sou · GMB330 · 1999-01-01 00:00:00 — Exempel på sådana åtgärder är arbetsprövning, arbetsträning, utbildning och omplacering. Det bör också kunna bli fråga om att vidta tekniska åtgärder eller att skaffa särskild utrustning för att ändra den fysiska miljön och därmed minska arbetsbelastningen för den enskilde. Det kan även gälla åtgärder beträffande arbetsinnehåll och arbetsorganisation. Avseende inriktningen hos rehabiliteringen sades vidare att den bör vara att den anställde skall beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren. Förvärvsarbetet och gemenskapen på arbetsplatsen är en betydelsefull del i det sociala livet. Arbetskamraterna är ofta ett starkt stöd för den som efter en sjukdomsperiod behöver rehabiliteras för att kunna återgå i arbete. Den som är försäkrad enligt lagen om allmän försäkring skall enligt 22 kap. 1 § ha möjlighet till rehabilitering och ha rätt till rehabiliteringspenning. Att märka är att reglerna inte är knutna till en anställning utan gäller oavsett om den försäkrade är arbetstagare, uppdragstagare eller ar- betslös. Rehabiliteringen skall syfta till att återge den som drabbats av sjukdom arbetsförmågan och ge honom eller henne möjlighet att försörja sig genom förvärvsarbete. Begreppen sjukdom och arbetsoförmåga syftar på reglerna om sjukpenning. Vilka åtgärder som skall genomföras för rehabi- literingen skall planeras i samråd med den försäkrade. Vid denna planering skall den försäkrades individuella förutsättningar och behov vara utgångspunkten. Den försäkrades arbetsgivare har ansvaret för att en rehabilitering inleds. Om det inte fram- står som obehövligt skall arbetsgivaren starta en rehabiliteringsundersökning när den försäkrade varit helt eller delvis sjukskriven . Undersökning skall också göras om den försäkrade ofta varit frånvarande på grund av sjukdom eller den försäkrade själv begär det. I lagens förarbeten har angetts frånvaro vid sex tillfällen . Omfattningen av utred- ning kan variera efter omständigheterna. Syftet är att beskriva vilka åtgärder som kan behövas för att den enskilde skall kunna återgå till sitt arbete och klara ut vem som skall ansvara för åtgär- derna. Utredning skall inte göras om det är obehövligt. Exempel på detta är när det står klart att en återgång kan ske utan att några särskilda åtgärder vidtas. Ett skäl till att särskilda åtgärder inte behövs kan vara att arbetsgivaren redan har en lämplig organisation. Att arbetsgivaren är skyldig att se till att det finns en lämplig rehabiliteringsverksamhet följer av 3 kap. 2 a § lagen (1977:1160) om arbetsmiljö. I de fall den försäkrade är arbetslös initieras en rehabilitering av . I och för sig har arbetsmarknadsmyndigheterna ett rehabiliteringsansvar, men de saknar information om en arbetslös är sjukskriven. När den som är arbetslös varit sjukskriven skall frågan om rehabilitering aktualiseras. planerar i samråd med länsarbetsnämn- den de vidare åtgärderna. skall vara klar för anmälan av sjukdoms- fallet, eller då den föranletts av flera fall, det senaste. Om utredningen istället sker på den försäk- rades begäran skall den vara klar senast från begäran. När utredningen är klar skall den sändas till . Om den inte blivit klar inom den föreskrivna tiden skall kassan istället underrättas om skälet till dröjsmålet och när den kan väntas bli klar. Om den försäkrade medger det skall rehabiliteringsutredningen göras i samråd med hans eller hennes arbetstagarorganisation. Skälet till att medgivande krävs är att utredningen kan innehålla integritetskänsliga uppgifter. Under vissa förutsättningar kan ta över ansvaret för rehabiliterings- utredningen. Skäl för detta kan vara att arbetsgivaren saknar kompetens och resurser för utred- ningen eller att arbetsgivaren trots påminnelser inte sköter sina åligganden. Vidare kan relatio- nerna mellan arbetsgivare och arbetstagare vara sådana att det är svårt att genomföra utredningen. Det åligger den försäkrade att lämna de upplysningar som behövs för att hans eller hennes behov av rehabilitering skall kunna klarläggas. Vidare är den försäkrade skyldig att medverka aktivt i rehabiliteringen. Följden av att den försäkrade inte sköter dessa åligganden kan bli att rehabiliteringspenningen sätts ned. Det övergripande ansvaret för rehabiliteringsverksamheten ligger hos . Kas- san skall samordna och utöva tillsyn över de åtgärder som vidtas för att rehabilitera försäkrade. Vidare skall kassan i samråd med den försäkrade se till att hans behov av rehabilitering kartläggs och att de nödvändiga åtgärderna vidtas. Om den försäkrade medger det skall kassan samarbeta med hans eller hennes arbetsgivare och arbetstagarorganisation, , arbetsförmedlingen samt de andra myndigheter som kan vara berörda. Kassan skall verka för att var och en av dessa inom sitt område vidtar de nödvändiga åtgärderna för att rehabiliteringen skall lyckas. Slutligen skall kassan se till att rehabiliteringen påbörjas så fort det är möjligt med hänsyn till medicinska och andra omständigheter. När den försäkrade deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering kan rehabiliteringsersättning ut- ges. För detta krävs dock att arbetsförmågan är nedsatt med minst en fjärdedel och att åtgärderna syftar till att förkorta sjukdomstid eller att häva eller förebygga arbetsoförmåga. Rehabilite- ringsersättning består dels av rehabiliteringspenning, dels av särskilt bidrag. Rehabiliteringsersättning utgår som längst till och med den månad då den försäkrade fyller . Det särskilda bidraget utges för de ökade kostnader den försäkrade får. Hel rehabiliteringspenning utgör av den sjukpenninggrundande inkomsten delad med 365, dvs. samma belopp som sjukpenningen. På samma sätt som sjukpenning kan rehabiliterings- penning utgå hel, med tre fjärdedelar, med hälften eller med en fjärdedel motsvarande nedsättningen av arbetsförmågan. Arbetsförmågan skall anses nedsatt i den mån rehabiliteringen förhindrar ar- bete. Det är alltså inte sjukdomen som avgör i vilken grad arbetsförmågan skall anses nedsatt. Rehabiliteringspenningen skall minskas med vad som utgår i sjukpenning eller föräldrapen- ning enligt samma lag, sjukpenning och livränta enligt lagen om arbetsskadeförsäkring samt den del av studiemedel eller liknande som inte skall återbetalas. Detsamma gäller ersättning som den försäkrade får på grund av utländsk lagstiftning. skall upprätta en rehabiliteringsplan i de fall då rehabiliteringsersättning kan utgå. Planen skall upprättas i samråd med den försäkrade och ange vilka åtgärder som skall vidtas. Vidare skall planen ange vem som har ansvaret för respektive åtgärd och en tidsplan för rehabiliteringen. Planen skall dessutom innehålla en uppgift om den beräknade kostnaden för er- sättning . skall fortlöpande se till att rehabiliteringsplanen följs och att det görs nödvändiga ändringar i den. En stor del av arbetsgivarens rehabiliteringsarbete faller tillbaka på arbetsmiljölagen (1977:1160). med att 22 kap. lagen om allmän försäkring infördes gjordes en rad ändringar i arbetsmiljö- lagen. Bland annat ålades arbetsgivare att se till att en på lämpligt sätt organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet bedrivs på arbetsplatsen. 1990/91:140 Arbetsmiljö och reha- bilitering, s. 49 anfördes: Arbetsplatsens betydelse för ett aktivt och tidigt arbete med arbetsmiljöanpassning kan inte nog understrykas. I linjeorganisationen, på arbetsledarnivå, finns ofta de bästa förutsättningarna att bedöma, genomföra och följa upp insatser för anpassning och yrkesinriktad rehabilitering. Kraven på att det finns en på lämpligt sätt organiserad anpassnings- och re- habiliteringsverksamhet är generella och gäller alla arbetsgivare. Organisationen av arbetet måste anpassas efter skyldigheterna i lagen om allmän försäkring och arbetsmiljölagen. Hur en på lämp- ligt sätt organiserad anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet i detalj bör utformas varierar be- roende på förutsättningarna inom olika verksamheter. Det kan t.ex. innebära att arbetsgivaren ser till att det finns: -kompetens och kontaktpersoner -ekonomiska resurser avdelade för ändamålet -policy och mål för frågorna -organisation av arbetet -rutiner för tidiga kontakter med sjukskrivna -rutiner för undersökning av rehabiliteringsbehov m.m. -rutiner för kontakter med myndigheter, företagshälsovård m.fl. -rutiner för kontroll, uppföljning och utvärdering -samverkan med arbetstagarna Organisation och rutiner måste vara sådana att tidiga varningssignaler uppmärksammas och att åtgärder mot ohälsa planeras och genomförs. Det är däremot inte nödvändigt att man med interna krafter klarar att kartlägga, bedöma behov av och genomföra alla åtgärder. Det finns olika organ med särskild kompetens som kan anlitas för detta. Det är i 3 kap. 2 a § tredje stycket arbetsmiljölagen som arbetsgivarens rehabiliteringsansvar regleras. Arbetsgivaren skall se till att det inom hans verksamhet finns en på lämpligt sätt organise- rad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för fullgörande av de uppgifter som åvilar honom enligt både arbetsmiljölagen och 22 kap. lagen om allmän försäkring. För rehabiliteringen har även 2 kap 1 § andra stycket betydelse. Där stadgas att arbetsförhåll- andena skall anpassas till människors olika förutsättningar i fysisk och psykiskt hänseende. Det åligger alltså arbetsgivaren att löpande förändra en arbetsplats så att den anställde kan klara sitt arbete även om han eller hon drabbats av en fysisk eller psykisk skada. Genom en ändring av förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten har Försvarsmakten ansvar för rehabilitering av de som skadats i utlandsstyrkan även för tiden efter det att de avslutat sin anställning inom Försvarsmakten. Enligt 15 § förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten gäller att Försvarsmakten har ett ansvar för att de rehabiliteringsuppgifter som åvilar en arbetsgivare enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring fullgörs även gentemot en tidigare anställd som skadats under tjänstgöring i utlandsstyrkan. Ansvaret skall enligt övergångsbestämmelserna tillämpas beträffande dem som skadats . Förordningsbestämmelsen fråntar inte den skadades eventuella arbetsgivare hans ansvar enligt lagen om allmän försäkring eller arbetsmiljölagen. I syfte att ta fram riktlinjer och direktiv för detta rehabiliteringsansvar tillsattes en arbets- grupp inom Försvarsmakten. De synpunkter som framkom genom arbetsgruppen var följande. Försvarsmaktens åtgärder för att rehabilitera en skadad behöver inte begränsas av ansvaret enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring utan i det enskilda fallet kan en bedömning göras av om ytterligare stöd bör ges. Rehabiliteringsåtgärderna bör vidare genomföras under samarbete med , arbetsförmedlingen, en eventuell arbetsgivare m.fl. Viktigt är såväl att bygga upp kompetens inom Försvarsmakten som att ta till vara den som finns inom andra berörda samhällsorgan. Kompetensen behöver omfatta kroppslig, psykisk, social och teknisk rehabilitering. Även juridisk kompetens behöver knytas till verksamheten. I rehabiliteringsarbetet skall Försvarsmakten verka för att den skadade återfår rimlig funk- tionsförmåga och stödja hans eller hennes återgång till samhället. Grunden för rehabiliteringen skall vara individens möjligheter och förutsättningar. Rehabiliteringsarbetet skall ledas av personalavdelningen på Högkvarteret men så långt möj- ligt handläggas i samråd med lokal personal inom Försvarsmakten och eventuell arbetsgivare. Personalavdelningen på högkvarteret har erhållit information från i fråga om vilka av de tidigare anställda som skulle kunna omfattas av rehabiliteringsansvaret. Dessa personer, vilka var ungefär 50, har därefter tillställts en enkät, vilken innehållit de frågor som krävts för avgöran- det om ytterligare åtgärder behövts. Av de 50 har ca 20 svarat att de behöver stöd från Försvar- smakten; dock har de flesta velat ha stöd i fråga om vilken ersättning de varit berättigade till med anledning av skadan. Särskilda åtgärder för rehabilitering har ansetts kunna komma i fråga för sex personer, varav beslut om någon form av stöd fattats beträffande tre. De andra tre är ännu inte tillräckligt återställda medicinskt för att åtgärder i syfte att rehabilitera dem i andra avseenden skall vara meningsfulla. Det åtgärder som beslutats har i första hand avsett längre utbildningar på universitet eller folkhögskola. De ansvariga för rehabiliteringsverksamheten har bedömt att upp till tio personer kan komma i fråga för insatser vid nuvarande storlek på utlandsstyrkan. Ersättning för personskada – allmänna principer De grundläggande reglerna för ersättning vid personskada finns i skadeståndslagen. Den ersätt- ning som kan bli följden av en skada kan delas upp i en rad poster. Till dem hör sjukvårdskostnader, inkomstförlust, sveda och värk, lyte och men samt olägenheter i övrigt. För den kränkning vissa brottsliga gärningar inneburit kan dessutom särskild ersättning utgå. Av de olika ersättningsposterna brukar ersättning för sjukvårdskostnader och för inkomstförlust hänföras till den ekonomiska skadan, medan övriga klassas som ideella skador. 7.1 Skadeståndsrättens roll i det sociala skyddsnätet Vid sidan om möjligheten till ersättning genom ett skadeståndsrättsligt anspråk finns en rad olika försäkringssystem ur vilka ersättning kan komma att utgå. Försäkringar har dessutom betydelse vid krav mot skadevållaren eftersom en eventuell ersättning ofta utgår ur en ansvarsförsäkring som omfattar honom eller henne. De ersättningssystem genom vilka ersättning kan komma att betalas kan vara både privata och allmänna. Vid sidan av de allmänna försäkringssystemen finns också särskilt reglerade ersättnings- former. Ett exempel på det sistnämnda är den riskgaranti som gäller för de anställda i utlandsstyrkan. De olika försäkringarna och ersättningssystemen skiljer sig åt både beroende på vilken grad av anknytning som krävs till den skadevållande handlingen och i fråga om vilka olika delposter som ersätts vid en personskada. Vid ett rent civilrättsligt anspråk gentemot den som orsakat en skada krävs dels att skadan vållats genom vårdslöshet, dels att den är en rimligt förutsebar följd av ett visst handlande. Vid många av de andra ersättningsformerna räcker det med en lösare anknytning. För att sjukpenning enligt lagen om allmän försäkring skall utgå krävs till exempel bara att arbetsoförmåga föreligger på grund av sjukdom och oavsett hur denna uppkommit utgår ersättning. Av de olika ersättningsposter som kan ingå vid en personskada ersätts samtliga genom vissa ersättningssystem som brottsskadeersättningen, trafikförsäkringen och personskadeavtalet. I an- dra ersättningssystem kompenseras bara viss del av skadan, ofta inkomstförlust. Exempel på detta är de olika ersättningar som kan utgå i samband med en arbetsskada. Att den allmänna skadeståndsrätten i princip utgör grunden för ersättning med anledning av personskada eller avbräck i inkomsterna innebär inte att de olika försäkringssystemen inte i sin tur påverkat skadeståndsrätten. Vid en jämförelse mellan och brukar man säga att våra relativt sett skadestånd delvis har sin grund i att den skadade oftast blir omhändertagen oavsett om han eller hon får ersättning av skadevållaren och alltså inte är beroende av skadestån- det. På detta sätt har de sociala skyddsnäten verkat återhållande på utvecklingen mot högre ersättningsnivåer. Den grundläggande bestämmelse som reglerar ersättning för personskada är 5 kap. 1 § skadestånd- slagen (1972:207). Där stadgas att skadestånd till den som tillfogats personskada omfattar ersätt- ning för sjukvårdskostnad och andra utgifter, inkomstförlust, sveda och värk, lyte och annat sta- digvarande men samt olägenheter i övrigt till följd av skadan. Vidare sägs att ersättning för in- komstförlust skall motsvara skillnaden mellan den inkomst som den skadelidande skulle ha kunnat uppbära om han inte skadats och den inkomst han trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas komma att uppnå genom ett sådant arbete som motsvarar hans krafter och färdigheter och som rimligen kan begäras av honom med hänsyn till tidigare utbildning och verk- samhet, omskolning eller annan liknande åtgärd samt ålder, bosättningsförhållanden och därmed jämförliga förhållanden. Med inkomstförlust likställs vidare intrång i näringsverksamhet och dess- utom likställs värdet av hushållsarbete i hemmet med inkomst. Om skadan lett till döden utgår enligt 5 kap. 2 § ersättning för begravningskostnad och annan skälig kostnad till följd av dödsfallet samt förlust av underhåll. För att ersättning för förlust av underhåll skall utgå krävs dock att den efterlevande enligt lag hade rätt till underhåll eller i annat fall var ekonomiskt beroende av den avlidne. Från ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll skall enligt 5 kap. 3 § avgå ersätt- ning enligt lagen om allmän försäkring, lagen om arbetsskadeförsäkring eller liknande ersättning. Detsamma gäller pension eller annan periodisk ersättning samt sjuklön som betalas av arbetsgivare eller ur en försäkring som är en löneförmån. Vid sidan av dessa ersättningsposter kan den skadelidande, om skadan orsakats av viss brotts- lig gärning, enligt 1 kap. 3 § få ersättning för personligt lidande eller så kallad kränkning (se nedan). I princip är alla sjukvårdskostnader ersättningsgilla, åtminstone om de kan anses vara nödvändiga för den medicinska rehabiliteringen. I bakgrunden finns dock regeln om att den skadelidande bör minimera skadan. Detta innebär i ett system som vårt att den skadelidande bör använda sig av den offentliga sjukvården i så stor utsträckning som möjligt. I vanliga fall kommer därför ersättningen enbart att omfatta kostnader för patientavgifter, medicin och resor till och från olika vårdinrättningar. I vissa fall kan dock annan form av vård vara motiverad. Det har förekommit att kostnader för vård i hemmet godkänts även om den blivit avsevärt dyrare än vad det kostat att vårdas på vanligt sjukhus eftersom vården i hemmet hade haft stor betydelse för rehabiliteringen. Ersättning av denna typ kan inte bara tillfalla den som drabbats av den fysiska eller psykiska skadan. Även anhörigas kostnader har i viss mån ansetts ersättningsgrundande. I ett fall fick en person som rest till från med anledning av att en anhörig skadats, ersättning för resekostnaderna. Någon ersättning för inkomstförlust utgick dock inte. Ersättning för inkomstförlust delas ofta in i två poster, dels den konstaterade förlusten för förfluten tid, dels den förväntade förlusten för framtiden. När det gäller inkomstförlusten för förfluten tid så är den relativt okomplicerad att beräkna om den skadade har ett heltidsarbete. Den som arbetar bara under en viss säsong har i princip inte rätt till ersättning för tid då han eller hon inte skulle ha arbetat. Vid bestämning av ersättning för förfluten tid skall avdrag göras för ersättning som utgått i form av sjukpenning eller liknande. I de fall den skadade inte är arbetstagare bestäms ersättningen efter särskilda principer. Om den skadade varit egen företagare skall intrånget i näringsverksamheten, dvs. det avbräck skadan vållat, jämställas med inkomstförlust. Ett exempel på sådant avbräck är om en lantbrukare som skadats inte kan sköta sin djurbesättning utan måste slakta den och därmed lider förlust. Även värdet av hushållsarbete jämställs med inkomst. I flera äldre rättsfall har ersättning utgått för kostnaden för hemhjälp då en husmor skadats. Den som studerar kan få ersättning för den förse- ning skadan orsakar, till exempel har ersättning då studier försenats utgått med ingångslön . I fråga om inkomstförlust avseende framtiden skall en individuell bedömning göras. Vad som skall bestämmas är skillnaden mellan den inkomst den skadade borde ha haft om han eller hon inte skadats, och den inkomst som kan förväntas. Att bestämma förlusten kan kräva en omfattande utredning vilket innebär att frågan om ersättning ofta inte kan avgöras förrän långt efter att skadan inträffat. En annan viktig fråga är om ersättning för framtida inkomstförlust skall utgå som livränta eller som kapital. I har det varit tradition att det utgår någon form av livränta, utom då det kapitaliserade beloppet skulle bli lågt. I detta avseende skiljer sig från de flesta andra länder. För att ersättningen skall utgå som kapital talar att det ökar den skadelidandes möj- ligheter att utnyttja ersättningen. Å andra sidan finns risk att den skadade inte har möjlighet eller förmåga att placera medlen långsiktigt och därför står utan hjälp . Skadeståndslagen ger möjlighet till båda ersättningsformerna och det är bara då ersättningen är av väsentlig bety- delse för den skadelidandes försörjning som den bör utgå som livränta. Precis som när det gäller inkomstförlust för förfluten tid skall annan typ av ersättning som utgått till exempel genom de allmänna försäkringssystemen räknas av då en livränta eller ett kapi- talbelopp bestäms. Sveda och värk är en ideell skadepost som omfattar lidandet under den akuta sjukdomstiden till skillnad från den ersättning som utgår för lyte och men. Vad som ersätts är främst den fysiska smärta och det obehag som skadan lett till, men i viss mån kan även oro kom- penseras. Ersättning kan alltså utgå för såväl fysiska som psykiska följder. Hur stor ersättningen skall bli bestäms av hur länge den akuta sjukdomstiden varat. Den är i princip högre vid sjukhusvistelse än annars och särskilt hög vid intensivvård eller liknande. Detta är dock bara yttre faktorer att hänga upp bedömningen på. Självklart kan det förekomma att perso- ner med mycket smärtsamma skador inte behöver vårdas på sjukhus. Det maximala ersättnings- beloppet för sveda och värk låg 1995 på ca. Med lyte och men avses fysiska defekter som inte behöver påverka inkomstförmågan. Med lyte förstås vanligen rent fysiska defekter som påverkar inte bara arbetsförmågan och därmed inkom- sten utan även levnadsföringen i övrigt. Till den trängre kretsen av men hör rörelseinskränkningar, dövhet, huvudvärk, smärtor etc. Ersättning kan dock även utgå för vanställande ärr och annat som inte medför annat än psykiskt obehag eller är generande. Följderna av lyte eller men kan i viss mån sägas vara ekonomiska i det att skadan i förlängningen innebär kostnader. En invalidiserad kan behöva byta bostad. Han eller hon kan också drabbas av sjukdom oftare och behöva ta hjälp med sådant som tidigare gick att klara själv. Denna typ av extrakostnader ersätts dock inom ramen för denna skadepost . När det gäller att bestämma storleken på ersättning beaktas såväl den medicinska invaliditets- graden som den skadades ålder. I de fall ingen medicinsk invaliditet föreligger, till exempel vid missprydande ärr, har ledning hämtats från motsvarande skador. Ersättning för lyte och men brukar regelbundet utgå som kapitalbelopp. Ersättningen kapitali- seras efter den skadades ålder så att en ung person kan få ut väsentligt mer än en äldre. Den övre gränsen för ersättning låg 1995 i princip på ca. Som en särskild skadepost infördes olägenheter i övrigt i skadeståndslagen 1975. Som exempel på vad som kan ersättas under denna beteckning kan nämnas anspänning i arbetet. Det kan antas att den som drabbats av en skada, även om han eller hon inte fått sänkt inkomst, behöver anstränga sig mer för att bibehålla inkomsten och kan få svårare att avancera till den position som annars skulle ha uppnåtts. Även förlusten av möjlighet till fritidsaktivitet kan kvalificera till ersättning. Detta gäller till exempel att man hindras att utöva idrott eller friluftsliv och jakt eller inte kan resa längre sträckor. Denna typ av skada har också rubricerats som anspänning . Olägenheterna i övrigt kan också bestå i ändringar i den dagliga livsföringen. Till exempel har ökade besvär vid reparationer av hus och bil eller vid hushållsarbete godtagits. Ersättning för olägenheter i övrigt brukar beräknas till ett fast belopp . På samma sätt som vad som gäller för lyte och men anpassas ersättningen efter åldern.