sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Inom har man tidigare gjort försök att uppfylla konventionens bestämmelser för de arbetsskadade genom att föreslå särregler. En arbetsgrupp inom , som beredde ett förslag att införa , föreslog en särlösning när det gäller karensdagarna för de arbetsskadade. Förslaget gick i den delen ut på att den arbetsskadade skulle kompenseras för det faktiska antalet karensdagar i varje sjukperiod som hade samband med ar- betskadan. Arbetsgruppen uppskattade den ytterligare handläggnings- kostnaden för att pröva arbetsskador som avslutats inom samordnings- tiden till ca . I samband med remissbehandlingen framkom det att många remiss- instanser ansåg att förslaget skulle kräva tidsödande administration och att det skulle komma att leda till en omfattande extra arbetsbelastning hos försäkringskassorna. ansåg att kostnaderna för administration och handläggning sammanlagt kunde uppskattas till . Sedermera beslöt regeringen att införa en karensdag i sjukersätt- ningssystemet men utan några särlösningar för arbetsskadade. Enligt regeringens uppfattning skulle de betydande fördelarna med samord- ningstiden gå förlorade om den som drabbades av en arbetsskada skulle undantas från reglerna om en karensdag. Följderna av en sådan ordning skulle bli att måste pröva om sjukfall beror på ar- betsskada även om de avslutats inom samordningstiden. En sådan ord- ning ansågs mycket administrativt betungande. Även om den föreslagna lösningen inte visade sig bärkraftig eko- nomiskt sett, får särregler för de arbetsskadade fortfarande anses vara det rimligaste alternativet för att uppfylla konventionens bestämmelser för de arbetsskadade. I det följande föreslås därför en modell som base- rar sig på en sådan särlösning. %N MODELL MED S¤RL¶SNING F¶R DE ARBETSSKADADE arbetsgrupp föreslog 1992 att karensdagen skulle slopas för de arbetsskadade och att ersättning skulle utges VID VARJE SJUKFALL som hade anknytning till arbetsskadan. ningsregler sker prövning i ett mycket sent skede. Om prövningen skulle komma att göras i ett tidigt skede och ersättning utges vid varje SOU 1998:37 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 181 särskilt sjukfall med karensdag, skulle avgörande fördelar med nuva- rande system gå förlorade. Dessutom skulle en utbetalning i samband med varje sjukfall inne- bära en omfattande hantering och administration i försäkringskassorna. Man skulle behöva skilja ut de ersättningsbara karensdagarna för ar- betsskador och det på ett tidigt stadium. En sådan lösning skulle också föra med sig någon form av beviskrav för den försäkrade även vid korta sjukfall. Det är bara om arbetsskadesjukpenningen skulle återinföras som det ter sig naturligt med en direkt utbetalning för karensdagar, eftersom i sådant fall ändå prövar arbetsskadan från en ti- digare tidpunkt. Vi, för vår del, anser dock inte att det föreligger tillräckliga skäl att återinföra arbetsskadesjukpenningen (se avsnitt 5.8). prövar en arbetsskada i huvudsak först när det blir fråga om livränta, ofta långt efter att de inledande sjukfallen har avslutats. Som framgår av avsnitt 5.10 föreslår vi emellertid en ny ersättningsform under rehabilitering, omställningsersättning, vilken kommer att medföra att ofta får ta ställning till om det föreligger en arbetsskada eller inte tidigare än . Ett mer rimligt alternativ är därför att utge ersättning för karensdagar I EFTERHAND lägger inte heller några hinder i vägen för en så- dan lösning. Konventionen antyder inget om tidsperspektivet utan är mer inriktad på ersättningsnivåer. Ett ytterligare skäl att utge ersättning i efterhand är att man då behåller karensdagens syfte att motverka omotiverad korttidsfrånvaro. För att kunna hålla nere de administrativa kostnaderna anser vi att ersättningen för karensdagar ska prövas och betalas ut I SAMBAND MED att kassan betalar ut ANNAN ERS¤TTNING enligt LAF. 3KA KARENSDAGARNA BEST¤MMAS SCHABLONM¤SSIGT ELLER MED FAKTISKT ANTAL ERS¤TTNINGSBER¤TTIGADE DAGAR Om ska uppfylla konventionens intentioner om full kostnads- täckning bör den försäkrade erhåller ersättning för det faktiska antalet karensdagar. En sådan lösning torde även upplevas som mer rättvis för den försäkrade. Vi anser emellertid att den har uppenbara nackdelar. Den skulle antingen ställa särskilda beviskrav på den försäkrade eller medföra en omfattande utredningsskyldighet för försäkringskassorna. Om försäkringskassorna skulle bli skyldiga att utreda antalet dagar i varje arbetsskadeärende, så skulle det bli administrativt kostsamt för försäkringen. Försäkringskassorna skulle behöva göra omfattande ut- 182 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG redningar när det gäller sjukfall som endast varat och inte finns registrerade vid . Dessutom skulle försäkrings- kassorna behöva utreda fall där det saknas diagnos eller denna är diffus. För att minska de administrativa kostnaderna kan man i sådana fall lägga bevisbördan på den försäkrade, som då ska visa att han eller hon under sjukskrivning för arbetsskada har gått miste om sjukpenning under ett visst antal dagar på grund av karensdagsregeln. Mot en sådan ordning talar att den enskilde enligt har R¤TT till er- sättning i form av kontantförmåner och att det skulle kunna framstå som oskäligt att i detta sammanhang lägga hela utredningsansvaret på den försäkrade. Vi anser i stället att den bästa lösningen är att bevilja de arbets- skadade en viss ersättning efter schablon och därutöver låta den som kan och vill själv visa att han eller hon är berättigad till ersättning för ytterligare karensdagar. Denna lösning betyder att inte behöver pröva fler ärenden än den annars ska göra och att den nya ersättningsformen blir relativt enkel för försäkringskassorna att admi- nistrera, som den fyller rimliga rättvisekrav. Det kan diskuteras om den föreslagna lösningen uppfyller ILO-kon- ventionens krav fullt ut. Även om lösningen skulle accepteras av de or- ganisationer som klagat till över bristande tillämpning av konventionen och de skulle dra tillbaka sin anmälan, så är oför- hindrad att gå vidare med saken. kan således komma att få redogöra för vidtagna åtgärder inför och även att få rapportera hur lösningen fungerar i praktiken. Har inte lösningen haft tillräcklig fram- gång riskerar att få kritik från . Det är emellertid vår uppfattning att den föreslagna lösningen ändå uppfyller rimliga krav på att infriar sina åtaganden enligt ILO- konventionen, och den är den bästa möjliga tekniskt sett. Vi anser att det skulle ge felaktiga signaler till omvärlden om i stället skulle säga upp konventionen bara för att sedan ratificera den igen med reservation för förbudet mot karensdagar. Det är givetvis viktigt att slår vakt om sitt goda anseende i ILO-sammanhang. Utöver de schablonmässigt bestämda dagarna ska den arbetsskadade således enligt vårt förslag ges möjlighet att inom komma in med en utredning som visar att han eller hon har rätt till ersättning för ytterligare karensdagar. Preskriptionstiden för att få ut ersättning enligt LAF är normalt . Vi anser det tillräckligt av utredningsskäl att –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 183 låta ersättningen basera sig på karensdagar under halva , alltså . För att förenkla handläggningen och administrationen föreslår vi att schablonersättningen och ersättningen för faktiska karensdagar ska be- räknas utifrån de principer som gäller för beräkningen av huvudför- månen (omställningsersättningen eller livräntan). Det innebär att er- sättningens storlek ska bestämmas med ledning av den sjukpenning- grundande inkomst (SGI) som den försäkrade har då omställningsersättning eller livränta enligt LAF ska ges ut eller den in- komst som då skulle ha utgjort SGI om hade känt till samtliga förhållanden. Underlaget får vidare inte överstiga 7,5 gånger basbeloppet vid begynnelseårets ingång. Enligt tillgänglig statistik är det genomsnittliga antalet karensdagar för varje sjukdom 1,82. Vi saknar statistik för enbart sjukdom på grund av arbetsskada men utgår från att den ligger något högre än genom- snittet. Vi föreslår därför att den försäkrade ska få kompensation enligt en schablon som motsvarar . Ersättning enligt schablo- nen och för de ytterligare karensdagar som den försäkrade kan visa bör utgå av beräkningsunderlaget. Enligt 8 kap. 3 § andra stycket LAF ska frågan om den försäkrade har ådragit sig en arbetsskada endast prövas i den mån det behövs för att bestämma ersättning enligt lagen. Som vi har angett tidigare bör den särskilda arbetsskadeersättningen prövas och betalas ut i samband med att kassan beslutar om annan ersättning på grund av arbetsskadan. Det kan gälla omställ- ningsersättning eller livränta eller i undantagsfall ersättning för sär- skilda vårdkostnader. Frågan om en försäkrad har ådragit sig en arbetsskada till följd av olycksfall avgörs av tjänsteman, och följaktligen ska tjänstemannen även besluta om särskild arbetsskadeersättning. Även frågor om ersätt- ning till följd av vårdförmåner m.m. avgörs av tjänsteman. Enligt nuvarande regler är det däremot socialförsäkringsnämnden som ska avgöra om en försäkrad har ådragit sig en arbetsskada till följd av annat än olycksfall i de fall saken rör livränta eller särskild efter- levandelivränta. Även rätten till omställningsersättning ska enligt vårt förslag prövas av nämnden.Vi anser dock att ett följdbeslut om särskild arbetsskadeersättning som ju endast rör lagenlig ersättning och inte har 184 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG inslag av kvalificerad skälighetsbedömning bör fattas av en tjänsteman och inte av nämnden. Den försäkrade bör givetvis kunna få omprövning av ett beslut om särskild arbetsskadeersättning och också överklaga det omprövade be- slutet till allmän förvaltningsdomstol. &R¥N VILKEN TIDPUNKT SKA REGLERNA B¶RJA G¤LLA Enligt de principer som gäller på socialförsäkringsområdet brukar övergångsbestämmelser utformas så att nya bestämmelser ska tillämpas på fall som inträffat efter lagens ikraftträdande, medan äldre be- stämmelser ska tillämpas på fall som inträffar före lagändringen. Med en sådan princip skulle valet bli den dag då arbetsskadan visade sig. En nackdel med en övergångsbestämmelse av det slaget är att det erfaren- hetsmässigt tar innan den nya lagstiftningen får fullt genom- slag. Snabbast effekt av lagändringen uppnås om nya bestämmelser görs tillämpliga på alla ärenden som inte avgjorts slutligt den dag då ändringen träder i kraft. Enligt vår mening bör det sistnämnda alternativet styra tillämp- ningen av den nya bestämmelsen. Det är fråga om en helt ny ersätt- ningsform och en gynnande bestämmelse som ska gälla från en viss tidpunkt. Konsekvensen av en sådan övergångslösning blir visserligen att valet av lagstiftning i någon mån bli avhängigt av handläggnings- tider och ärendebalanser i försäkringskassor och förvaltningsdomstolar. Även om lösningen är ovanlig inom socialförsäkringsområdet, anser vi att det finns skäl att här föreslå en sådan övergångsregel. Vi föreslår att den särskilda arbetsskadeersättningen ska införas och således gälla i samband med de beslut som försäkrings- kassan fattar i livräntefrågor m.m. från och med nämnda datum. Förslaget kommer att innebära att särskild arbetsskadeersättning kan utges även i de, säkerligen få, fall då den skadade inte varit sjukskriven alls. Ersättningen skulle därmed kunna uppfattas som en form av ideellt skadestånd. Det bör därför klargöras att den särskilda arbetsskadeer- sättningen ska betraktas som ersättning för inkomstbortfall och att be- loppet ska beskattas. Bestämmelserna om särskild arbetsskadeersättning bör även gälla för dem som har rätt till ersättning enligt lagen (1977:265) om statligt personsskadeskydd eller till ersättning enligt lagen (1977:267) om –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 185 krigsskadeersättning till sjömän. Genom hänvisningen i dessa lagar till LAF kommer reglerna om kompensation för karensdagar att tillämpas även för dessa ersättningar. Sjukpenning enligt 13 § YFL beräknas enligt bestämmelserna i 3 kap 4 § AFL. Den föreslagna kompensationen för karensdagar bör gälla också vid ersättning enligt YFL. Förändringen bör bli densamma för ersättning enligt (1950:261) militärersättningslagen. Det rör sig sammantaget om endast någon handfull fall . Därutöver finns även äldre lagstiftning, t.ex. förordningen (1927:234) om ersättning i anledning av kroppsskada, ådragen under militärtjänstgöring. För den sistnämnda gruppen rör det sig antagligen mest om ersättning för läkarvård och ersättning i form av livränta. Vårt förslag kommer tro- ligen inte att beröra dem. Sedan arbetsskadesjukpenningen slopades har det uppkommit vissa oklarheter om när det kan utges ersättning från arbetsskadeförsäk- ringen. från Regeringsrätten har undanröjt en del av dessa oklarheter i fråga om rätten till livränta den arbetsskadade genomgår olika former av rehabilitering. Vi anser det emellertid viktigt att arbetsskadeförsäkringen ges en tydlig och aktiv roll när det gäller rehabiliteringen av de arbets- skadade och föreslår att det i lagen om arbetsskadeförsäkring ska införas en ny ersättningsform, kallad OMST¤LLNINGSERS¤TTNING Omställningsersättningen ska liksom livräntan ge i princip kompensation och lämnas när den skadade enligt en av för- säkringskassan upprättad plan genomgår medicinsk rehabilitering i förebyggande syfte eller arbetslivsinriktade rehabilitering. Om det inte är möjligt att rehabilitera den skadade ska livränta utges liksom , när den skadade har fått en bestående nedsätt- ning av sin arbetsförmåga. Vid sidan om omställningsersättningen ska ett särskilt omställ- ningsbidrag kunna utges för kostnader som uppstår för den arbetsskadade i samband med rehabiliteringen. 186 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG I direktiven sägs att det har uppkommit vissa oklarheter i fråga om rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen sedan den särskilda arbetsskadesjukpenningen slopades. Dessa oklarheter gäller bl.a. när ersättning kan lämnas från arbetsskadeförsäkringen under såväl medi- cinsk som arbetslivsinriktad rehabilitering samt frågan om det inträder rätt till livränta. Enligt direktiven ska vi vid över- synen analysera olika lösningar och redovisa eventuella kostnadskon- sekvenser. I våra direktiv anges att sedan den särskilda arbetsskadesjukpen- ningen slopades har livräntans betydelse som ersättningsform kommit att öka. När den tidigare LAF-sjukpenningen kompenserade inkomst- bortfallet av den försäkrades sjukpenninggrundande inkomst, hade tidpunkten för övergång från LAF-sjukpenning till LAF- livränta i flertalet fall inte någon större betydelse. kan den som skadas i sitt arbete under själva sjukdomstiden endast få ersättning enligt lagen om allmän försäkring (AFL) i form av sjukpenning. Tidpunkten för övergången har då blivit av stor betydelse. I direktiven hänvisas till en skrivelse av till . I skrivelsen har verket redovisat konsekvenserna av en dom (RÅ 1996 ref 81) av Regeringsrätten angå- ende rätten till ersättning från arbetsskadeförsäkringen under rehabili- tering. I våra direktiv framhålls vidare att det har skett en del regelförändringar i sjukförsäkringen och förtidspensioneringen som skulle ha påverkat även arbetsskadeförsäkringen, men där denna har undantagits. Här avses den förändring som skedde av beräkningen av den sjukpenninggrundande inkomsten i fråga om semesterlön och semesterersättning samt skattepliktiga förmåner och kostnadsersättningar. Vid förändringen anförde regeringen att förslaget inte skulle påverka storleken av livräntan i avvaktan på Sjuk- och ar- betsskadekommitténs förslag. gäller även nya kriterier i AFL för rätt till sjukpenning och förtidspension. Vi ska enligt våra direktiv vid översynen av arbetsskadeförsäkringen utreda om det är lämpligt att anpassa lagstiftningen till de förändringar som sålunda har gjorts i sjukförsäkringen och förtidspensioneringen i de nämnda hänseendena samt beskriva konsekvenserna av en sådan anpassning. I våra direktiv anges att vi är fria att pröva ersättningsnivåerna. Vi ska dock beakta att olycksfall och arbetssjukdomar bör behandlas lika. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 187 Likaså ska vi beakta det som enligt direktiven motiverade samord- ningen med sjukförsäkringen, nämligen incitamenten för rehabilitering. infördes i 22 kap. lagen om allmän försäkring reg- ler om rehabilitering och rehabiliteringsersättning. En av de mest be- tydelsefulla nyheterna var att ARBETSGIVARENS ANSVAR för att klarlägga en anställds behov av rehabilitering ökade. En utredning av rehabilite- ringsbehovet ska göras i samråd med den anställde och genomföras bl.a. i de fall den anställde varit sjukskriven . Utred- ningen ska vara genomförd för insjuknan- det. Arbetsgivarens vidgade ansvar innebär även en skyldighet att svara för att arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder vidtas på arbets- platsen. Rehabiliteringens syfte är att hjälpa försäkrade att återfå sin förmåga att försörja sig genom eget förvärvsarbete. nå det målet kan såväl medicinska och sociala som arbetslivsinriktade åtgärder behövas. Kassans rehabiliteringsansvar gäller all rehabilite- ring, dvs. inte enbart den arbetslivsinriktade utan också insatser för att skynda på den medicinska och sociala rehabiliteringen (prop. 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering, sid. 49 f.). I proposition 1989/90:62 Om insatser för aktiv rehabilitering och ar- betslivsfondens verksamhet m.m. definierades begreppen inom rehabi- literingen. Den MEDICINSKA REHABILITERINGEN avser närmast att återställa grundläggande funktioner och tillhör sjukvårdshuvudmannens ansvars- område medan primärkommunerna främst svarar för frågor om SOCIAL REHABILITERING som service, råd, upplysning och bistånd i personliga an- gelägenheter. Den YRKESINRIKTADE REHABILITERINGEN består av insatser som ska kunna underlätta för människor med olika handikapp att få och /eller behålla ett arbete. I den yrkesinriktade rehabiliteringen ingår bl.a. åtgärder för arbetsanpassning, dvs. individinriktade åtgärder i den fysiska arbetsmiljön. För att det ska föreligga rätt till rehabiliteringsersättning enligt AFL ska det vara fråga om ARBETSLIVSINRIKTAD REHABILITERING. livsinriktad rehabilitering avses (proposition 1991/92:40 Om vissa socialförsäkringsfrågor m.m., sid. 32) t.ex. arbetsprövning, arbets- träning och utbildning som tar sikte på att återge den försäkrade hans möjligheter att kunna klara av sitt arbete eller få ett annat lämpligt ar- Det är således ARBETSGIVAREN som har förstahandsansvaret för att uppmärksamma och utreda behov av arbetslivsinriktad rehabilitering 188 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG enligt 22 kap. AFL, se till att åtgärderna kommer till stånd och finan- siera dem. Ansvaret för finansieringen får dock begränsas till det an- svar som arbetsgivaren har för de åtgärder som kan vidtas inom eller i anslutning till den egna verksamheten eller för att den anställde ska kunna vara kvar inom verksamheten. Vad som är rimligt att kräva av arbetsgivaren i fråga om åtgärder får avgöras efter en prövning av om- ständigheterna i det enskilda fallet där såväl den anställdes som arbets- givarens förutsättningar vägs in (proposition 1990/91:140 Arbetsmiljö och rehabilitering, sid. 52). Inriktningen ska vara att den anställde ska beredas fortsatt arbete hos arbetsgivaren och att andra alternativ ska prövas först när arbets- givarens möjligheter är uttömda (proposition 1990/91:140 Om reha- bilitering och rehabiliteringsersättning m.m., sid. 3). Ofta kan arbets- givaren i samarbete med företagshälsovården finna lösningar på pro- blemen för den anställde. Exempel på arbetslivsinriktade åtgärder som arbetsgivaren ansvarar för enligt 22 kap. AFL är åtgärder på arbetsplatserna som ändring av den fysiska miljön, t.ex. minskad belastning eller anskaffning av sär- skild utrustning som anpassad arbetsstol, telefonförstärkning för hör- selskadade, särskild belysning för synsvaga m.m. En annan arbet- livsinriktad åtgärd kan gälla arbetsinnehållet och arbetsorganisationen. Det kan bli fråga om helt eller delvis förändrade arbetsuppgifter eller omplacering. Arbetsrotation och lagarbete är andra relativt vanliga åt- gärder. Åtgärder för den enskilde arbetstagaren kan vara arbetspröv- ning, arbetsträning, omskolning och utbildning. Det kan också vara olika slags stödåtgärder som fadderverksamhet, psykosociala insatser och friskvård. Anpassning av arbetstid, successiv återgång efter sjuk- skrivning eller mer långsiktigt anpassad arbetstid kan bli aktuell. &¶RS¤KRINGSKASSANS ANSVAR för rehabilitering innebär enligt 22 kap. AFL att samordna och utöva tillsyn över de insatser som behövs för re- habiliteringsverksamheten enligt lagen. ska i samråd med den försäkrade se till att hans eller hennes behov av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas som behövs för en effektiv rehabilitering. Om den försäkrade medger det skall i arbetet med rehabiliteringen samverka med den försäkrades arbetsgivare och arbets- tagarorganisation, hälso- och sjukvården, samt arbets- marknadsmyndigheterna och andra myndigheter som kan vara berörda. Kassan ska i sådant fall även se till att var och en av aktörerna vidtar nödvändiga åtgärder inom sitt verksamhetsområde. ansvarar även för att det upprättas en rehabiliteringsplan, den ser till att planen följs och att det vid behov görs nödvändiga ändringar i den. Planen ska såvitt möjligt upprättas i samråd med den försäkrade. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 189 2EHABILITERINGSERS¤TTNING ska utges när en försäkrad, vars arbets- förmåga till följd av sjukdom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktad rehabilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsför- mågan. Arbetsförmågan ska för rehabiliteringsåtgärden an- ses nedsatt i den mån den försäkrade på grund av åtgärden är förhind- rad att förvärvsarbeta (22 kap. 9 § AFL). Rehabiliteringsersättning utges efter ansökan av den försäkrade. En förutsättning för rätt till ersättning är att har upp- rättat en rehabiliteringsplan, i vilken den aktuella rehabiliteringsåtgär- den ingår. Rehabiliteringsersättning består av rehabiliteringspenning och sär- skilt bidrag. Rehabiliteringspenningen, som uppgår till av SGI, ska täcka den inkomstförlust som uppstår för en försäkrad som deltar i en rehabilitering och det särskilda bidraget ska täcka kostnader som uppstår i samband med rehabiliteringen. Särskilt bidrag kan lämnas för vissa kursavgifter, kostnader för tal- och punktskriftböcker, läromedel, resekostnader och i form av trakta- menten. som rehabiliteringsreformen antogs infördes särskilda regler för försäkrade som avhåller sig från arbete för att delta i sjukdomsförebyggande behandlingsåtgärder i form av medicinsk behandling eller rehabilitering (3 kap. 7 b § AFL). För rätt till sjuk- penning i dessa fall krävs att en läkare på grundval av vetenskap och beprövad erfarenhet konstaterar att den försäkrade har en förhöjd sjuk- domsrisk. Den sjukdom som kan befaras uppkomma ska vara av sådan art att den kan väntas leda till nedsättning av arbetsförmågan. Läkaren ska ha ordinerat deltagande i behandlingen eller rehabiliteringen. För- säkringskassan ska godkänna åtgärden och upprätta en rehabiliterings- plan. 5.10.3Fortsatt lagstiftningsarbete på rehabiliteringsområdet Sjuk- och arbetsskadekommittén fann i sitt slutbetänkande (SOU 1996:113) att rehabiliteringsreformens intentioner hade fått ett alltför litet genomslag. Trots att rehabiliteringsarbetet länge hade varit inriktat på att få till stånd insatser hade detta inte skett. En anledning ansågs vara att arbetsgivaransvaret inte var tillräckligt preci- serat. Den ekonomiska ansvarsfördelningen samt ansvaret för rehabili- teringsutredningarna mellan arbetsgivaren och var oklar, vilket gav en dålig drivkraft för tidiga insatser. 190 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG problemet var att det saknas en mer konsekvent genomförd metodik i rehabiliteringsarbetet. Försäkringskassorna borde i större utsträckning arbeta offensivt och arbetsplatsinriktat för att tidigt fånga upp behov av rehabilitering.