sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — I handboken föreskrivs även att brottsoffret bör erbjudas hjälp med hotellbeställning, hemresa och andra praktiska göromål. Beträffande handläggningsrutiner sägs i handboken att sökanden skall fylla i en särskild blankett för ansökan om ekonomiskt/juridiskt bistånd och att utlandsmyndigheten vid behov skall bistå med detta. Av den redovisning som lämnats av framgår att personligt stöd på olika sätt lämnas, vilket enligt utred- ningens mening kan vara väl så viktigt som ekonomisk hjälp. De råd som lämnas i departementets rättshandbok framhåller också betydelsen av personligt stöd vilket är i enlighet med lagstiftarens intentioner. Någon ytterligare reglering av detta område finner utredningen därför inte nödvändig. Till det som anförts ovan kommer även den kartläggning m.m. som skall genomföras beträffande EU:s medlemsländer. Även om det projektet är begränsat till EU-länderna och inte direkt tar sikte på den lagstiftning som behandlats i detta avsnitt, bör det kunna ge ett bättre underlag för att utvärdera lagändringarna om bistånd till offer för brott Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning utomlands än vad som finns . De effekter som reformerna inneburit bör då kunna bedömas och utvärderas i ett bredare perspektiv vad gäller EU:s medlemsländer. Sammanfattningsvis anser utredningen mot bakgrund av som anförts ovan att ytterligare utredningsåtgärder eller överväganden av Brotts- offerutredningen inte behöver göras beträffande bistånd till brottsoffer utomlands. 9.3Lagstiftningen om rättspsykiatrisk vård Det finns vissa bestämmelser i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) som berör brottsoffer. (dir. 1995:140) har i uppdrag att bl.a. analysera och utvärdera nuvarande regler i LRV med avseende på samhällsskyddet, däribland reglerna vid utskrivning, permission och s.k. frigång samt deras tillämpning. Utred- ningen kommer därför endast ta upp frågor om vårdinrättningens under- rättelseskyldighet till målsäganden och åklagarens skyldighet att komma in med yttrande i vissa mål. Om en patient genomgår rättspsykiatrisk vård som är förenad med särskild utskrivningsprövning skall chefsöverläkaren enligt 28 § LRV ge målsäganden möjlighet att begära att bli underrättad om patienten har avvikit, skrivits ut samt vid utevistelser. Förutsättningen för att måls- äganden skall ges denna möjlighet är att brottet och övriga omständig- heter gör det påkallat. Om målsäganden vill bli underrättad skall under- rättelsen ske . Är det fråga om en underrättelse i anledning av ett beslut skall underrättelsen ske innan patienten lämnar vårdinrättningen. Enligt paragrafens andra stycke få en underrättelse lämnas utan att målsäganden har begärt det om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen i första stycket motiveras i förarbetena (prop. 1990/91:58 s. 205) med att det är angeläget att den som har utsatts för t.ex. ett allvarligt våldsbrott inte skall hamna i en sämre situation när det gäller samhällets stöd och skydd för att förhindra ny brottslighet av samme gärningsman, om denne överlämnas till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning som brottspåföljd i stället för att dömas till fängelse. Det kan anmärkas att för de fängelsedömda reglerades kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden i Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning allmänna råd (ARK 1988:5) om information från till den som utsatts för våldsbrott eller hot om våld. Som nämnts ovan skall det för att chefsöverläkaren skall ta kontakt med målsäganden och efterhöra om denne vill ha information vara påkallat med hänsyn till det begångna brottet och övriga omständigheter. Enligt förarbetena (prop. 1990/91:58 s. 327 f.) avses i första hand att patienten har gjort sig skyldig till ett grovt våldsbrott mot målsäganden och att omständigheterna är sådana att det med hänsyn till målsägandens säkerhet ter sig befogat att denne får information. Det anges vidare att även i de fall där det inte kan sägas föreligga någon beaktansvärd risk för något sådant brott kan det av omsorg om målsägandens person vara motiverat att denne får information. Rätten att få information är inte beroende av den prövning som chefsöverläkaren skall göra en målsägande som själv tar kontakt med vårdinrättningen har också rätt till den information som anges i paragrafen. Informationsskyldigheten utvidgades genom en lagändring till att omfatta även fall då patienten lämnat sjukvårdsinrättningen utan tillstånd eller inte återvänt sedan tiden för tillståndet gått ut eller om tillståndet har återkallats, dvs. rymt eller uteblivit. I förarbetena (prop. 1991/92:59 s. 31) underströks vikten av att underrättelsen sker . låg ansvaret för att underrätta målsäganden i dessa situationer på polisen som inom ramen för den normala polisverksamhe- ten skall lämna målsäganden den information och det skydd som kan behövas med hänsyn till omständigheterna. I samma lagstiftningsärende infördes bestämmelsen i paragrafens andra stycke nämligen att en målsägande som inte har begärt det får underrättas om det föreligger särskilda skäl. I förarbetena (prop. 1991/92:59 s. 31 f.) angavs att skälen för att underrätta en målsäganden om att en patient har rymt eller uteblivit från vårdinrättningen kan vara lika starka beträffande en målsägande som inte uttryckt önskemål om eller förklarat sig inte vilja ha sådan information. Med särskilda skäl menas situationer när det är överhängande risk för att patienten kommer att utöva våld mot målsäganden eller på annat sätt utsätta målsäganden för betydande fara. Det påpekas i förarbetena (prop. 1991/92:59 s. 33) att bestämmelsen inte innebär någon inskränkning i polisens skyldigheter och möjligheter att lämna målsäganden den information och det skydd som kan behövas med hänsyn till omständigheterna. 9.3.3Åklagarens skyldighet att inkomma med yttrande Enligt 22 § andra stycket LRV skall rätten i vissa mål som rör särskild utskrivningsprövning, om det inte är uppenbart obehövligt, ge åklagaren Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning i det mål där beslutet om rättspsykiatrisk vård har meddelats tillfälle att yttra sig innan vissa beslut meddelas. Om det finns särskilda skäl kan en annan åklagare ges tillfälle att yttra sig. De beslut om avses är frågor om tillstånd att vistas utanför vårdinrättningens område, om överlämnande till chefsöverläkaren att besluta om sådant tillstånd, om medgivande för chefsöverläkaren att ge tillstånd till vistelse utanför vårdavdelningen men inom vårdinrättningens område eller om upphörande av vården. Riksåklagaren har meddelat föreskrifter och allmänna råd om hand- läggningen av ärenden enligt 20 och 22 §§ LRV (RÅC I:119) I före- skrifterna och allmänna råden behandlas åklagarens skyldigheter om den tilltalade har dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivnings- prövning. Det anges att syftet med yttrandet från åklagaren är att risken för att den dömde skall återfalla i brott blir tillräckligt belyst. Åklagaren förutsätts i dessa fall framföra även målsägandens synpunkter. I före- skrifterna anges att det är viktigt att åklagaren tar kontakt med målsä- ganden och redovisar dennes synpunkter i frågor som direkt berör denne. Där anges också att det självfallet bör respekteras om målsägan- den inte vill ha någon kontakt i frågor som rör patienten. Åklagaren bör, om möjligt i samband med huvudförhandlingen i målet, upplysa måls- äganden om de regler som gäller beträffande särskild utskrivnings- prövning och fråga målsägande om denne vill beredas tillfälle att lämna synpunkter. Normalt skall ett mål av nu aktuellt slag avgöras från anhängiggörandet. Tiden som åklagaren har på sig för att avge ett yttrande är därför mycket kort. I de allmänna råden anges att olika omständigheter, t.ex. att målsäganden inte kan nås, kan medföra att åklagaren inte kan avge ett fullständigt yttrande inom den förelagda tiden. Åklagaren bör i ett sådant fall om möjligt avge yttrande i de delar som kan redovisas. Om det inte är möjligt att dela upp yttrandet bör åklagaren begära förlängd tid för att avge yttrande. () har i ett beslut (Dnr 3387- 96) tagit upp tillämpningen av 28 § LRV. Anmälaren var en kvinna vars före detta make dömts till rättspsykiatrisk vård med särskild utskriv- ningsprövning för hot mot bl.a. henne. I anmälan angavs att mannen i vissa fall hade beviljats permissioner som hon inte underrättats om alternativt underrättats om med alltför kort varsel. Av ärendet framgår bl.a. att kvinnan i många fall underrättats om permissioner först som permissionen påbörjats, att det av journalen inte alltid framgår om underrättelser har lämnats, att underrättelse om en dom om vårdens Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning omedelbara upphörande inte skett inom föreskriven tid och att det vid ett permissionstillfälle inte lämnats någon underrättelse. I JO:s bedömning anges att syftet med skyldigheten att underrätta målsäganden i den aktuella situationen är att denne skall ges möjlighet att vidta de åtgärder som han eller hon önskar för att t.ex. undgå att bli uppsökt av den dömde. JO uttalade att det mot bakgrund av vad som förekommit i ärendet fanns skäl att överväga om inte i t.ex. förordning- en (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård bör tas in en föreskrift som innefattar skyldighet att i patientjournalen dokumentera dels målsägandens önskemål om att erhålla underrättelse, dels fullgörandet av denna skyldighet. Anmälaren har även riktat kritik mot åklagarmyndighetens handläg- gning av ärendet. Kritiken går i huvudsak ut på att åklagaren inte har kontaktat målsäganden i samband med att denne yttrat sig över bl.a. den dömdes permissioner. Denna del av anmälan handläggs som ett särskilt ärende (Dnr 4237-1996). I åklagarmyndighetens remissyttrande har bl.a. anförts att den tid som åklagaren har på sig för att yttra sig är oftast är alldeles för kort. Beslut i ärendet har ännu inte meddelats. Med hänsyn till att (dir 1995:140) ser över frågor som gäller underrättelseskyldigheten till målsäganden lämnar utredningen inte något förslag i dessa frågor. Utredningen anser att det är väsentligt att målsäganden i rimlig tid får de underrättelser som lagen föreskriver och får tillfälle att framföra sin synpunkter. som kommer att lägga fram sitt slutbetänkande ser enligt uppgift över frågor om gäller under- rättelseskyldigheten till målsäganden. Utredningen finner därför inte anledning att ytterligare behandla lagstiftningen om rättspsykiatrisk vård. 9.4Kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden m.m. infördes en bestämmelse i 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) som ger målsäganden rätt att, om han eller hon har begärt det, bli underrättad bl.a. om den intagne avviker eller Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning vistas utanför anstalten. Bestämmelsen tillkom i syfte att stärka brotts- offrens ställning. fanns, som nämnts i avsnitt 9.3.2, föreskrifter om informa- tion till målsägande som hade utsatts för våldsbrott eller hot om våld i allmänna råd (ARK 1988:5). Enligt dessa före- skrifter skulle behovet av sådan information undersökas så snart den dömde påbörjat sin straffverkställighet. Kontakt skulle tas med måls- äganden samt i förekommande fall med polisen, åklagaren och sociala myndigheter. Information till målsäganden fick ske även om den intagne motsatte sig det, och informationen skulle omfatta bl.a. permissioner, rymning och tidpunkt för frigivning. Kontakten med målsäganden skulle tas genom ett skriftligt meddelande. Därefter fick målsäganden skrift- ligen bekräfta om han eller hon ville ha information beträffande den intagnes vistelser utanför anstalt. I 35 § första stycket KvaL föreskrivs att om en intagen avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid, skall målsäganden tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om i vilken kriminalvårdsanstalt den intagne befinner sig, den intagnes förflyttning till öppen anstalt, permissioner och vistelser utanför anstalten enligt 3234 §§, frigivning, rymning eller uteblivande efter permission. Enligt andra stycket skall underrättelsen beträffande frigivning lämnas i lämplig tid före frigivningen och i andra fall . I förarbetena till bestämmelsen (prop. 1993/94:143 s. 49) anges att det bl.a. mot bakgrund av underrättelseskyldigheten om utevistelser m.m. i fråga om rättspsykiatrisk vård fanns skäl att lagreglera under- rättelser angående intagen i kriminalvårdsanstalt. Bestämmelsen borde tydligare än vad som gäller i fråga om underrättelser vid rättspsykiatrisk vård precisera i vilka fall underrättelseskyldigheten skulle gälla. Den borde således begränsas till att gälla i de fall den intagne avtjänar straff för ett brott som har riktat sig mot någons liv, hälsa, frihet eller frid. I övrigt hänvisades till den reglering som gäller inom den rättspsykiatriska vården och till de utfärdade allmänna råden. () har relativt prövat innebörden och omfattningen av kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsägande. Ärendet avsåg en underlåtenhet från kriminalvårdsanstalten Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning att underrätta målsägandena när en för mord livstidsdömd person hade s.k. lufthålspermission. JO konstaterar i sitt beslut (Dnr 2581-1996) att 35 § KvaL enligt sin ordalydelse inte ger utrymme för att underlåta tillfråga målsäganden om denne vill bli underrättad om bl.a. den intagnes vistelse utanför anstalt. Anstalten kunde därför inte ungå kritik för att den inte i ett tidigare skede än som skett hade till- frågat målsägandena om de önskade information i de avseenden som anges i paragrafen. JO menade dock att bestämmelsens innehåll inte utgjorde något hinder för att de underrättelser som lämnas utformas på ett med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall lämpligt sätt. Enligt JO var det emellertid uppenbart att det kan uppstå ett flertal olika problem vid tillämpningen av bestämmelsen och att dessa inte synes ha uppmärksammats i samband med att bestämmelsen infördes. I anledning av tillämpningsproblemen och JO:s beslut har Krimi- nalvårdsstyrelsen inkommit med en framställning till Justitiedeparte- mentet om ändring av reglerna rörande kriminalvårdens underrättelses- kyldighet till målsägande. 9.4.4Propositionen Ändringar i kriminalvårds- lagstiftningen, m.m. I propositionen Ändringar i kriminalvårdslagstiftningen, m.m. (1997/98:95) görs beträffande kriminalvårdens underrättelseskyldighet till målsäganden följande överväganden. Underrättelseskyldigheten bör liksom avse den som har drabbats av brott mot liv, hälsa, frihet eller frid. Härmed avses förutom brott enligt 3, 4 och 6 kap. andra brott där våld, hot om våld eller frihetsberövande ingår eller kan ingå som ett moment i gärningen, främst t.ex. rån, grovt rån, egenmäktighet med barn, utpressning och grov skadegörelse samt allmänfarliga brott enligt 13 kap. , vissa brott mot allmän ordning enligt 16 kap. brotts- balken och våld eller hot mot tjänsteman. Underrättelseskyldigheten bör vidare utvidgas till att avse alla fall där en intagen kan vistas utanför anstalten utan bevakning. Den bör därför gälla också vid vistelser utanför anstalt enligt 11, 14 § andra stycket, 37 och 43 §§ KvaL. Underrättelseskyldigheten bör också förses med vissa restriktiva undantag. Det första undantaget bör gälla när en planerad vistelse utanför anstalten på grund av bevakning eller andra förhållanden har en sådan utformning att en underrättelse framstår om uppenbart obehövlig. Här avses i första hand lufthålspermissioner som säkerhetsmässigt kan jämställas med vistelse i anstalt eller en transport mellan olika anstalter och där permissionen sker på en plats där det framstår som ytterst Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning osannolikt att målsäganden kommer att befinna sig, t.ex. ute i naturen. Även andra noggrant bevakade utevistelser bör kunna omfattas av undantaget från underrättelseskyldigheten. En förutsättning bör dock vara att utevistelsen inte kommer att äga rum på den ort eller i närheten av den ort där målsäganden bor. Skulle den intagne avvika under den bevakade permissionen gäller naturligtvis underrättelseskyldigheten fullt ut. Det andra undantaget tar sikte på när en underrättelse kan befaras medföra fara för den intagnes liv eller hälsa. Det kan t.ex. gälla i fall där målsäganden tillhör ett rivaliserande MC-gäng eller om det annars finns en konkret hotbild från målsäganden eller någon i dennes omgivning. I vissa fall kan det finnas skäl att modifiera informationen till måls- äganden efter omständigheterna i det enskilda fallet och t.ex. underlåta att lämna upplysningar om tid och plats för en utevistelse. Ett sådant fall kan vara om målsäganden har utsatt den intagne för trakasserier utan att det kan befaras föreligga någon fara för dennes liv eller hälsa. Även i andra fall kan det finns skäl att modifiera informationen med hänsyn till den intagnes personliga förhållanden. Som JO har uttalat i det tidigare berörda beslutet medger visserligen redan den nuvarande regleringen att det i olika hänseenden görs modifieringar i informationen till målsäganden. För tydlighets skull och för att undvika onödiga tillämpningsproblem bör detta emellertid framgå av bestämmelsen. I en annan proposition Vissa reformer av påföljdssystemet (prop. 1997/98:96) föreslås bl.a. att sluten ungdomsvård skall införas som en ny frihetsberövande påföljd. I författningsförslaget till lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård föreslås en bestämmelse om under- rättelse till målsägande. Bestämmelsens innehåll är i huvudsak detsamma som den föreslagna ändringen av kriminalvårdens underrättelseskyldig- het i 35 § KvaL. De förslag om underrättelse till målsäganden om en intagens utevistelser som har lämnats i propositionerna Ändringar i kriminal- vårdslagstiftningen, m.m. och Vissa reformer av påföljdssystemet åsidosätter inte målsägandenas befogade intressen av att få informa- tion. Utredningens överväganden i fråga om kriminalvårdens underrättelse- skyldighet utgår naturligt från vilka regler som kan krävas från brotts- Andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning Även med den utgångspunkten får det dock anses motiverat att modifiera den uppenbarligen svårtillämpade bestämmelsen i KvaL på det sätt som föreslås i propositionen. Utredningen anser att förslagen kan lösa tillämpningsproblem utan att man åsidosätter brotts- offrens befogade intresse av att bli underrättade om en intagens ute- vistelser. Detsamma gäller beträffande förslaget om underrättelse- skyldighet vid verkställighet av sluten ungdomsvård. 10Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen I detta kapitel behandlas olika frågor som rör åtgärder i anledning av våld och hot mot målsägande och vittnen. Inledningsvis redogörs för de regler och åtgärder som finns för att på olika sätt skydda målsägande och vittnen. Bl.a. redovisas de straffbestämmelser m.m. som skyddar målsägande och vittnen, begränsningar av utlämnande av målsägande och vittnens personuppgifter, olika former av fysiskt skydd samt möjlig- heterna till skydd för förföljda personer inom folkbokföringen. Vidare redogörs för ett par rapporter från Riksåklagaren som behandlar säkerhet och skydd för bevispersoner. Kapitlet innehåller också en beskrivning av ett vittnesskyddsprogram i . Därefter behandlas frågan om omfattningen av hot och andra övergrepp mot målsägande och vittnen. Vidare behandlas frågan om anonymitet för målsägande och vittnen. Kapitlet avslutas med överväganden och förslag. Utredningen har genomfört en enkätundersökning för att utröna bl.a. i vilken utsträckning hot och våld mot målsägande och vittnen förekom- mer, om antalet övergrepp har ökat och om övergreppen har ändrat karaktär. Enkäter har skickats till polis, åklagare, domstolar och . Utredningens undersökning har varit avsedd som en uppföljning av tidigare gjorda undersökningar. En sammanställning av enkätsvaren återfinns i bilagorna 25. Utredningen har även inhämtat upplysningar om vilka regler som gäller för målsägande och vittnen i , och . En sammanfattning av dessa uppgifter finns i bilaga 7. 10.2Straffbestämmelser m.m. till skydd för målsägande och vittnen I 17 kap. 10 § finns en straffbestämmelse som ger målsägande och vittnen ett särskilt skydd mot våld eller hot om våld. Den som med våld eller hot om våld angriper någon för att denne hos domstol eller annan myndighet gjort anmälan, fört talan, avlagt vittnesmål eller eljest vid förhör avgett utsaga eller för att hindra honom från sådan åtgärd döms för övergrepp i rättssak. Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen som med annan gärning som medför lidande, skada eller olägenhet eller med hot om sådan gärning angriper någon för det han avlagt vittnesmål eller eljest avgett utsaga vid förhör hos myndighet eller för att hindra honom från att avge sådan utsaga. Straffet för övergrepp i rättssak, som skärptes , är för normalgraden böter eller fängelse i högst . För grovt brott är straffet fängelse lägst och högst . Även andra straffbestämmelser i ger ett skydd för måls- ägande och vittnen. Det gäller främst bestämmelserna i 3 och 4 kap. om brott mot liv och hälsa samt frihet och frid. Vissa personförföljelser, t.ex. återkommande brev, telefonuppringningar och liknande, kan inte alltid hänföras till det straffbara området. För att åstadkomma ett skydd för personer som förföljs eller trakasseras tillkom lagen om besöksförbud (1988:688) som gör det möjligt att meddela förbud för en person att besöka eller på annat sätt ta kontakt med en annan person eller att följa efter denna person. Gällande bestämmelser om besöksförbud finns redovisade i avsnitt 4.1.3. Det kan nämnas att bestämmelsen i 30 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt gör det möjligt att begränsa en intagens möjlighe- ter att använda telefon bl.a. om det kan vara till skada för annan. 10.3Begränsning av utlämnande av personuppgifter Enligt 5 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) är förundersökningar i princip hemliga bl.a. på grund av att förundersökningen skall kunna bedrivas effektivt. I 9 kap. 17 § första stycket samma lag föreskrivs att sekretess gäller under förundersökning i brottmål bl.a. för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs. Vidare föreskrivs i andra stycket att sekretess också gäller för en anmälan eller utsaga från enskild om det kan antas att fara uppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men om uppgiften röjs. Den misstänkte och dennes försvarare har dock enligt 23 kap. 18 § rätt att fortlöpande ta del av vad som förekommit vid förundersökningen, om det inte är till men för utred- ningen. Om åtal väcks har den misstänkte och försvararen rätt att på begäran få en avskrift av förundersökningsprotokollet. När förundersökningsprotokollet lämnas in till domstolen i samband med att åtal väcks hävs i de flesta fall sekretessen enligt 9 kap. 17 § första stycket sekretesslagen. Sekretessen enligt bestämmelsens andra stycke kvarstår dock enligt 12 kap. 1 § sekretesslagen. Om det kan antas att det vid en domstolsförhandling kommer att förebringas en sekretess- belagd uppgift får rätten enligt 5 kap. 1 § förordna att Åtgärder i anledning av hot mot målsägande och vittnen förhandlingen skall hålla inom stängda dörrar, om det är av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs. Domstolen kan också under vissa förutsätt- ningar förordna om att sekretess skall gälla för vissa uppgifter i domen, jfr 12 kap. 3 och 4 §§ sekretesslagen. Sekretessen innebär enligt 14 kap. 5 § andra stycket sekretesslagen inte någon begränsning i en parts rätt enligt regler att få del av alla omständigheter som domstolen grundar sitt avgörande på.