelsevistelse, att ha blivit hotad till livet och av att ha bevittnat våld mot andra. I en studie som gjorts i tre kommuner i uppgav av de nyanlända kommunplacerade flyktingarna att de hade utsatts för tortyr. Enligt finns det tiotusentals flyk- tingar som har psykiska eller fysiska men av tortyr, krigsskador och andra traumatiska händelser. Så länge de inte får den hjälp de behöver har det enorma konsekvenser både för individerna och samhället. Stressen påverkar människors förmåga att fungera bra som föräldrar, att arbeta och fungera socialt. Rätt till akut sjukvård Vuxna asylsökande har rätt till så kallad akut sjukvård. Lands- tingen har ansvar för sjukvården, och staten betalar dem en scha- blonersättning för kostnaderna. För personer som ansöker om uppehållstillstånd som anhöriga får landstingen ingen statlig er- sättning. Vad som är akut bestäms av landstingen och av läkaren som behandlar personen. Ofta är det en tidsfråga eftersom många skador och sjukdomar förr eller senare blir akuta tillstånd om de inte behandlas. Begränsningen av sjukvård för asylsökande blir en tydlig etisk och moralisk fråga när det gäller personer med funktionshinder. Habilitering och rehabilitering bedöms sällan som akut behandling. Flyktingförläggningarna är i stort sett aldrig anpassade för personer med funktionshinder, och så länge man bor kvar där görs sällan någon utredning om ens behov av be- handling, träning, sjukgymnastik, hjälpmedel osv. Det kan inne- bära att man lever utan exempelvis hörapparat i väntan på uppehållstillstånd eller avvisningsbeslut. Ett argument för att inte inleda en behandling är att den kan vara till skada om perso- nen sedan utvisas och behandlingen avbryts. Men i många fall tar det innan beslutet om uppehållstillstånd eller avvisning kommer, och då skadar det oftast mer om personen inte får någon behandling. Asylsökande barn ska enligt beslut ha rätt till samma sjukvård som andra barn i . Rätten till sjukvård för alla barn som vistas i ett land är också entydigt formulerad i . Men praktiken stämmer inte med teorin. får barn inte den habilitering eller de hjälpmedel de behö- ver. Orsaken är ofta att ansvarsfördelningen är otydlig, bland an- nat mellan omsorgsnämnden och hälso- och sjukvårdsnämnden. Både inom habiliteringen och den psykiatriska vården för barn och ungdomar förekommer det att asylsökande barn inte får hjälp med hänvisning till att de saknar de fyra sista siffrorna i sitt per- sonnummer, att familjen inte har någon stadigvarande adress, att personalen inte har någon kunskap om barn i den situationen eller inte är van att arbeta med tolk. Bristen på samordning, djungeln av regler och de nyanlända familjernas stora svårigheter att hitta rätt instans drabbar både barn med fysiska funktionshinder och barn som behöver hjälp att bearbeta traumatiska upplevelser. När barn har det svårt eller har svåra upplevelser bakom sig behöver de hjälp. Barn kan fara illa utan att visa symtom, och det finns inte tid att vänta tills de börjar visa symtom. Barn i asylsökande familjer försakar ofta sin egen utveckling genom att gömma sina känslor. Det viktigaste för dem är att skydda föräldrarna så att de klarar av sin situation. Insikten om att många barn hanterar sin ångest på det sättet måste finnas hos personalen på varje flyktingförläggning, så att de ser när ett barn behöver hjälp. Det är sedan läkares och psykologers uppgift att avgöra vilken hjälp barnen behöver. Den grundläggande hjäl- pen är i regel att få möjlighet att uttrycka sina känslor och upple- velser i en trygg miljö, och att barnen vet att det som de berättar inte kan skada föräldrarna. Om vuxna i barnens omgivning inte upptäcker barnens problem tidigt och hjälper dem att hantera dem, blir det ofta skolan som måste göra det senare, utan att ha den kunskap och de resurser som behövs. Ungdomar som haft svåra upplevelser behöver också hjälp. Om de inte får stöd att bearbeta sitt trauma när de plågas av det som mest, måste de hantera det på något annat sätt. Ungdomarna gömmer och förtiger upplevelserna och risken är stor att de tar sig uttryck i missbruk och kriminalitet . När ungdomarna nått dit är det mycket svårt att hjälpa dem. Med handläggningstider går det inte att vänta med hjälpen till efter beslutet. Det finns inte klart och entydigt skrivet om vem som har an- svar för att barn får den vård de behöver. Landstingen har avtal med staten om sjukvården för asylsökande, men oklarheterna gör att man ibland hänvisar till varandras ansvar. Det är oacceptabelt att barn på det sättet kan hamna mellan olika huvudmäns ansvar. Reglerna och avtalen försätter också personal i sjukvården och omsorgen i svåra moraliska situationer. Projekt för stöd och rehabilitering anslog regeringen som Socialstyrel- sen fördelat till projekt för stöd och rehabilitering till tortyrska- dade flyktingar. Projekten har gällt forskning, metodutveckling, utbildning, information mm. Nästan hälften av anslaget har gått till specialenheter för tortyrskadade flyktingar, en del till psyki- atri, allmänsjukvård och tandvård, och en mindre del till kommu- ner och högskolor. I sin redovisning av fördelningen konstaterar att det fortfarande saknas forskning om specifika följder av tortyr. När det gäller både forskning och metodutveck- ling finns det många projekt som gäller barn. Däremot saknas nästan helt ett kvinnoperspektiv. Bara två av de 74 projekt som fått pengar handlar specifikt om kvinnor. Det är önskvärt och an- geläget med projektansökningar som handlar om torterade och svårt traumatiserade kvinnor, skriver , som delar ut projektmedel till och med . Det har också inrättats en allmännyttig ideell förening, Kans- liet för tortyr- och traumaskadade, KANTT, där och är parter. KANTT ska bland annat in- formera om följdverkningar av tortyr och om behandlingsmeto- der, undersöka om den rehabilitering som finns motsvarar behoven och om personalen har den kunskap som behövs. De flesta som söker asyl i avvisas. Om de fick hjälp att bearbeta upplevelserna från hemlandet skulle det bli mindre ång- estladdat för många att återvända till hemlandet. Då skulle kanske inte så många välja det smärtsamma alternativet att leva kvar i flykt och hålla sig gömda i . Bland dem som stannar kvar i trots att de fått ett av- visningsbeslut finns också människor med funktionshinder. Landstingen är enligt lag skyldiga att ge alla människor akut sjukvård, men kan kräva att patienten betalar vad vården kostar. De flesta har inte råd med det, och många vågar inte heller vända sig till ett sjukhus därför att de är rädda att bli avslöjade. Organi- sationen Läkare i världen består av läkare, barnmorskor och sjuksköterskor som på sin fritid ger sjukvård åt människor som inte har rätt att vistas i landet. De använder olika sätt att hjälpa. Personer med diabetes kan exempelvis få insulin genom att någon annan som har diabetes lånar ut sitt namn, och hämtar ut dubbla doser från . Läkare i världen bygger kontinu- erligt upp ett nätverk av läkare med olika specialområden dit de kan remittera patienter. Sjukvårdspersonalen hanterar rätten till sjukvård och behand- ling för människor i den här situationen på olika sätt. Det före- kommer att människor som saknar de fyra sista siffrorna i sitt personnummer inte får vård, särskilt när det handlar om insatser som kostar mycket pengar och måste redovisas. När det handlar om enstaka besök har många samma förhållningssätt som barn- morskan som säger: Vi kan gott ta emot några , det kommer inga strida strömmar. På ett habiliteringscenter deklare- rar man en klar policy: Vi frågar inte efter om människor har uppehållstillstånd eller om de är här på ogiltiga grunder. Det hän- der också att människor kommer hit med ett barn som inte är de- ras eget, eftersom de har tagit med sig någon släktings barn när de fått chans att fly. Det bryr vi oss inte om, vi hjälper de barn som behöver hjälp. Hur människor från andra länder förhåller sig till det svenska samhället och vilka förutsättningar de har att förstå sig på det, beror mycket på vilken utbildning och social situation de har. Det betyder oftast mer om en person kommer från landsbygden eller från storstaden än vilket land han kommer ifrån. Många flyktingar kommer från fattig landsbygd och har ingen utbildning. De har levt långt från både sjukvård och utbildningsmöjligheter och många kan inte läsa och skriva. För människor med den bakgrun- den är det svenska samhället, myndigheterna och deras represen- tanter främmande och svårbegripliga. Det behövs alltså en stor öppenhet och inlevelseförmåga från båda parter när en person från exempelvis den irakiska landsbygden och en svensk tjänste- man ska mötas i så viktiga frågor som att ge stöd vid funktions- hinder. Det finns också många flyktingar som har hög utbildning och god kännedom om kulturen i västerländska industrisamhällen. Men de har ofta svårt att få en plats i samhället som motsvarar deras bakgrund och utbildning i hemlandet. Arbetslösheten bland invandrare från länder utanför är högre än bland infödda svenskar. Skillnaderna är stora beroende på varifrån människor kommer. De som har kom- mit till har svårast att få ar- bete. Anledningarna till arbetslöshet bland invandrare är välkända. Lågkonjunktur och bristande kunskaper i svenska är några. Människors kompetens stämmer ofta inte med kraven på den svenska arbetsmarknaden. Olikheterna i kultur och bakgrund leder också till diskriminering. Det är fler invandrare än svenskar som inte får arbete efter kompetens, trots att de kan svenska och har en utbildning. Invandrare med funktionshinder hör till dem som har allra svå- rast att få arbete. Många får inte något arbete därför att de möter för låga förväntningar, dels från samhället, dels från sin nära om- givning. Den syn på funktionshinder som råder i många av de länder som flyktingarna kommer ifrån innebär att det inte för- väntas att en person med funktionshinder kan ta ansvar för sin egen försörjning. Många invandrare med funktionshinder tar till sig den synen på sig själva och accepterar förtidspension. Andra vill inte nöja sig med att bli omhändertagna av föräldrar, syskon och släkt, utan försöker skaffa sig en försörjning, men lyckas ändå inte komma in och hålla sig kvar på arbetsmarknaden. Invandrare har också svårare än infödda svenskar med arbets- handikapp att få del av arbetsmarknadsåtgärder. Av alla registre- rade personer med arbetshandikapp var arbetslösa utomnordiska medborgare. Men av dem som fanns i så kallade handikappåtgärder, det vill säga löne- bidrag eller offentligt skyddat arbete, var invandrare. Invandrare med arbetshandikapp får inte heller så kallade konjunkturbero- ende åtgärder lika ofta som svenskar. Två slags konjunkturbero- ende åtgärder var dock vanligare bland invandrare än bland svenskar, nämligen Starta Eget-bidrag, där av alla var invandrare och så kallad Ami-åtgärd, där drygt åtta pro- cent var invandrare. Kommunerna får en statlig schablonersättning för varje flykting som bosätter sig i kommunen under förutsättning att det upprättas en så kallad introduktionsplan. Introduktionsplanen ska bland an- nat syfta till arbete och utformas i samarbete med arbetsförmed- lingen. undersökning om hur kommunerna stöder personer med funktionshinder och utländsk bakgrund visade att kommunerna hade upprättat en så kallad introduktionsplan för bara femton procent av flyktingarna med funktionshinder. För många flyktingar med sjukdom eller funktionshinder får kommu- nerna en annan form av ersättning om det finns ett läkarintyg och en rehabiliteringsplan. Anledningen till att det finns två olika er- sättningsformer är bland annat att det inte förväntas att invandrare med funktionshinder ska yrkesarbeta. Många skulle med all sä- kerhet få bättre möjligheter på arbetsmarknaden om kommunerna oftare upprättade introduktionsplaner även för dem. In- troduktionsplanerna är i själva verket minst lika viktiga för perso- ner med funktionshinder som för andra, eftersom de har ännu svårare att få arbete. Människor från andra länder tjänar mindre än infödda svenskar. Flyktingar från , och har det sämst ekonomiskt. Deras inkomster ligger under svens- karnas. Den dåliga ekonomin har samband med låg utbildning, arbetslöshet, bristande kunskaper i svenska och ett svagt stöd från samhället över huvud taget. Tillsammans är allt detta en hälsorisk för varje enskild människa. tjänade svenska män i genomsnitt . Invandrarmän tjänade , svenska kvinnor och invandrarkvinnor . Skillnaderna mellan kvinnor och män med funktionshinder följer ett liknande mönster. Hur inkomsterna ser ut för kvinnor respek- tive män som har funktionshinder och kommer från andra länder är okänt, men man måste förmoda att de är mycket lägre än ge- nomsnittet i landet. (1997). Invandrares livsvillkor är på många sätt sämre än infödda svens- kars. Många sliter hårt med att bli integrerade i sitt nya land. De har sämre hälsa och ekonomi. Invandrarfamiljer har dessutom svårare än infödda svenskar att få del av samhällets stöd till per- soner med funktionshinder. Invandrare har ofta arbeten som både sliter hårt på krafterna och ger dålig lön. Detta gäller båda könen, men i synnerhet kvinnorna. Kvinnor som har förvärvsarbete och familj och dessutom ett funktionshinder har ofta en alldeles för tung arbetsbörda. Den arbetsamma vardagen gör också att föräldrar till barn med funktionshinder kan ha svårare än infödda svenska föräldrar att orka med allt det extraarbete som barnets funktionshinder kan innebära. Om man som förälder dels inte riktigt förstår varför ens barn ska träna kroppen, rida, bada i bassäng osv., dels har dåligt med tid och ork är det svårt att visa det intresse som habiliterings- personal ofta väntar sig. En del familjer nöjer sig med lite hjälp. De jämför kanske sina och familjens möjligheter till ett bra liv med det liv de skulle haft om de hade bott kvar i hemlandet. De är tacksamma över att ha fått komma till och få hjälp och begär inte att få det stöd de har möjlighet till här. Tacksamheten blir ett hinder för att få det stöd de behöver och borde ha. är det föräldrar till barn med funktionshinder som inte använder de möjligheter samhället erbjuder för barnen. Barnen får därför inte den hjälp till utveckling och stimulans som de behöver. I den utsatta situation som det innebär att vända sig till en myn- dighet för att ansöka om hjälp, blir man ännu mer utsatt om man är invandrare och inte kan svenska bra. Det kan vara ett problem även om man har bott i . är det också svårt för de anställda att bedöma vilka svenskkunskaper en besökare har. En person kan klara ett vardagligt samtal bra, men ha svårt att förstå och uttrycka sig när samtalet kommer in på känslomässiga områden. Modersmålet förblir ju känslospråket långt efter det att man lärt sig det nya landets språk hjälpligt. Så här sa en kvinna som bott i : Förut kunde jag bara gråta på spanska. kan jag också gråta på svenska. (SIOS och 1998). I möten som gäller så viktiga frågor som att ge hjälp på grund av funktionshinder behöver parterna förstå varandra helt och fullt. Men i det dagliga arbetet uppstår det missförstånd gång på gång. blir missförstånden uppenbara och kan redas ut. Andra gånger ger båda parter upp, samtalet går vidare fast man vet att man inte riktigt har förstått varandra. En fara med språk- svårigheterna är att den bristande kommunikationen i stället för- med kulturskillnader och att båda parter betraktar varandra som mer främmande än de i själva verket är. Problem i kommunikationen handlar inte bara om att förstå det som sägs, utan också om att veta vad orden och begreppen står för. I flyktingarnas hemländer finns det varken färdtjänst, hem- tjänst, habilitering eller personlig assistans, så till en början är det obegripliga ord för dem som kommer hit. Många begrepp på handikappområdet kan naturligtvis vara nya också för infödda svenskar som får ett funktionshinder, men de har till skillnad från nykomna flyktingar en referensram, en kunskap om det svenska samhället, som gör det lättare att förstå vad begreppen innebär. Till skillnad från den som invandrat känner de också till de myn- digheter som har ansvar för olika insatser. Undervisningen i svenska för invandrare, Sfi, ska vara det första viktiga steget på väg in i det svenska samhället och arbetslivet. För många fungerar undervisningen inte bra som detta första vik- tiga steg, och särskilt inte för personer med funktionshinder. I en del fall kan personer med rörelsehinder inte ens delta i undervis- ningen därför att lokalerna är otillgängliga. Andra deltar kanske i undervisningen, men kan inte tillägna sig den därför att de har en hörselskada eller en synskada och det saknas läroböcker, hjälp- medel och pedagogiska resurser. Elever med läs- och skrivsvårig- heter eller andra inlärningsproblem kan i regel inte heller tillgodogöra sig undervisningen. Lärarna förväntas inte ha någon kunskap om vilken pedagogik som kan vara lämplig för personer med olika funktionshinder. Lärarna har sällan tillgång till vidare- utbildning och handledning. Många flyktingar som haft traumatiska upplevelser innan de kom till behöver särskilt stöd i Sfi-undervisningen därför att stressen efter dessa trauman påverkar deras förmåga att lära. De behöver kanske också personligt, psykologiskt stöd och vän- der sig till sin Sfi-lärare, som ofta är en av de få svenskar som nykomna flyktingar har kontakt med. För lärarna blir det lätt en övermäktig situation, med klasser som är så stora att det är omöj- ligt att ägna särskild uppmärksamhet åt elever som behöver extra stöd. I sina hemländer har många människor fått lära sig att försöka dölja sitt funktionshinder. De flesta har inga hjälpmedel, och många har aldrig ens fått en diagnos på sin skada. Det är vanligt att de inte säger något om sin skada när de kommer till och ska lära sig svenska. De har därför mycket svårt att delta och får sällan tillfälle att träna sig i att tala svenska. Det händer alltför ofta att personer med funktionshinder läser både en och två tusen timmar svenska utan att tillägna sig särskilt mycket. Små Sfi-grupper för döva, synskadade och hörselskadade På flera håll i landet har man prövat att bilda små grupper av per- soner med funktionshinder som får lära sig svenska och annat med hjälp av lärare med specialkompetens. dövas riks- förbunds folkhögskola i i har kurser i bland annat svenskt teckenspråk, svenska och samhällskunskap för döva invandrare. De som sedan vill kan fortsätta studera på folkhög- skolans allmänna kurs. Vid stiftelsen i kan blinda och synska- dade invandrare lära sig bland annat svenska och punktskrift och få kunskap om det svenska samhället. Just nu pågår ett projekt med ambitionen att några elever efter utbildningen ska kunna ar- beta som kulturförmedlare mellan synskadade landsmän och det svenska samhället. i har ordnat kurser där hörsel- skadade personer från och andra länder studerat svenska, matematik, engelska och samhällskunskap. De har också lärt sig en del teckenspråk och fått kunskap om hörselskador och om det stöd som finns i samhället. Deltagarna kunde också få psyko- logisk hjälp att bearbeta traumatiska upplevelser från hemlandet. De som kom från andra länder hade varit i och kunde alltså en del svenska, men inte tillräckligt för att få ett arbete. Grupperna har bestått av cirka tio elever, hälften födda i och hälften från andra länder. Det var naturligtvis stora skillnader i kunskaper i svenska mellan dem som hade svenska som modersmål och dem som kom från andra länder. Förkunskaperna skilde sig mycket åt även i invandrargruppen. Detta löste man genom att individualisera undervisningen. Kursen var lång och följdes av några veckors vägledning och arbetsprövning. har nästan hälften av deltagarna arbete och flera studerar. De tre nämnda exempel på fungerande undervisning för döva, synskadade och hörselskadade personer skulle kunna användas som inspiration och modell för undervisning som vänder sig till personer även med andra funktionshinder. Information på andra språk har en ganska lång tradition av skriven samhällsin- formation. Medborgarna är vana vid att få information och majo- riteten har den kunskap som behövs för att ta emot information som är adekvat och användbar för dem, antingen den kommer som broschyr i brevlådan, som annons i tidningarna eller finns i väntrummet på vårdcentralen. Ändå är det svårt för många att få del av den information de behöver. Trots att informationsansvaret är fastslaget och betonat ibland annat socialtjänstlagen och LSS visar det sig att människor ofta får den mest värdefulla informa- tionen genom handikapporganisationerna och andra människor med funktionshinder. För personer som kommer från andra länder är både behoven av information och problemen att få tillgång till information för det mesta större än för infödda svenskar. Invandrare är i regel inte medlemmar i en handikapporganisation, känner ingen svensk med samma funktionshinder och kan inte använda telefonen för att fråga sig fram hos de ansvariga myndigheterna på samma sätt som man kan om man talar obehindrad svenska. Många läser inte svenska, särskilt inte text som handlar om komplicerade ämnen och är skriven på svårtillgänglig svenska. Många kan inte läsa på sitt eget språk heller, utan måste få muntlig information eller hjälp av någon anhörig med att läsa. Det finns flera funktionshin- der som blir kommunikationshandikapp när informationen inte anpassas. Invandrare med exempelvis hörselskada, dövhet, syn- skada, utvecklingsstörning, tal- och språkstörningar eller dyslexi behöver särskilt tillrättalagd information för att inte bli dubbelt handikappade. I vissa språk har det aldrig utvecklats något regel- rätt skriftspråk därför att de varit förbjudna i långa tider och de människor som bara talar ett sådant språk har över huvud taget ingen skriftspråklig tradition. Men problemen med att nå invandrare med skriven informa- tion får inte vara en förevändning för att inte översätta skriftlig information till invandrarspråken. Det behövs tydlig, förklarande och lättillgänglig information om det stöd som finns för personer med funktionshinder, där det också framgår vart man ska ringa om man behöver fråga något. När informationen framställs är det värdefullt att arbeta tillsammans med personer som har kunskap om den språkgrupp som materialet ska översättas för. Vissa före- teelser eller begrepp kan kanske behöva en särskild kommentar på vissa språk för att bli begripliga för läsarna. Den myndighet som har ansvar för en insats har också ansvar för att alla som kan behöva insatsen får veta att den finns. När det gäller personer som är ovana vid skriftlig information är det sär- skilt viktigt hur informationen distribueras. Det räcker inte att det ligger broschyrer i väntrummet på sjukhuset, på eller . Den skrivna informationen ska helst överläm- nas tillsammans med en muntlig förklaring. God samhällsinformation är inte bara lättillgänglig skriven in- formation. Det handlar också exempelvis om lyhörda tjänstemän som försöker leva sig in i vad som kan vara svårt att förstå för den som kommer från ett annat land. Det är också viktigt att de som arbetar i växeln hos myndigheterna talar sakta och tydligt och hjälper till lite extra när de talar med någon som är osäker på svenska. har granskat kommunernas stöd till personer med invandrarbakgrund och funktionshinder. Studien visar att var femte kommun, 16 av 76, hade producerat information om social- tjänstlagen på något annat språk än svenska. Åtta kommuner hade översatt information till finska och arabiska, sex kommuner till spanska och fyra till engelska. Ytterligare tio språk fanns representerade. Fyra kommuner hade haft informationsmöten hos invandrarorganisationer och en hos handikapporganisationer. av kommunerna som svarat hade informerat skriftligt om LSS på något annat språk än svenska. Flera arbetade just med att framställa information. hade informerat invandrare om LSS på andra sätt.