sou · GMB314 · 1999-01-01 00:00:00 — 14Ordet "elektronisk" har i IT-sammanhang kommit att användas som ett slags över- gripande begrepp som kan rymma olika IT-rutiner, t.ex. i uttrycken elektronisk post och elektronisk dokumenthantering. Härvid bör närvaron av elektroner dock inte anses vara avgörande för den juridiska begreppsbildningen. När data lagras på CD-skivor bränns i stället märken, på ett underlag, som kan läsas med laserteknik, och framtidens datorer kanske baseras på optisk teknik så att det rör sig om fotoner i stället för elektroner (jfr SOU 1996:40 s. 56). 15Kryptografi utgör metoder och principer för att kryptera och dekryptera. 16Data definieras som representation av fakta, begrepp eller instruktioner i form lämpad för överföring, tolkning eller bearbetning av människor eller automatiska hjälpmedel; jfr information som vid databehandling definieras som innebörden i data. Traditionella betalningar och IT 23 framkommer i det fortsatta arbetet. Beskrivningen syftar här endast till att ge ett tillräckligt underlag för näringsrättsliga bedömningar. Pengar en mångtydig terminologi Med pengar brukar omväxlande förstås ·kontanter; t.ex. sedlar (fysiska föremål) ·bokpengar; t.ex. behållningen på ett konto (immateriella enheter)17 ·räkneenheter för t.ex. budgetering ·värdemätare vid t.ex. jämförelse av två varor ·betalkraft (immateriell enhet) ·instrument för att genomföra betalningar; t.ex. checkar och betal- ningsorder (fysiska eller IT-baserade objekt). Dessa olika betraktelsesätt sammanfaller delvis och det brukar framgå av sammanhanget vad som avses i ett enskilt fall.18 Inom ramen för utred- ningens uppdrag berörs framförallt följande aspekter. ·Pengar som betalnings medel; dvs. den betalkraft som bokpengar och kontanter står för. Denna betalkraft behöver bestämmas till såväl sort t.ex. SEK eller pund som kvantitet. ·Pengar i betydelsen betalnings instrument; dvs. de objekt som betalaren använder för att utföra betalningstransaktionerna, t.ex. mynt och sedlar, checkar, kontokortsavdrag och motsvarande digitala objekt. I allmänt språkbruk brukar man dock inte skilja mellan räkneenheten pengar, de medel betalaren har att prestera och de instrument i form av t.ex. sedlar och mynt som används för att uppfylla en penningskuld. Språkbruket har vidare en betydande makt över tanken, så att pengar ofta uppfattas som en vara som har ett inneboende närmast oföränderligt värde. Vidare förekommer, även i anknytning till bokbetalningar, termer som skulle kunna föra tanken till fysisk transport av pengar mellan de olika platser där betalningsförmedlare driver sina verksamheter 17Synonymt med begreppet bokpengar används ibland termen kontopengar. 18Jfr 2 kap. 2 § bankaktiebolagslagen (1987:618) och 2 kap. 9 § andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) angående uttrycken annan egendom än pengar och betalas i pengar. 24 Traditionella betalningar och IT slutligen så att pengarna skulle hamna i betalningsmottagarens besittning. Terminologin på området är alltså mångtydig och strävanden att kortfattat och marknadsanpassat beskriva de nya rutinerna med analogier från traditionell miljö leder lätt tanken fel. Rutinerna för betalning när vi t.ex. lämnar ifrån oss sedlar eller skriver checkar eller handlingar för girering ses som så självklara att de knappt nämns. var situationen en annan. En översiktlig beskrivning av hur pengar började användas och hur liknande rutiner utvecklades underlättar förståelsen av motsvarande elektroniska betalningar. I ett samhälle där det inte fanns något betalningsväsende i egentlig mening fick all handel ske genom direkta byten. Som vederlag för en vara lämnades en annan vara. Byteshandel är emellertid omständlig hur mycket av den ena varan skall t.ex. ges i utbyte för den andra och hur skall den som vill förvärva en vara gå till väga om ägaren behöver helt andra varor än dem spekulanten förfogar över? Handeln förenklades dock med tiden genom att en del varor, främst ädelmetaller , blev allmänt accepterade som bytesmedel eftersom de enkelt kunde överlåtas utan nämnvärda variationer i priset. Den som betalade skulle prestera en viss metallkvantitet vilken, om skulden hade bestämts i en viss valuta såsom pund, blev beroende av vilken myntfot som gällde. Metallen måste dock i varje enskilt fall mätas efter vikt och finhet. För att undvika vägning m.m. började man att prägla mynt vars värde överensstämde med myntets metallinnehåll. Sådana betalningsinstrument förekom f.Kr. i västra delar. De första svenska mynten präglades dock först av . Sedlar började användes i e.Kr. Dessa var närmast en form av depositionsbevis eller anvisningar på betalning. 19SOU 1986:22 s. 101. 20SOU 1986:22 s. 101. Traditionella betalningar och IT 25 kom sedlarna först när t.ex. girobanker i och och guldsmeder i tog emot guld och silvermynt för förvaring. Genom att ge bevisen på deposition karaktären av en i innehavarens hand gällande förbindelse blev depositionsbevisen lämpade som betalningsmedel. De uppfattades därvid som ett surrogat för de deponerade mynten och transporter av mynten kunde undvikas. Även bokpengar förekom inom ramen för samma synsätt. Istället för att överlåta ett bevis på en deposition förekom det att betalaren i brev uppmanade banken att överföra ett belopp till betalningsmottagarens tillgodohavande. Även i sådana system sågs penningen dock som en vara i egentlig mening, eftersom den var knuten till viss metall eller liknande som en värdemätare. Innebörden i en penningskuld blev därmed densamma även om mynt- foten eller myntens metallhalt eller vikt ändrades efter fordrans uppkomst. Betalaren skulle alltjämt prestera den överenskomna metallkvantiteten. Mängden guld vid en skuld i kronor blev alltså beroende av vilken myntfot som gällde när fordran uppkom. Denna syn på pengar brukar kallas metallism. Från tanken att penningen utgjorde en kvantitet av t.ex. guld framträdde vissa avvikelser. Genom präglingen av mynt kunde viss finhet och vikt ersättas av yttre tecken så att de accepterades till angivet värde, trots att de inte innehöll motsvarande metall; metallen utgjorde endast underlag för inskriptionen. Även sedlar började ges ut i större mängd än vad som motsvarade utgivarens förråd av t.ex. guld, och de började tryckas i jämna summor, i standardformat. Rätten att lösa in dem mot mynt eller guld togs efterhand bort eftersom allmänhetens förtroende för dem inte längre förutsatte en rätt till inlösen. Därmed framträdde den nominalistiska uppfattningen slagords- mässigt uttryckt så att en krona är en krona. En penningskuld skulle därmed, oberoende av penningvärdesförändringar, alltid betalas med nominellt belopp. I återspeglades det nominalistiska synsättet redan i landskapslagarna. Regleringen var dock dispositiv så att borgenären kunde skydda sig genom en överenskommelse om betalning i t.ex. viss vikt av guld. Enligt en mellanform mellan metallism och nominalism, valorismen, skulle en penningskuld istället uppfattas som en värdeskuld. 26 Traditionella betalningar och IT behövde visserligen fixeras i anslutning till någon fast värdemätare såsom guld eller nötkreatur jfr index men den behövde inte infrias genom att betalaren överlämnade just den angivna mängden av t.ex. guld av viss finhet. Han måste endast överlämna ett värde motsvarande den angivna metallkvantiteten. Valorismen innebär alltså, till skillnad från nominalismen, att borgenären kompenseras för förändringar i penningvärdet under penningskuldens löptid. Särskilt om svenska sedlar I gavs s.k. kreditivsedlar ut av den Palmstruchska banken . Dessa sedlar motsvarade inte något deponerat värde i t.ex. guld och innefattade inte heller någon rätt till inlösen i viss metall. Sedan utgivningen blivit för omfattande kom den Palmstruchska banken på obestånd. Den rekonstruerades dock genom bankoordning och blev i samband därmed underställd och benämnd Riksens ständers bank. Denna bank riksbank förbjöds först att ge ut sedlar med hänsyn till de risker som visat sig föreligga. Behovet av lätthanterliga betalningsinstrument blev emellertid så stort att banken såg sig tvingad att ge ut sedlar. Dessa sedlars karaktär har i Stats- skuldspolitiska kommitténs slutbetänkande och riksgälds- kontoret (SOU 1986:22) i huvudsak beskrivits enligt följande (s. 102). Sedlarna var ursprungligen till sin art insättningsbevis som kunde överlåtas och fungerade därmed som sedlar i modern mening. Egenskapen av insättningsbevis betydde att den som innehade sedeln, av banken kunde erhålla metallmynt motsvarande det belopp som var angivet på sedeln. Formellt behöll sedlarna sin karaktär av insättningsbevis , då det i 72 § regeringsformen föreskrevs en skyldighet för att lösa in de sedlar som banken gav ut med en mängd silver motsvarande värdet av sedelns belopp. Sedlarna försågs vidare med en löftesmening om inlösen och de blev därmed fordringsbevis. övergick till guldmyntfot istället för inlösen i silver. Denna inlösenskyldighet suspenderades dock under och efter och därefter fortlöpande . I och med nuvarande regeringsform upphävdes även grundlagsstadgandet om skyldighet för att lösa in sedlar mot guld. Därmed utgör utelöpande sedlar och mynt visserligen en skuldpost på balansräkning, som balanseras av bankens tillgångar, men det finns någon koppling till t.ex. guld eller en viss fordran. Sedlarnas rättsliga natur har därmed förändrats från Traditionella betalningar och IT 27 att vara ett fordringsbevis till att bli ett betalningsmedel som representerar ett självständigt värde .21 Från kreditmynt till kontantkort Kort för betalningar hade sin upprinnelse i som en följd av de kommersiella framgångar som s.k. kreditmynt hade rönt. Dessa mynt infördes och gjorde det möjligt för innehavaren att handla varor på kredit hos en viss affärskedja. Sådana mynt skilde sig från de traditionella mynten bl.a. genom att de var präglade med den utställande köpmannens namn och det kontonummer som innehavaren hade tilldelats. skedde en övergång från mynt till plastkort och inter- nationella kontokortsföretag började framträda. I började kort i plast att präglas , med vilka uppgifter som namn och nummer snabbt kunde överföras till olika blanketter. Sådana vanliga kreditkort spelar alltjämt en viktig roll. Varia- tioner i t.ex. kredittidens längd, kopplingen till konto etc. har dock föranlett en mängd alternativa rutiner. Nya tekniska rutiner har också tagits i bruk. försågs plastkorten med en s.k. magnetrand. Till att börja med användes den framför allt i bankernas uttagsautomater. är nära nog varje kassaterminal försedd med en kortläsare för magnetrand och det har blivit allt vanligare att kunder i t.ex. livsmedelsbutiker anger en personlig kod på en knappsats istället för att underteckna en blankett som präglats med användning av kortet (kontokortsavdrag) eller producerats av en skrivare (köpnota) på grundval av uppgifter på bl.a. magnetranden vanligen kallat användning av PIN-kod (Personal Identification Number; PIN) vid säljstället (Point Of ; POS). har magnetranden börjat ersättas eller kompletteras med ett chip.24 Denna teknik, som ger nya möjligheter att på ett säkert sätt 21Inlösen enligt 8 § lagen (1988:1385) om riksbank av skadade, förslitna eller förstörda sedlar eller sedlar som har upphört att vara lagliga betalningsmedel innebär i princip endast att nya sedlar lämnas. 22Se vidare redress in the global marketplace: Chargebacks (OCDE/GD(96)142). 23Härvid förekommer också förkortningen EFTPOS som står för Transfer at the Point Of . 24Redan på 1930-talet användes i av papper med namn och foto. Sedermera började de att tillverkas i plast, bl.a. av säkerhetsskäl. 28 Traditionella betalningar och IT lagra och behandla data, används vanligtvis när det talas om förbetalda s.k. kontantkort.25 Mynt/sedlar värdemärken urkunder I den traditionella miljön används som framgått mynt, sedlar, värdemärken och vissa typer av urkunder som instrument för betalningar. För att säker- ställa deras skilda funktioner har lagstiftats om straff för förfalskningar och andra missbruk (14 och 15 kap. ). Som urkunder anses såväl handlingar som s.k. bevismärken. Regleringen är inriktad på urkunden som ett fysiskt föremål som förmedlar ett föreställningsinnehåll genom användning av tecken, såsom skrift med bokstäver eller siffror, prägling på metallföremål och dylikt. I traditionell miljö har det uppfattats som närmast givet vad en urkund är. Detta framgår bl.a. av att legaldefinitionen av urkund har utformats som en exempli- fierande uppräkning. På motsvarande sätt har det inte ansetts erforderligt med någon närmare beskrivning i lag av penningsedel, mynt och värdemärke. Enligt bestämmelserna om penningförfalskning och märkesförfalskning (14 kap. 6 och 7 §§ ) utgörs dessa objekt av ·inom eller utom riket gällande penningsedel eller mynt (penning- förfalskning), och ·gällande frimärke, beläggningsstämpel eller annat offentligt eller för allmänheten avsett inländskt eller utländskt värdemärke (märkesförfalsk- ning begränsat till värdemärken). Enligt lagmotiven kännetecknas värdemärken av att de, fristående eller på visst sätt anbragta, medför en viss rättslig eller ekonomisk verkan, ofta som bärare av ett bestämt penningvärde. Beträffande mynt sägs vidare svensk standard utarbetats för i plast som innehåller såväl foto och traditionell text med underskrift som ett chip med bl.a. uppgifter om namn och rutiner för digitala signaturer. 25Se vidare avsnitt 3.2.3 angående olika typer av kort. 26Såsom urkund anses protokoll, kontrakt, skuldebrev, intyg och annan handling, som upprättats till bevis eller eljest är av betydelse såsom bevis, så ock legitima- tionskort, biljett och dylikt bevismärke (14 kap. 1 § andra stycket ). Traditionella betalningar och IT 29 till skillnad från urkunderna att inte bara skriften eller präglingen är av betydelse utan även själva föremålets fysiska beskaffenhet. Det brottsliga förfarandet vid förfalskning av sådana objekt kan förenklat beskrivas så att gärningsmannen producerar eller manipulerar ett objekt, så att det som sak27 inte (helt) härrör från den som framstår som utställare. För att mynt skall anses vara äkta tillkommer att de utöver att ha producerats av någon behörig måste uppfylla vissa krav på vikt och metallhalt. Motsvarande torde gälla beträffande den grafiska utformningen av sedlar. En studie av traditionella urkunder, sedlar, märken och mynt visar att de förknippas med vissa underförstådda egenskaper (dolda rekvisit). En pappersurkund kan något förenklat sägas svara mot tre begrepp och tre fysiska enheter; bäraren (vanligtvis ett pappersark), texten (eventuellt kompletterad med bilder och grafiska framställningar) och utställar- angivelsen (t.ex. en underskrift).28 Detta anges dock inte uttryckligen i legaldefinition av urkund och där framgår inte heller att en handling behöver ge reella hållpunkter för en äkthetsprövning för att vara att bedöma som urkund. Det enklaste exemplet på ett äkthetstecken är en underskrift. Den är avsedd att övertyga läsaren om att innehållet, i sin helhet, omanipulerat härrör från den som har skrivit under. Dessa äkthets- tecken avses när man talar om tilltroshöjande egenskaper och i viss mån även när det erinras om att det för urkundskvalitet ställs ett krav på originalkaraktär. Detsamma gäller för sedlar, mynt och värdemärken, med den skillnaden att vissa uppgifter endast anges med symboler och förkortningar eller helt utelämnas eftersom de är allmänt kända notoriska. Som exempel kan nämnas att det på tiokronorsmyntet inte anges att är utställare. På en hundrakronorssedel anges visserligen Riksbank men det framgår inte såsom i t.ex. ett skuldebrev vad objektet har för funktion; det anses tillräckligt med texten ett eftersom sedelns funktion är självklar. 27En ovidimerad fotokopia är alltså till skillnad från en vidimerad inte en urkund eftersom det inte finns någon garant för handlingen (kopian) som sak. 28Närmare beskrivningar av dessa förutsättningar finns i bl.a. följande betänkanden; SOU 1989:20 s. 93 ff., SOU 1992:110 s. 234 och 249 ff., Ds 1994:80 s. 53 ff., SOU 1996:40, bl.a. s. 56 f., SOU 1996:157 s. 276 ff. samt SOU 1997:39 s. 494 f. 30 Traditionella betalningar och IT Kravet på att en handling skall innefatta ett visst mått av äkthetstecken för att kunna tillerkännas urkundskvalitet har redan i traditionell miljö kommit att försvagas. Exempelvis lämnar bankerna inte längre kvittenser, vid t.ex. insättningar, som är undertecknade av två tjänstemän. Istället får kunden ett tunt papper med noteringar gjorda med en enkel skrivare. Denna utveckling kan förklaras historiskt. Sigill, lack, etc. har efter hand ersatts med underskrifter för att sedermera, särskilt i anknytning till masstransaktioner, ersättas med rationellare tekniska rutiner; jfr de gamla undertecknade pantbreven med dem som produceras centralt för hela riket, utan underskrifter men numrerade och med särskild layout för att försvåra manipulationer. Reaktioner mot missbruk har dock framträtt så att kraven på äkthetstecken på vissa objekt såsom sedlar och pass har ökat. En jämförelse med IT Motsvarande egenskaper i IT-miljön Ett intensivt arbete bedrivs nu inom bl.a. den finansiella sektorn för att utforma digitala ersättare för de traditionella fysiska äkthetstecknen och det är i detta sammanhang som e-pengar i vid mening bör ses. Motsvarande förändringar har följt vid övergången från traditionell pappersbaserad till elektronisk bokföring och kontoföring där bundna böcker, handskrivna noteringar kontanter och värdemärken ersatts av flyktiga elektroniska signaler. Övergången till elektronisk kontoföring är dock ingen ny företeelse. Bankerna har använt datorer i sin verksamhet.29 De nya dimensioner detta för med sig skall här kort beröras. IT- objekten kan till skillnad från traditionella kontanter, värdemärken och urkunder knappast beskrivas som fysiska objekt, saker. Databäraren mister delvis sin betydelse när data utan kvalitetsförluster kan överföras från bärare till bärare och därmed behandlas närmast oberoende av tid och rum. 29Riskerna för manipulationer av räkenskapsmaterial har dock beaktats i 10 § bok- föringslagen (1976:125) så att IT-baserat material inte får användas för samman- fattningar av huvudbokföringen eller för både verifikationer och grund- bokföring; jfr dock de ändringar som har föreslagits i slutbetänkande (SOU 1996:157) Översyn av redovisningslagstiftningen. Traditionella betalningar och IT 31 Medan ett vanligt brev eller ett mynt måste transporteras fysiskt, med den tidsutdräkt det medför, kan data snabbt överföras mellan länder och kontinenter och användaren kan via nät direkt nå sitt elektroniska arkiv även om det fysiskt finns på en annan ort. Representationen av uppgifterna har därmed så att säga frigjorts från sitt underlag. Det närmast självklara fysiska sambandet mellan bärare, text och utställarangivelse upplöses och ersätts av logiska samband; dvs. tekniska rutiner som knyter samman data på rätt sätt, närmast oberoende av på vilken eller vilka fysiska platser de för tillfället lagras. Beskriv- ningarna av objekten har därför ofta kommit att knytas direkt till informa- tionen. Medan de traditionella betalningsinstrumenten alltså är identiska i lagrad och läsbar form och kan läsas på ett språk som vanligtvis kan förstås utan särskild träning, kan de digitala ersättarna i princip läsas en- dast med tekniskt hjälpmedel. Det fysiska skydd som traditionella pappersbaserade rutiner ger pappersarket låser bläcket, kolpulvret etc. och objekten förvaras i kuvert, arkiv och andra slutna förvar får därför i huvudsak ersättas av logiska skydd för data som lagras, transporteras, etc. Dessutom behöver den tekniska miljön för överföring från lagrad till läsbar form skyddas mot avsiktliga och oavsiktliga fel. Utan sådana skydd kan det bli svårt att klarlägga instrumentens ursprungliga innehåll. Originalexemplar ersätts av originalinnehåll Den kanske mest betydelsefulla skillnaden mellan IT-baserade och tradi- betalningsinstrument har emellertid samband med att pappers- urkunder, kontanter och värdemärken utgörs av unika fysiska, i många fall numrerade, originalexemplar med unika kännetecken. Dessa äkthetstecken utgörs av underskrifter, stämplar, papper av särskild kvalitet, särskilt tryck med mönster som är svåra att reproducera, etc. Därmed kan redan inne- havet av betalningsinstrumentet legitimera; den som innehar sedlar eller värdemärken kan betala genom att överlämna dem och den som innehar ett löpande skuldebrev eller ett konossement kan, genom att förete det fysiska originalexemplaret, få betalt respektive få ut sina varor. Motsvarande IT-baserade instrument kan emellertid enkelt mång- faldigas och kopian får i princip samma kvalitet som förlagan, så att ett originalexemplar inte kan skiljas från ett nytt exemplar. Dessa förutsättningar kan beskrivas så att datarepresentationen endast utgör ett originalinnehåll; dvs. ett för ett visst objekt unikt mönster av digitala 32 Traditionella betalningar och IT signaler som kan reproduceras så att ett exemplar inte kan skiljas från ett annat med samma mönster av signaler. Det kan naturligtvis inte godtas att någon, genom att framställa nya exemplar, tillgodogör sig den betalkraft en viss digital värdeenhet representerar. Därför behöver åtgärder vidtas till skydd mot dubbelspenderingar och liknande manipulationer. Dessa åtgärder kan emellertid inte baseras på t.ex. avancerat tryck på unika exemplar av särskilt papper försett med metalltråd etc. Istället kan data skyddas, dels fysiskt med t.ex. särskilda hårdvaror, i slutna nät och i låsta utrymmen, dels logiskt med särskilda mjukvaror baserade på kryptografiska och administrativa säkerhetsrutiner. Kryptografi kan härvid användas såväl till skydd mot insyn i en transaktion som till skydd mot manipulationer av själva uppgifterna. I praktiken har emellertid datoriseringen inneburit en övergång till registreringar på konton. Exempelvis har aktiebrev till stor del ersatts av registreringar på konton, inte av digitala aktiebrev ¾ se aktiekontolagen (1989:827) ¾ och arbete pågår med att utveckla nya rutiner för registrering av rätten till gods, som ersättning för traditionella konossement. På motsvarande sätt har de pappersbaserade motböckerna ersatts av motbokslösa konton, inte av elektroniska bankböcker. Det nya med e-pengar i vid mening är arbetet med att skapa fungerande digitala betalningsinstrument som inte är kontobaserade. Därvid aktualiseras delvis samma rättsfrågor som i anknytning till digitala dokument. Dessa dokument har dock redan behandlats av bl.a. och . 30 Därav framgår bl.a. följande, som är av intresse också för e-pengar i vid mening. Distinktionen mellan vad som är ett konkret föremål, en sak, och vad som är ett abstrakt objekt är som antytts ett generellt problem i IT-miljön. Data kan, till skillnad från text på ett papper, mycket väl ha en existens fristående från en viss bärare, t.ex. under överföring via telenätet. Objektet utgörs då av det som överförs och denna ström av signaler i form av t.ex. elektroner i en 30 Se vidare SOU 1996:40 s. 48 med hänvisningar och fotnot 28 ovan. Traditionella betalningar och IT 33 elektrisk ledning eller av ljusvågor i en optisk kabel kan knappast ses som en sak.31 finns en representation, data, som utgörs av t.ex. magnetiska laddningar i ett IT-system. De laddningar eller andra markeringar som används för att representera ett visst tecken är inte fysiskt unika; de kan som bärare av den aktuella informationen ersättas av andra laddningar på annan plats i minnet. Huvudsaken är att rutinen fungerar; att de laddningar som bär viss information kan göras tillgängliga. Vi befinner oss alltså i en gränszon mellan det materiella och det immateriella där IT upplöser vissa av de självklara samband som ligger till grund för traditionella rättsliga synsätt, t.ex. de verkningar som följer av att inneha kontanter eller ett löpande skuldebrev.