sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Makaroner och , hans favo- riträtt. Jag fick tag i inför mötet med socialan se- nare. Vi sitter mittemot varann i det lilla rummet på och socialsekreteraren tittar på mig . Han undviker att titta på som sitter och halvsover med tunga ögonlock, hans huvud faller mot bröstet gång på gång. Jag tittar på och tänker; ska han inte säga nånting, nu säger han väl nånting. Men säger ingenting. Han är socialsekreterare och vi är där för att har rå- kat ut för en pedofil och är pappa och han sitter där och är på uppenbar avtändning från sitt amfetamin. Men säger ingenting. Mot slutet vaknar plötsligt till, han har suttit och halvso- vit , sätter sig upp i stolen och börjar vifta med händerna och yra om att det har varit lite hektiskt och varför har jag inte fått mina pengar?. När vi träffas nästa gång säger jag till : –Min man är missbrukare. –Jo, jag tyckte det verkade lite så, säger han. Det fanns ingen grupp i min kommun för barn som råkat ut för sexuella övergrepp. Men det fanns en grupp för barn till missbru- kare. Jag tyckte att det var en jättebra idé för att gå där och upptäcka att det fanns andra i samma situation som han själv. Men kuratorn som skötte antagningen till gruppen nekade att få vara med. Hon sa att han inte kunde hålla isär det här med pappans missbruk och pedofilhistorien. Han skulle bara sprida ångest i gruppen. TROR DU JAG BRYR MIG Hon hade inte pratat med mig. Hon hade inte pratat med . Hon hade inte pratat med socialsekreterare. hade inte ens pratat med terapeut på BUP. Hon stängde dörren för honom, den jävla apan. Det skulle dröja innan fick plats i en av kommunens Maskrosgrupper. På barnpsyk fick han gå tio gånger. Sen sa terapeuten att hade bearbetat händelserna så långt det var möjligt just . kände inte längre själv någon egen skuld till det som hade hänt, enligt terapeuten. fick själv bestämma om han ville fortsätta samtalen. Det var klart att han inte ville. Det var ju jobbigt. Jag frågade den där terapeuten om han inte tyckte det var kons- tigt att blev offer i alla möjliga situationer. Han råkade ut för saker . Senast blev han rånad av två killar som trängde in honom i en port och hotade honom med kniv och tvingade ho- nom att lämna allting ifrån sig. Men terapeuten blev nästan irriterad när jag ville prata med ho- nom. – Så ser verkligheten ut för tonårspojkar . Så det behöv- de jag inte oroa mig för, sa han. Jag blev accepterad som fostermamma och familjehem till efter en djupintervju där jag i stort sett fick sitta och välja mellan olika svarsalternativ på en rad frågor som ställdes efter ett formulär. Kälvestensmetoden kallas det. Det är så man utreder familjhem. Efteråt tänkte jag: Där slank jag igenom nätet lätt och elegant. Pang, pang, pang. Dom tyckte väl att det var så bra att jag skulle ta hand om . Det här klarar du så bra, sa dom. Och det verkade också bra i början. Jag skulle få stöd och handledning för att kunna ta hand om . Det stod i beslutet: kommer att ha regelbundna träffar med familje- hemmet Det lät ju bra, tyckte jag. Men det var inte så det blev. Regelbundna träffar, det måste ha varit när dom kom och drack kaffe en gång . Det var den handledning jag fick. TROR DU JAG BRYR MIG Jag ringde alltid till min socialsekretare när jag fick problem med . Jag tror att jag ringde, men i min journal finns inga anteckningar om några samtal . Utåt var allting lugnt. Men sanningen är att jag bara precis höll ställningarna och våren, . Sen gick det sakta utför för att helt rasa på slutet. Alla reaktioner på att jag skulle ta hand om utmålade mig som ett . Jag var helt FANTASTISK, jag var en GOD män- niska. Men egentligen var det inte så. var storebror och jag hade tänkt på det . kommer inte att bo kvar med oss, det hade jag klart för mig. Och det var lika klart att inte kunde bo hos sin mamma. så trodde jag ändå på nåt vis att jag var en super- mamma och ville inte erkänna mina brister. En sa åt mig. – Måste du alltid vara så jävla duktig? Jag önskar verkligen att jag hade fått stöd och handledning. Om jag vetat vad jag vet hade jag krävt det. Men då visste jag inte vilka skamkänslor man kan utveckla som fosterförälder till sitt fosterbarn. Jag visste bara att jag var tvungen att klara av att ta hand om . Jag vet inte hur jag klarade av allting i början. Jag måste ha fun- gerat på en högre växel. Jag tänkte aldrig efter, jag bara gjorde. När jag tittar i min almanacka ser jag att hela den första hösten efter pedofilhistorien var tjock med möten på grund . Jag måste ha varit borta från jobbet oerhört mycket. Allting gick i ett. Pappa börjar knarka, pappa flyttar, pedofilen, polis- förhör, rättegång ... Men hemma såg det ut som det alltid gjort. var van vid att det bara var jag som var hemma. Och för mig blev det extra viktigt att hålla ihop familjen. Och det blev viktigt utåt; mot gran- nar, mot skolan. Det som var jobbigast var att berätta för alla att pappa hade börjat knarka igen. Man fick inte längre lov att vara en vanlig familj. Helt plötsligt var man en problemfamilj. Man måste ju prata med en massa människor; socialsekreteraren, psykologen, kuratorn, skolan, polisen, advokat, , ban- TROR DU JAG BRYR MIG ken, hyresvärden ... Det var så att jag kunde gå och längta efter helt vanliga problem; som ett familjegräl om disken och städningen, eller att jag var för tjock eller nånting. Jag kände mig plötsligt stämplad själv. Jag hade ju skaffat barn med en knarkare. Men när jag träffade tyckte jag att han var en hjälte. Han hade gjort sig kvitt sina droger, han tog hand om sin son; han var aktiv och utåtriktad, full av talang; och dessutom var han både charmig och snygg. För mig var han en prins, det var bara hästen som saknades. Det tog för mig att ta bort den egna skulden och inse att det var som knarkade och inte jag. Men i början tyckte jag att allting var mitt fel. Det var jag som hade fått ut och på landet för att leka familj. Det var mitt fel att bör- jade knarka och att och inte hade nån pappa. Jag bar hela världen på mina axlar men det var ingenting som kom fram under djupintervjun när jag skulle bli familjehem. Kälvestenmeto- den frågade inte hur jag mådde. Jag hade skilt mig, blivit ensamstå- ende mamma med två barn, hade börjat knarka och råkat ut för en pedofil. Men dom frågorna fanns inte med i Kälve- stenformuläret. Det var ingen som frågade hur det egentligen stod till. Och jag berättad ingenting. jag upprätthöll fasaden av en duk- tig flicka utan problem. I alla fall inga problem som jag inte kunde klara av. Och jag tror att jag gjorde det på grund av skulden jag kände för allting som hänt. Det var verkligen skönt att höra nån säga: vad du är duktig! Lite av min räddning blev att jag fick kontakt med en psykolog på barnpsyk som gick hos sin terapeut. – ska vi prata om hur du mår. Och jag fick sitta satt där och vräka ur mig alla hemska tankar. Jag gick till henne , jag drog verkligen ut på det. Hon blev min latrin. Jag kunde vräka ur mig allt utan att få dåligt samvete. TROR DU JAG BRYR MIG Men det var ingen information som gick fram till min social- sekreterare. Det hade säkert varit lättare att ringa till honom om vi från början haft ett samtal om alla problem som kan uppstå som fosterförälder, och alla känslor som kan rasa inom en, för då hade jag vetat att han också förstod och att det inte bara var jag som var svag. Men jag vet inte. Man får ju börja om från början . Antingen slutar den socialsekreterare man har eller så flyttar man själv och byter stadsdel. Och helt plötsligt är man ett nytt ärende på nån annans skrivbord. Till julen skulle mamma fylla . Hon ville fira med en resa till . Hon bjöd sina barn och barnbarn. Det var mina två systrar och deras tre barn och och jag. Min mamma tyckte inte att han hörde till den riktiga familjen. Resan bokades tidigt och allt var klart långt i förväg. Som kompensation skulle istället få åka till med sin pappa och åka skidor. sa att det var OK. Men det stod ju klart redan tidigt att det inte skulle bli någon skidresa till eftersom börjat knarka. Men jag gjorde ingenting åt Jag åkte iväg med min familj i alla fall och fick stanna hemma och fira jul med sin mamma. Det blev en strulig jul för ho- nom, det började hända en massa saker. Och för mig blev det tyd- ligt hur stort avståndet var mellan oss. När vi kom hem pratade om att han ville åka till ett varmt ställe där det fanns palmer och sånt. Jag hade just börjat på och vi slöt ett avtal han och jag. Om jag klarade av mina tentor och han skaffade godkänt i matte, engelska och svenska så skulle vi åka till ett varmt ställe till- sammans. Det var han med på. Han ville åka till . Det finns inga palmer där, sa jag, men det var inte palmerna som var det viktiga. Han hade hört att det var fint där. Fanns vulkanöar ute i havet och sånt. Men det blev bara skit av alltihop. Han började ljuga för mig och sa att han hade varit i skolan när han inte varit där. TROR DU JAG BRYR MIG hörde av sig. och en kompis hade tuttat eld på en stor sop- container och sånär satt eld på hela skolan. Jag pratade med honom och vi ändrade avtalet. Det räckte med att han gick till skolan, att han slutade skolka. Det gick han med på men sen sket han i det också. –Det blir ju ingen resa på det här viset, sa jag. Han bara ryckte på axlarna: –Tror du jag bryr mig? flyttade vi till en mindre lägenhet. Vi hade inte råd att bo kvar i fyrarummaren utan fick byta till en mindre och billi- gare trea. Det var nog lite jobbigt för honom. Han trivdes i den gamla lägenheten, han tyckte om sitt rum och visste var allting fanns. Hans pappa fanns där. Vi hade bott där tillsammans och varit en familj och pappa kunde fortfarande komma tillbaka. Men efter flyttan var det slut på nåt vis. Pappa kunde inte komma till- baka. Han hörde inte hemma i den nya lägenheten. hade lo- vat hjälpa till med flytten men han var inte speciellt hjälpsam, han bara strulade. Det blev trots allt en bra sommar för honom. Han hittar på BRA saker och umgås med BRA killar. Han är ute och tältar, åker till landet och hälsar på en kompis. Han träffar flickor och surrar, som en helt vanlig pojke i sin ålder. Det var ett fint sommarlov. Det var lugnet före stormen. tvingades han byta skola, han skulle börja i högsta- diet. Han slapp i alla fall sin fröken, en jävla kärring var det. Gapig och skrikig och dum i huvet. Hon förstod sig aldrig på , tyckte bara att han var lat. Det berodde aldrig på att han hade några problem. Men det var hårt ändå tyckte jag att han skulle gå från en liten skola där man hade en eller två lärare, sin egen klass och sin egen bänk. Där allting var enkelt och ordnat och visste var han hörde hemma. Men skulle han till en större skola där det gick massor med elever och fanns massvis med klasser och han är tvungen att hålla TROR DU JAG BRYR MIG reda på varje lektion och där den enda fasta punkten är ett skåp i en korridor. Jag tog kontakt med kuratorn och fick komma dit på besök och se hur det såg ut. Jag berättade för lärarkollegiet att hade lite problem med att hålla reda på saker och ting och han hade en lätt dyslexi. Jag ville inte att dom skulle döma ut honom direkt. Men det var för stort och för många elever och klarade inte av det Problemet med är att han ser trevlig ut. Han är trevlig. I princip sitter han där och ser trevlig ut, men han lär sig ingenting. Och det upptäcker lärarna först när det blir dags för skrivning. Dom tror att det är en engångshändelse tills nästa gång. Då säger läraren till honom: – Du måste läsa på bättre. Men han läser naturligtvis inte och på nästa skrivning går det lika illa. Då får han höra: – Du är lat. Och sen är det klart. Vad som helst, bara dom slipper se att han har verkliga problem. Det går bara utför. håller sig borta, kommer inte hem, passar inga tider, bryr sig allt mindre, struntar i skolan, struntar i vad jag säger och umgås bara med halvgangsters. Han driver mig fullstän- digt till vansinne. Jag hotar honom. När han står där med sitt jävla flin önskar jag att jag bara kunde klippa till honom. Vi hade pratat om telefonräkningen till exempel. Jag hade redan fått en räkrang på nittonhundra kronor och jag hade sagt åt att han inte fick ringa till och sitta i telefon i timmar. Han hade träffat en amerikansk tjej . fick jag en ny räkning på fyra tusen. Var skulle jag få dom pengarna ifrån? Jag blev helt galen. Han hade köpt en ny dator med internetabonne- mang för skadeståndet han fick efter rättegången mot pedofilen. Han var jätteglad för sin nya leksak. Men tog jag det där jävla internetabonnemanget och sa upp det. TROR DU JAG BRYR MIG –DU ÄR INTE MOGEN FÖR NÅT INTERNET, skrek jag åt honom. Jag ringde mitt till hans faster och bölade och bekla- gade mig och sa att jag ville döda honom. Jag hade inte längre några vanliga samtal med mina vänner. Det var bara problem, problem, problem. kände jag att behövde kärlek och bekräftelse. Jag ville gå fram till honom och krama om honom och säga: –Du är bra som du är. Men ändå stod jag där som en hagga: –Du ska vara hemma före tio! Du är bara ! –Du ska inte umgås med ! Fattar du det! –Du kan inte bestämma själv när du ska gå i skolan! I det här landet har vi skolplikt! Går man inte till skolan händer det andra saker. Det ska du veta!! Jag stod där och skrek och gapade fast jag visste att det var fel. Vad han behövde var den kärleksfulla modern. Det är vad jag hop- pas på med min egen son; att jag ska kunna gå in och krama honom när han är och behöver mig. struntar i allt. Den enda kontakt han har med sin pappa är när pappa ringer från häktet . ser han på stan på väg att göra inbrott i en bil. ser också men låssas inte känna igen honom utan går därifrån. blev rätt knäckt av det. Men man kan inte säga nånting dumt om i närvaro. Då blir han förbannad och tar i för- svar. Han vill bli som sin pappa. Jag blev inte ens överraskad när polisen ringde senare och sa att de gripit och en kompis på bar gärning när de var på väg att göra inbrott i en bil. kommer inte ens längre hem och sover . Han kommer och går som han vill. Ofta sover han över hos sin mamma. TROR DU JAG BRYR MIG Det står i min journal att vi hade ett möte om . Det var jag och socialsekreteraren och mamma. Vi beslutar att ska bo kvar hos mig . Detta tycker alla är bra. Det var bara som inte tyckte att det var bra. Han ville flytta hem. – Jag har ju sagt så att jag vill flytta. Och det hade han ju. Men vi satte oss över vad han ville och gjorde som vi tyckte var bäst och glömde bort att lyssna på ho- nom. Så länge mamma sa att det var bra att han bodde hos mig var det inte så lätt för honom att säga: – Jag vill bo hos dig mamma. Men brydde sig inte längre om vad nån av oss tyckte eller beslutade. Det som varit en omöjlig lösning visade sig vara den bästa lösningen. flyttade hem till sin mor. Allt har jag tjatat mig till Huset ligger i en skogsdunge en bit från stora vägen, det är rött, det ser gammalt ut men är ganska nytt, byggt i äldre stil: grov trä- panel, vita knutar, murad skorsten, farstukvist. Det växer drivor av krasse och ringblommor framför den stora gräsmattan, några sol- rosor närmast huset. rensar bär och kokar rödbetor i köket, det doftar, re- cepten ligger på bordet, ren duk, solen faller in, det ser verkligen ut som ett gammalt kök. – Alla tror det, säger , till och med hantverkare ger oss beröm för den smakfulla renoveringen. Hon skrattar, hon visar mig runt, hemtrevligt, snyggt, välord- nat men inte ömtåligt, antagligen ett bra hem för barn. Hon har två, och tio. Själv är femtiotvå. Barnen är familjehemsplacerade hos henne, de är hennes barn- barn. Deras mor , dotter, är , hon bor i en kommun i mellersta . röda hus, barnens nya hem, ligger från en mindre ort med skola, dagis, fritids och vårdcentral, i en kommun i norra . Byarna ligger tätt i trakten, små åkrar, en del jordbruk, gott om hantverkare, och har skol- kamrater i närheten av hemmet. Det är en stillsam del av . –Hur började det? –Min äldsta dotter träffade en man, berättar , hon gifte sig och flyttade med honom till . Deras dotter föddes. Så skadade sig illa i benet, låg inne på sjukhus med svår värk ganska länge, fick smärtstillande tablet- ter, sömnpiller, uppiggande medel. Hon vande sig, hon blev miss- brukare, fortsatte skaffa sig piller. Hennes man hade redan sprit- problem, nu drack han allt mer, han blev våldsam, han slog och flickan. När hon väntade andra barnet skilde de sig. var nergången, hon kunde inte sluta med tabletterna, hon födde men orkade hon inte ta hand om barnen, hon var deprimerad och håglös. –Var det då du ryckte in? –Inte med detsamma. Först fick de en kontaktfamilj i kommunen där de bor, barnen var där då och då, det var med medgivande. Men den familjen ville ha högre arvode, de kom inte överens med kommunen, de sa att kunde hämta barnen om de inte fick arvodet de begärde. De trodde nog aldrig det skulle gå så långt. Men tjänstemän från den där social- byrån kom och tog barnen, pojken sov, han rycktes upp ur sängen, de packade deras saker och åkte iväg. –Hur fick du veta det? –ringde och grät, hon var förtvivlad. Ingen hade talat om för henne vart barnen förts. När jag ringde fick jag bara höra att det var sekretessbelagt. Då hotade jag med pressen, och fick veta att de var placerade hos en ny familj i området, med stöd av LVU. Då åkte vi dit upp min man och jag. Jag sa till dem att om nån skulle ta hand om barnen så var det vi. –Lyssnade de på dig? –Ja faktiskt, vi fick adressen till familjen där ungarna var. Och vi kom överens med kommunen där uppe. Först var det meningen att barnen skulle tillbaka , men när det fungerade så bra hos oss fick de stanna här. Jag var rädd för att barnen annars bara skulle valsa runt mellan olika familjer. –När var det där? –Det var 92, bor ungarna hos oss, de är skrivna här, går i skolan här, men det är ju fortfarande kommunen där uppe i norr som har det formella ansvaret för pengar och allt sånt, det är med där uppe jag måste komma överens fast allting ska ske här, PBU, skolan, fritids, sjukgym- nastiken, talpedagog, assistenter, skoltaxi, allting. –Men pengar och alla beslut sköts fortfarande i kommunen där deras mamma bor? –Ja, de är den placerande kommunen, och det är jobbigt. Mycket i den kommunen sköts med muntliga överenskommelser. Men de glömmer vad de sagt, och när tiden går byts tjänstemännen ut, de nya vet inget om gamla löften. –Hur går ekonomin ihop, är bidragen som du får också be- roende av muntliga löften? –Delvis är det så. Vi bodde i ett annat hus när vi tog hand om barnen. Min man och jag tänkte väl pensionera oss där, huset passade bra för två personer. Men det blev för litet för fyra och låg alldeles för isolerat för barn, så vi sålde och köpte det här huset. Norrlandskommunen sa att de skulle hjälpa oss ekono- miskt, vi tog banklån och jag slutade jobba, barnen krävde ju hel- tidspassning. fick vi den hjälp de utlovat. Sen skrevs avtal med ändrade villkor som gav oss mindre . Det är svårt att klara. –Har du påpekat det? –Jag har sagt det otaliga gånger, de vet allting men de vill inte lyssna , eller de kan inte göra nåt. –Du måste alltså nöja dig med mindre bistånd? –Jag har frågat socialförvaltningen i och i min egen kommun, hur de gör i såna här fall, och de säger att de skulle inte utsätta någon för samma sak. Dessutom förlorade jag jobbet. Jag hade just fått löfte om fast anställning inom , jag hade precis tagit körkort för det jobbets skull. –Om du blir sjuk, hur går det då? –Jag låg i influensa och feber hela februari. Mina båda yngre döttrar tog ledigt från sina jobb och ryckte in. Jag fick ersätta dem, men jag har ju ingen a-kassa. Barnen: oro och skuldkänslor Barnens båda rum ligger i husets övervåning. Sjuårige har egen dator, som hyrt med stöd från sjuk- huset i . sitter ofta med något utvecklingsprogram, lär sig ord, sammanhang, men han kan inte läsa. I hans rum finns leksaker, några bilderböcker som han själv tagit hem från skolan, en bok om spöken, Godispåsen av . Väggens tapeter har revor, plockar ofta med saker, blir otålig och river till, bryter av föremål. säger att ser ut som vilken sjuåring som helst. Men han är nog bara när det gäller kunskaper och förmågan att lära. Det sitter ett färgfoto av på väggen, en glad och pigg poj- ke. är social, skrattar och ler ofta, kan inte sitta stilla, hoppar och far, måste sysselsättas. Han blir orolig om saker flyttas och rutiner ändras, nya människor gör honom förvirrad. Fasta regler, inga nyheter, samma dagsprogram, då känner han igen sig, då fun- gerar bäst. I bokhyllan i korridoren utanför rum står videokasetter med . De tittar ofta på. Vid datorn eller TV-n kan han sitta stilla ett tag. Programmen från betyder mycket för , och för som slipper passa pojken de stunder han sysselsätter sig vid datorn. Tioåriga bor i rummet bredvid . Det sitter några urklippta idolbilder över hennes lilla skrivbord, det är gott om böcker i hennes hylla, flera av , en radda Lotta-böcker, Det susar i Säven. läser mycket och fort. Det går bra för henne i skolan. Men hon är spänd i kroppen, spänningarna tar sig ibland uttryck i talsvårigheter, hon har skuldkänslor, är ofta rädd för saker hon inte behärskar. Hon behöver ett välplanerat liv för att inte bli ångest- fylld. Hennes behöver också ordning och reda omkring sig, men av andra skäl: Han klarar inte av oförutsedda problem, då blir hans värld obegriplig och han själv blir rastlös. säger att levde i en kaotisk familj. Hon blev misshandlad av sin pappa, såg sin mamma fara illa. tar hon på sig skuld som inte är hennes. Hon kan inte prata om det hon varit med om. Hennes var spädbarn när hans första familj bröts sönder. Han vet inte vad som hände, vill inte minnas. Båda är märkta av sina tidiga livserfarenheter. har fått diagnosen DAMP-ADHD. Han har egen special- lärare men går i vanlig klass, åk 1. Han har även en personlig assi- stent på fritids. Han kräver tillsyn, samtal, hjälp, stimulans, för det mesta, några skulle säga . Tillbaka ger han leenden, glädje, spontanitet, finurliga ögonkast. – Hur mår vår lille , brukar vårdcentralens husläkare fråga när han möter . Det är många som känner till . Han är omtyckt, en liten pojke man lägger märke till. Hans leende är en tillgång, han är krä- vande men charmig. körs till skolan av taxi som stannar utanför hemmet. Han hämtas från fritids av varje eftermiddag. åker de direkt hem, men ofta far de till PBU i kommunens huvudort, eller till någon annan mottagning. är med, kanske har hon tid hos talpedagogen eller sjukgymnasten. far de ner till där går på sjukhusets datortek och får hjälp av personalen med något nytt inlärningsprogram. berättar att det behövdes mycket tjat för att få all den hjälp hon nu skaffat till barnen. Hon säger att det mesta har hon nog tjatat sig till. – Det har varit många turer och många samtal. PBU utredde, och de tyckte behövde gå i en samverkansklass, en liten grupp med många lärare. Men de klasser som fanns vid det tillfället hade barn med grövre problem. är ju socialt utåtriktad, de barnen var tysta och inåtvända. Det var PBU här som kom fram till det, de tyckte inte passade i någon av de där klasserna. börja i en vanlig åk 1 med egen speciallärare. De kan gå ifrån klass- rummet om det behövs. –Vad säger de andra barnen, känner sig annorlunda? –Nej, det fungerar utmärkt. Det var en mycket lyckad lös- –Du sa att du behövde tjata, det här löste sig ju utan –Jo men det var kommunen i som skulle betala specialläraren, eftersom de är den placerande kommunen, och de ville inte betala. De kunde inte komma överens med kommunen här om det ekonomiska. Till slut blev det i alla fall norrlandskom- munen som betalade. –Det har alltså löst sig? –Efter många turer och oräkneliga samtal. Jag har tjatat mig till de regelbundna PBU-samtalen, talpedagogen, sjukgymnastiken, speciallärare och assistent på fritids. Och den här kommunen stäl- ler upp, de tycker mina krav är rimliga, att barnen verkligen behö- ver det jag föreslagit. Men de där uppe i norr vill inte betala. Med skoltaxin har det varit samma problem. Och så behöver vi en av- lastningsfamilj.