sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Om man utgår från att även staten och andra offentliga arbetsgivare genom kollektivavtal med arbets- tagarnas organisationer ansluter till de organisationsformer som väljs på den privata sidan eller väljer egna sådana, kommer endast små ar- betsgivare som inte tecknat kollektivavtal att falla utanför. Någon anledning att lämna små arbetsgivare utanför försäkringsplikten finns det knappast generellt. Också små arbetsgivare som inte är bundna av kollektivavtal bör således i princip vara skyldiga att teckna en försäkring för sina anställda i arbetsmarknadsparternas försäkrings- bolag. Däremot kan man överväga att låta den som bara sporadiskt är arbetsgivare och i liten omfattning slippa. Vi föreslår efter förebild från ett stadgande i den finska lagen om olycksfallsförsäkring en regel som befriar den arbetsgivare från försäkringsplikt som låter annan utföra ar- !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 309 Den som skadas under arbete för en sådan arbetsgivare bör ändå kunna få ersättning från TVA. När det gäller egenföretagare och uppdragstagare kunde det enligt direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén behövas särskilda över- väganden. För uppdragstagarnas del bör försäkringsplikten enligt vår mening kunna knytas till uppdragsgivarna. Det förefaller då inte finnas anled- ning att göra undantag från försäkringsplikten annat än om uppdrags- givaren lämnar ut uppdrag i liten och sporadisk omfattning. Här kan regeln för små, sporadiska arbetsgivare ges motsvarande tillämpning. För egenföretagarna är läget annorlunda. I exempelvis den norska lagen är det upp till egenföretagaren själv att avgöra om han vill teckna en frivillig yrkesskadeförsäkring. Egenföretagaren kan sägas ha goda förutsättningar att själv avgöra sitt behov av försäkringsskydd. Det kan också vara svårt att i förväg beräkna omfattningen av det förvärvsarbete han eller hon kommer att utföra. Egenföretagarna kan se sig tvungna att teckna en försäkring som täcker mer än den risk de utsätter sig för. Om man emellertid lämnar egenföretagaren utanför ett obligato- rium, finns det risk för att man ger verksamheten hos den egenföre- tagare som väljer att stå utanför konkurrensfördelar genom att verk- samheten inte belastas med försäkringspremier. Om premien till TVA differentieras kan detta bli särskilt märkbart i verksamheter där pre- mien kan väntas bli tämligen hög, som i byggbranschen. Man kan rent av tänka sig möjligheten att vissa företag väljer att skilja av särskilt skadebringande verksamhet till enmansföretag. kan grupper med låg risk välja att stå utanför försäkringen. TVA är å andra sidan en tilläggsförsäkring som går utöver den all- männa försäkringens grundläggande skydd. Den är tänkt att ge extra kompensation för särskilda skaderisker, risker som en anställd normalt endast har en begränsad möjlighet att påverka. En egenföretagare har här andra förutsättningar. Han eller hon kan i stor utsträckning påverka sin arbetsmiljö själv och har också möjlighet att själv avgöra om det är värt premien att gå med i TVA. Att låta egenföretagaren, som oftast är en småföretagare, bli omfattad av ett obligatorium ter sig från dessa ut- gångspunkter inte nödvändigt. Vid ett samlat övervägande anser vi att det bör vara upp till egen- företagaren själv att teckna en frivillig försäkring i TVA. Väljer han eller hon att göra det, bör det ske på samma villkor som för arbets- tagarna i samma bransch. Arbetsgivaren är ju annars fri att teckna en 310 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING försäkring vid arbetsskador i sitt arbete hos en helt fristående, privat försäkringsgivare. &¶RS¤KRINGSSKYDD UNDER UTBILDNING LAF gäller i viss utsträckning även vid utbildning. Försäkringen gäller bl.a. den som deltar i arbetsmarknadsutbildning, är inskriven vid ar- betsmarknadsinstitut eller genomgår arbetsträning som har godkänts av allmän försäkringskassa. Den som efter fullgjord skolplikt genomgår yrkesutbildning m.m. eller genomgår bl.a. högre årskurs i eller i gymnasieskolan omfattas av försäkringen under moment i ut- bildningen då eleven utför arbete som stämmer överens med eller till sin art liknar sådant som vanligen utföres vid förvärvsarbete. Som framgår på annan plats i detta betänkande har Kammarkolle- giet hemställt om ett förbättrat personskadeskydd för studenter. Kolle- giet påpekar att andelen studenter numera är så stor att det finns anled- ning att jämföra denna grupps villkor med andras i samhället, och att universitetsstudier innebär ett alternativ till yrkesarbete och ju är en förutsättning för framtida yrkesarbete för många. Kraven på ett förbättrat försäkringsskydd för elever inom olika ut- bildningar har ständigt vuxit. är av utbildningar stor och mångfacetterad. Mycket talar för att TVA bör öppnas för alla elever de deltar i någon form av organiserad utbildning. I stället för ett obligatorium bör man emellertid tänka sig att det blir upp till varje utbildningsansvarig eller motsvarande att ta ställning till be- hovet av försäkringsskydd och teckna frivillig försäkring i TVA. &¶RS¤KRINGSSKYDDET VID F¶RSUMMAD F¶RS¤KRINGSPLIKT I princip alla anställda ska enligt vad vi tidigare kommit fram till vara omfattade av försäkringsskyddet. Försäkringsplikten ska dock åvila ar- betsgivaren. Frågan blir då vad som ska hända om någon anställd skadas i sitt arbete men det visar sig att arbetsgivaren har eftersatt sin försäkringsplikt. Inom dagens TFA gäller att AMF går in och ersätter den skadade enligt försäkringens regler om arbetsgivaren är bunden av kollektivav- tal. De utbetalade beloppen kräver AMF sedan tillbaka av den försum- lige arbetsgivaren. Vi anser att motsvarande regler bör gälla inom TVA och då generellt för alla anställda. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 311 Vi föreslår att TVA ska överta det generella skadebegrepp som finns i LAF. Fördelarna med ett sådant begrepp är så stora att de över- väger nackdelarna. Vi föreslår också att LAFs nuvarande bevisregler ska gälla också inom TVA men lägger även fram ett alternativ för- slag om en enklare bevisregel, som finns på en del håll inom skade- ståndsrätten Ett generellt skadebegrepp innebär inom TVA större risker av ekonomisk art än inom en offentlig försäkring. Försäkringspremier- na måste täcka också skador som man tidigare inte visste kunde vara arbetsrelaterade. Vi pekar emellertid på att en TVA som administreras av ett eller kanske ett fåtal försäkringsbolag innebär en mycket god risksprid- ning och att möjligheterna till återförsäkring anses vara goda. När det gäller skador som beror på en faktor i arbetsmiljön som varit okänd föreslår vi vissa begränsningar i ersättnings- rätten för varje skadehändelse till högst 1 000 gånger basbeloppet och för serieskador till högst 10 000 gånger basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Frågan om vilket arbetsskadebegrepp som ska gälla inom TVA hör en- ligt vår mening till de grundläggande villkoren för tilläggsförsäkringen, och arbetsskadebegreppet bör därför åtminstone i sina huvuddrag läggas fast i Arbetsskadelagen. Som tidigare nämnts borde enligt direktiven till Sjuk- och arbets- skadekommittén i fråga om arbetsskadebegreppet nuvarande regler tas till utgångspunkt för vad som ska godtas som arbetsskada. Om man undantar sjukdomar som framkallats av smitta och psy- kiska och psykosomatiska sjukdomar som beror på vissa arbetsmiljö- faktorer, så har LAF ett generellt skadebegrepp. Det betyder att som arbetsskada kan utöver olycksfallsskador godtas varje slags sjukdom som uppstått till följd av annan skadlig inverkan i arbetet. Det generella arbetsskadebegreppet är unikt för . I andra länder finns det regelmässigt i lagstiftningen en noggrann uppräkning av i vilka fall sjukdomar kan godtas som arbetsskador. Detsamma gällde i i den lag som fanns före LAF, alltså YFL. I den offentliga försäkringens form behöver ett generellt skadebe- grepp inte innebära så stora risker av ekonomisk art. 312 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING ju möjlighet både att förändra villkoren och att besluta om avgifter som i efterhand täcker de verkliga kostnaderna. Annorlunda förhåller det sig med TVA, som ju är en mer egentlig försäkring än vad den offentliga motsvarigheten är. I TVA måste försäkringsrisken på ett rimligt sätt kunna uppskattas i förväg. Försäkringspremierna måste kunna garan- tera att det finns medel som kan täcka också skador som är oväntade, kanske därför att man tidigare inte känt till att de kunde vara relaterade till arbetsmiljön. Det förhåller sig utan tvekan så att ett generellt skadebegrepp har stora fördelar och bör behållas om det bara är möjligt. Efarenheterna både i vårt land, från tillämpningen av YFL, och i andra länder är att en uppräkning av vilka sjukdomar som kan ersättas som arbetsskada snabbt riskerar att bli föråldrad. Den medicinska och tekniska utveck- lingen är snabb, och det kräver tid och arbete att ändra och lägga till i en fastställd förteckning. De skadelidande som drabbas av att just deras sjukdom inte kan godtas som arbetsskada hur klart sambandet med arbetsmiljön än före- faller att vara har givetvis liten förståelse för att de ska bli utan ersätt- ning bara för att lagen inte hunnit uppdateras. Ett system med en för- teckning över ersättningsbara sjukdomar kan också föra med sig mycket arbete om förteckningen ständigt ska hållas aktuell. Mot den här bakgrunden är det naturligt att man i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén lade fast att de nuvarande reglerna bör tas som utgångspunkt för vad som ska godtas som arbetsskada. For- muleringen är dock inte sådan att direktiven utan vidare kan tolkas som att kommittén varit tvungen att arbeta med ett generellt skadebegrepp också i fortsättningen. Än mindre gäller detta naturligtvis för vår utred- ning. Vi har tidigare hävdat att en försäkring administrerad av arbetsmarkna- dens parter har större möjligheter att möta en oväntad skadeutveckling än en renodlad privat försäkring genom att man vid förhandlingsbordet kan besluta om åtgärder exempelvis när det gäller premiesättningen. Det bör också beaktas att en lösning där arbetsmarknadens parter överlåter på ett enda eller eventuellt ett litet fåtal bolag att meddela en försäkring som i princip alla landets arbetsgivare är skyldiga att teckna – vilket ju är fallet för AMF när det gäller TFA – innebär en mycket god riskspridning. Detta minskar ytterligare behovet av en sär- lösning när det gäller arbetssjukdomarna. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 313 Det kan emellertid finnas skäl att ändå överväga vilka övriga möj- ligheter det kan finnas att säkerhetsställa ett försäkringsåtagande för sjukdomar enligt ett generellt skadebegrepp inom ramen för en TVA. En möjlighet skulle vara att TVA återförsäkrade sig hos andra försäk- ringsbolag inom eller utom landet. En annan att TVA fick garantier av den svenska staten för den händelse försäkringen för arbetsskador skulle ta en oväntad utveckling. Enligt vad vi inhämtat under hand från sakkunnigt håll inom bran- schen torde möjligheterna vara goda att skaffa sig en återförsäkring hos t.ex. ett internationellt försäkringsbolag, om det skulle anses lämpligt. har också exempelvis samtliga norska försäkringsbolag som arbetar inom den norska yrkesskadeförsäkringen sådana återförsäkringar av lite olika modell. Att Staten skulle vara villig att göra garantiåtaganden är också möj- ligt men inte särskilt troligt. Avsikten med att föra över arbetsskadeför- säkringen till arbetsmarknadens parter är bl.a. just att lyfta av försäk- ringen från statsbudgeten. Det är dock att märka att beslöt om särskilda regler för hanteringen av den kostnadsövervältring på trygghetsförsäkringen som blev resultatet av regelförändringarna i LAF 1993. Parterna hade kom- mit överens om att den tillkommande premie som behövdes på grund av kostnadsövervältringen skulle bestämmas och betalas i den takt som utbetalningen beräknades ske från TFA, och försäkringsbolagen hade tagit upp denna premiefordran som en tillgång i sina årsredovisningar. I en övergångsbestämmelse till en ändring (SFS 1995:779 p. 7) i försäkringsrörelselagen (1982:713) föreskrevs att – utan begränsningar som annars anges i lagen – får för skuldtäckning t.o.m. utgången av användas en på kollektivavtal grundad överenskommelse om be- talning av de kvarvarande som erfordras för att slutligen reg- lera den skuldökning som uppkommit till följd av ändringarna i den allmänna socialförsäkringen. Statsmakterna gick således in och godkände en successiv betalning av premierna. Det kunde enligt uppfattning (Närings- utskottet /95:NU24) inte godtas en ordning som innebar att skuldtäckningen uppnåddes genom att arbetsgivarna/försäkringstagarna debiterades motsvarande den kvarvarande skulden. Främst på grund av den stora belastning det skulle medföra för betydande delar av näringslivet att vid ett och samma tillfälle betala försäkringspremier på sammanlagt . Det borde enligt utskottet också beaktas att kostnadsövervältringen uppkommit genom beslut av statsmakterna. 314 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING &¶RTECKNING ¶VER ARBETSSJUKDOMAR De försäkringsmässiga riskerna med ett generellt skadebegrepp inom en TVA kan naturligtvis minskas, om man väljer att för vissa typer av sjukdomar ha strängare sambandsregler än för andra där skaderisken låter sig beräknas lättare. Vi återkommer till det. Men den enda möjligheten att verkligen garantera att premiesätt- ningen i varje tid är tillräcklig för att täcka ersättningen för lidna ar- betsskador är att se till att arbetsskadebegreppet har en sådan utform- ning att det är går att försäkringstekniskt beräkna vad som behöver tas ut i av försäkringstagarna. För olycksfallsskadorna med den uttolkning dessa har enligt hittills- varande praxis är detta inget problem, och inte heller för färdolycks- fallen. Svårigheten är att bestämma begreppet arbetssjukdom tillräck- ligt noggrant. Vi ska därför i fortsättningen pröva förutsättningarna för att begränsa möjligheterna att få sjukdomar ersatta som arbetssjuk- domar till vissa typiska eller väl kända sjukdomar och arbetssituationer. Som bl.a. framgår av bilaga 1 till detta betänkande finns det i vår omvärld en provkarta på olika lösningar. Det finns flera starka likheter mellan dessa och den lagtekniska lösning med en särskild förteckning som fanns i YFL. Det är svårt att tro att det skulle finnas anledning att konstruera en förteckning som avviker i mera betydande grad från de exempel som finns . En utgångspunkt kan vara att jämföra LAFs sjukdomsbegrepp med det som fanns i YFL. Med skadlig inverkan i arbetet avses i LAF i princip inverkan av någon i arbetsmiljön förekommande faktor som kan påverka den fysiska eller psykiska hälsan ogynnsamt. I förarbetena till LAF pekade man på de faktorer som angavs i YFL – ämne, energi- strålning, ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser, fort- gående, upprepat eller ovanligt tryck, skakningar, eller vibrationer från maskiner eller verktyg, buller och smitta. Som exempel på andra skadliga faktorer som inte fanns med i YFL nämndes i LAFs förarbeten låga eller höga temperaturer, hastiga tem- peraturväxlingar, fukt, kraftigt drag och alla ensidiga, ovanliga eller an- strängande arbetsmoment, således också ansträngande arbetsställ- ningar. En annan nyhet, som hade stor principiell betydelse, var psy- kiskt påfrestande förhållanden som är direkt knutna till arbetet. Till YFL fanns fogad en kungörelse där det angavs vilka sjukdomar som beroende på typ av skadlig inverkan skulle godtas som en yrkes- skada. Sjukdom i sena eller senas omgivning och sjukdom i vävnaderna kring överarmens epikondyler godtogs under förutsättning att sjuk- domen framkallats genom inverkan av ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser. Sjukdom i slemsäck eller underhudsvävnad !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 315 godtogs om den framkallats genom inverkan av tryck. Sjukdom i benstomme, leder eller muskler kunde godtas om den framkallats genom skakningar eller vibrationer. Liknande detaljreglering fanns – och finns också i LAF – för sjukdom framkallad genom smitta. Som ett för nutida ögon tämligen udda exempel på systematiken i YFL kan nämnas att den särskilda kungörelsen angav att som yrkes- skada skulle förstås bl.a. genom inverkan av ensidiga, ovanliga eller ovanligt ansträngande rörelser framkallad kramp eller darrning i armens eller handens muskler eller annan rubbning i dessas musklers samverkan (koordinationsrubbning) vid skrivning för hand eller med maskin eller vid telegrafering, piano- eller fiolspelning, spinning, mjölkning eller annan därmed jämförlig verksamhet. Våra nordiska grannländer har alla olika varianter på listor över sjukdomar som under olika förutsättningar kan godkännas som arbets- skada. Inget system skiljer sig dock i princip på något avgörande sätt till sin uppläggning eller sitt innehåll från det som fanns i YFL. Dock kan det danska systemet sägas innebära en förteckning med presumtion för samband i kombination med ett generellt skadebegrepp som i övrigt har stränga beviskrav. – som hade i uppdrag att föreslå ändringar som åstadkom en tydligare avgränsning mellan arbetsrelate- rade och icke arbetsrelaterade skador – konstaterade i sitt betänkande (SOU 1992:39) Begreppet arbetsskada att om man väljer att avgränsa skadebegreppet efter ett i huvudsak liknande system som det som fanns i YFL måste förteckningen över godtagbara sjukdomar revideras i åt- skilliga hänseenden. Detsamma gällde kopplingen mellan de angivna skadliga faktorerna och den framkallade sjukdomen. Det är t.ex. nu- mera klart att sjukdom i benstomme, leder och muskler kan härledas inte endast till skadliga faktorer i form av vibrationer och skakningar utan också i vissa fall till ensidiga och ansträngande rörelser och ar- betsställningar. Psykiska och psykosomatiska sjukdomar kan under vissa förhållanden relateras till påfrestningar i arbetet. Nya medicinska rön aktualiserar ytterligare kompletteringar. påpekade vidare att även om man skulle kunna åstadkomma en ganska utförlig och detaljerad för- teckning över godtagbara arbetssjukdomar grundad på dagens medi- cinska kunskaper, kommer man inte ifrån att förteckningsmetoden ger ett statiskt arbetsskadebegrepp. Nya vetenskapliga rön kan inte fångas in utan en ändring av förteckningen. Först genom en sådan ändring blir sjukdomen ersättningsberättigande. Erfarenheten visar att många ar- betsskador blivit godkända först i högre instans därför att dessa instan- ser fått tillgång till medicinskt material som inte förelåg 316 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING för kassans handläggning. Listmetoden skulle inte göra en sådan utgång möjlig. Vi kan för vår del helt ansluta oss till de bedömningar som Arbets- skadeförsäkringsutredningen gjorde om nackdelarna med att förteckna ersättningsberättigande faktorer och sjukdomar. &¶RDELARNA MED ETT GENERELLT SKADEBEGREPP Med en allmän regel kan man snabbt fånga in den medicinska och tek- niska utvecklingen som successivt ger nya kunskaper om hur sjuk- domar uppkommer och hur sjukdomar förhåller sig till olika faktorer i arbetet. Som påpekade är en positiv effekt av arbetsskadeförsäkringen också att den genom kravet på medi- cinskt beslutsunderlag medfört att kunskapen om arbetsmiljöns in- verkan på de förvärvsarbetandes hälsa ökat. har kraven på försäkringsersättning kommit att tvinga fram medicinska ställningstaganden på ett sätt som annars sannolikt inte blivit fallet. Försäkringen har på detta sätt stimulerat och initierat forskning och diskussion kring t.ex. muskel- och senskador i nacke och axlar, den psykosociala arbetsmiljöns betydelse, uppkomsten av allergiska besvär i olika arbetsmiljöer samt om riskerna med ämnesexponering och strål- ning t.ex. från bildskärmar. Vi vill också ansluta oss till tankar om det ändamålsenliga med ett generellt skadebegrepp om ar- betsskadeförsäkringen ska utgöra ett verktyg i det skadeförebyggande arbetet. Som utredningen anförde inriktas Arbetarskyddsstyrelsens och verksamhet på att spåra och förebygga alla former av ohälsa som kan drabba de förvärvsarbetande. Att ha ett försäkrings- system som tar sikte på ett begränsat antal sjukdomsdiagnoser kan leda till att vissa andra former av ohälsa, som de förvärvsarbetande trots allt uppfattar som arbetsrelaterade, inte kommer att uppmärksammas. En sådan utveckling vore olycklig för ett arbetarskydd som verkar ur ett helhetsperspektiv. Mot bakgrund av det anförda finner vi det svårt att tro att arbetsmark- nadens parter, som företrädare för arbetsgivare och arbetstagare, skulle vara beredda att överge det generella arbetsskadebegrepp som fun- nits och som – även med beaktande av den snabba kostnadsut- !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 317 vecklingen – visat sig ha stora fördelar både för de försäkrade och i försäkringstillämpningen och för arbetarskyddet i vid mening. Som vi framhållit i kapitel 5 ser vi ingen anledning att lämna det generella skadebegreppet inom ramen för en fortsatt offentlig försäk- ring. Priset för att ta över arbetsskadeförsäkringen i form av en tilläggs- försäkring skulle då i varje fall för arbetstagarorganisationerna sanno- likt te sig alltför högt om det innebar att det generella skadebegreppet skulle överges i alternativet med TVA. Även om det generella arbetsskadebegreppet behålls, kan det finnas skäl att ta fram särskilda beskrivningar till hjälp vid tillämpningen över exempelvis sådana sjukdomar i rörelse- och stödjeorganen där det en- ligt vad den medicinska vetenskapen numera känner till är väl belagt att de kan vara arbetsrelaterade. Vårt förslag i avsnitt 5.6 om att ta fram sådana beskrivningar inom ramen för en fortsatt offentlig försäkring kan tjäna till ledning också i alternativet TVA. En ytterligare väg att möta svårigheterna att administrera en tilläggsförsäkring med ett generellt skadebegrepp kunde möjligen vara att överväga strängare krav på samband när det gäller arbetssjukdomar som är svårare att bedöma i tillämpningen. Den bevisregel som fram till lagändringen 1993 hade gällt innebär ju att man utgår från att det föreligger samband och det krävs betydligt starkare skäl mot samband än för samband för att ar- betsskada inte ska godtas. föreslog i sitt slutbetänkande att denna regel med presumtion för samband skulle behållas för arbetsolycksfall och för arbetssjukdomar som ur tillämp- ningssynpunkt var helt oproblematiska. För övriga sjukdomar föreslog man den strängare bevisregel som sedan kom att gälla vid alla skadefall enligt LAF och som innebär ett krav på övervägande skäl som talar för samband. Till de oproblematiska sjukdomarna hör som Arbetsskadeförsäk- ringsutredningen framhöll en rad klassiska arbetssjukdomar som kan särskiljas antingen genom sin diagnos eller genom den typ av skadlig inverkan som den skadade har varit utsatt för. Kännetecknande för dessa sjukdomar är att det sällan aktualiseras några konkurrerande or- saksförklaringar utanför påfrestningarna i arbetet. Det finns dessutom, ofta , en omfattande medicinsk kunskap om dessa sjukdomar och deras uppkomst och utveckling. Rättstillämpningen är stabil och tydlig. En lösning som innebär skilda bevisregler för olika skador beroende på diagnos eller uppkomstsätt har klara fördelar men också stora nack- delar, vilket framgick vid remissbehandlingen av Arbetsskadeförsäk- ringsutredningens förslag. Flertalet remissinstanser avstyrkte förslaget 318 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING på denna punkt. Man påpekade att förslaget kunde leda till tvister om vilken diagnos en viss skada ska åsättas och till andra gränsdragnings- problem vid val av bevisregel, som förslaget skulle försvåra handläggningen. Man påpekade också att förslaget till avgränsning av klassiska arbetssjukdomar kan ifrågasättas ur vetenskaplig synpunkt. Vi har i avsnitt 5.5 övervägt lämpligheten av att förenkla bevisreg- lerna inom ramen för en fortsatt offentlig arbetsskadeförsäkring. Vi har dock stannat för att inte föreslå nya regler i LAF, eftersom de nuvaran- de kom till .