sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Det var fullt med kartonger överallt. Bara en liten gång att gå i. sa till att om hon inte gjorde i ordning skulle hon ringa socia- len. Det hade jag inte kunnat göra. Det är dumt, men det handlar om att jag har samma bakgrund som . Det känns som att när man inte har rensat rent framför egen dörr, så ska jag väl inte sätta dit henne. Men även om jag hållit på så vill jag ju inte att hon ska göra det ... Det gör också en fritidsledare som förstått att allt inte står rätt till hemma hos . tar hand om igen. har det jobbigt i skolan. Han uppfattas som besvärlig och bråkig. Vad som har med hans epilepsi att göra och vad som beror på hans sociala miljö har svårt att reda ut. Hon tycker det var anmärkningsvärt att skolan inte tog reda på vad sjukdomen kunde föra med sig. –Jag var så rädd för att misslyckas som förälder en gång till. Jag var för snäll. Det är skillnad på att vara mormor och mamma. Som mormor kan man kosta på sig att skämma bort ... Till slut kände jag att jag inte kunde ge det han behövde - en riktig familj. Det sa jag till socialen också. Både och min syster höll med. Hon kunde inte förstå att jag inte delade hennes hat mot socialen. När får veta att han inte ska bo kvar hos mormor blir han först upprörd. Men när förklarar att han ska få en riktig familj med mamma och pappa börjar han nästan gråta: – Oh, en pappa som jag aldrig haft ... trivs i sitt nya hem, men kontakten med förblir viktig. Och tycker att den socialsekreterare som har hand om allt som rör och henne är en riktig pärla. Hon ifrågasätter inte allt. Hon har ett hjärta i kroppen. –När jag fyllde 50 bjöd och mig på en resa till solen. Då skrev jag till henne och undrade om man kunde få köpa en bikini. Hon svarade att hon sett att jag inte fått något tunnel- banekort , och så skickade hon pengarna ... Det hjälper inte. börjar tappa greppet om sitt liv igen. Hon inleder ett förhållande med en missbrukare och några månader se- nare är det för en kort séjour på Hinseberg igen. Men får inget veta. mår inte bra. Hon orkar knappt gå uppför trapporna och har svårt att andas. –Det var hemskt hur sjukvården nonchalerade henne. Bara för att hon var missbrukare. Hon sökte akut fyra gånger men blev hemskickad med diagnosen astma. I journalen skrev dom missbrukare. På vårdcentralen sa dom att litet vatten i kroppen är inget farligt. Dom blev prickade sen. Först när hon säckade ihop och höll på att dö kom hon till hjärtintensiven. Då fick hon äntligen vård. Men hade hon fått hjälp tidigare hade hon kanske kunnat bli frisk. efter dotterns död gick som i en glaskupa. Hon gjorde det hon skulle, men inte mer. –Jag har fortfarande obetalda skulder hos begravningsbyrån. På socialen hade dom ingen känsla för att man ville bjuda på kaffe, t.ex. Dom betalade stenen, och lite till. Normalt vet ju begrav- ningsbyråerna precis vad socialen godkänner. En annons får kosta exakt så mycket osv. Men dom hade bytt kille på socialen som hade hand om begravningar. Han godkände i princip ingenting ... Och inte gick det att få tag i honom för att fråga ... När man är förtvivlad är det dessutom svårt att sitta hos en socialgubbe och vara vettig och logiskt resonerande och kräva pengar till sin dotters begravning ... tycker att det känns som att hon är på väg ut i livet. Hon vill träffa vännerna igen, engagera sig mer i nya skola. –har det bra i fosterfamiljen. Han är hos mig varan- nan helg. Egentligen skulle jag vilja ha handledning i hur jag borde handskas med honom. är det svårt, när han inte lyder ... Men jag har blivit bättre på det. Terapin hjälpte mig, och så och . Jag har lärt mig att tygla mig, att inte ta det så person- ligt när han vräker ur sig. Han är ju 14 ... Jag har märkt att det går bra att ställa krav, om man har riktlinjer för vad som gäller. anklagar sig själv för att hon har svårt att komma igång. Hon borde gå till arbetsförmedlingen och undersöka möjlig- heterna. Försöka få hjälp via de sociala myndigheterna. –Jag fick ett papper från en folkhögskola och blev uppåt. Tänkte att jag skulle börja plugga. Men det tog socialkillen ner sist jag var där. Det är väl inte säkert att du får, sa han. Får man inte det? Får inte alla som vill läsa utbildningsbidrag? Det borde jag ta reda på ... tycker att hon saknar stöd och ett lyssnande öra. –Jag borde byta assistent. Han är så nonchalant. Jag skriver långa brev som han bara lägger åt sidan. Jag skickar med räkningar, för tandläkare och vanlig läkare, som försvinner i hans pappers- högar. Tänderna ramlar ur munnen på mig, men jag får inte komma till tandläkaren för att det ligger obetalda tandläkarräkningar hos min socialassistent. Ändå gjordes det ett kostnadsförslag som socialen beviljade. Men har jag missat chansen att få en brygga eftersom dom tänder dom satte in ramlat ut. begärde att få träffa sin socialassistent tillsammans med hans chef. –Jag sa att det jag tyckte var så jobbigt är att han är så nonchalant, och inte skickar tillbaka räkningar som jag skickat. Inte svarar på mina brev. Vet du vad han sa? Jo, han sa att han inte är den blödiga typen. Han är van att jobba med narkomaner. Dom är så cyniska. Det är som att prata med en vägg. Det går inte att förklara hur man har det. När man kommer därifrån känner man sig som en människa som inte har något värde. har svårt att se någon riktig framtid. Ett arbete får hon inte, sjukbidrag fick hon nej till, trots den onda ryggen. Studera vet hon inte om hon får. Men hon har , äldsta dottern som lever ett bra liv, och så vännerna. Hon går gärna på teater, när hon har råd, vilket inte är så ofta. Och hon följer med i det som händer i samhället. EU-frågan väckte hennes engagemang. Trots att hon tycker att samhället vänt henne ryggen. – Jag känner mig vilsen. Jag har väl svårt att fatta att jag inte har något värde i det här samhället. Det var i hon började knarka. Men det var också här hon fick hjälpen att lägga.av –Jag hade lyckan att möta starka människor som stöttade mig. Människor med erfarenhet och insikt som orkade lyssna och stå kvar. Som hjälpte mig att gräva fram mitt mod. är mitt i flyttbestyren. Kartonger ska packas, lägenheten städas, för går flyttlasset. I ett rum ligger minsta sonen , , och sover. som hunnit bli 2 är ute på pro- menad med från . Att flytta med två så små barn på egen hand är ett hästjobb. Då är det bra att hjälp finns att få, tycker . har en tro på att kan hjälpa, och hon har vänt sig dit i sin nöd under sitt 38-åriga liv. har hon bemötts utan respekt, men de gånger det varit livsavgörande, då har hjälpen faktiskt funnits. –Jag har ett trasigt liv bakom mig med tunga knarkproblem sen tonåren. Jag var 18 när jag började med heroin, och det höll jag på med tills jag fick hjälp här i . När var 15-16 flyttade hon från till . Hon jobbade som städerska och på fabrik. I början försökte hon fort- sätta med skolan i på distans, men slutade . –Sen var det full rulle. Jag knarkade och snurrade runt. När jag var 21 gav jag mig ut i världen och reste. Det höll jag på med tills jag var 30. växte upp i ett hem där hon var yngst av 6 syskon. Föräld- rarna hann inte med henne. Det var mycket skrik och bråk. –Mina föräldrar är gamla. Dom gjorde som man gjorde . Det fanns ingen ömhet. hamnade i där hon blev kvar . Hon gick på heroin, men kände hon att hon ville försöka börja ett nytt liv. Hon tog ett plan hem till och sökte hjälp. –Jag fick ingen hjälp. Jag var jättesjuk, men fick inga medi- ciner. Jag var så dålig att jag inte kunde gå, men dom talade om min själ, den psykologiska sidan av missbruket. Jag åkte direkt från kliniken hem till min kille och sa att jag höll på att dö. Han tog mig till ett annat sjukhus. hade fått en maginflammation. Hon visar upp det långa ärret på magen. Så fort hon blev bättre åkte hon tillbaka till . Det blev till. –Men jag ville hem. Jag åkte till där jag hade vänner. Egentligen ville jag lägga av, men jag vågade inte. Min bild av att sluta var skräckupplevelsen från . sa några av mina vänner att det inte var så här. Att det fanns hjälp att få. ringde ett sjukhus och bad om hjälp. Först möttes hon av beskedet att hon måste ta kontakt med de sociala myndigheterna och ställa sig i kö. –Då började tårarna spruta på mig och jag berättade hur jag mådde. Jag måste ha hjälp, jag kan inte mer, sa jag. Det var första gången jag talade sanning om hur jag mådde. Till slut undrade hon iandra änden av telefonen om jag kunde klara mig till dan därpå. Det var första gången jag var sann, sen mötte jag den ena san- ningen efter den andra i terapin. lades in för avgiftning. Det var början till ett liv utan dro- ger. Hon fick medicin för att komma över den svåra avtändningen och hon fick kontakt med narkomanvårdsbasen i den kommun hon bodde i. –som jobbade på narkomanvårdsbasen såg något hos mig. Hennes chef tyckte inte att hon skulle kasta bort sin tid på mig. Jag hade ju hållit på och knarkat så . Men tyckte att jag hade något. Kanske såg hon modet och viljan hos mig ... Hon har stått vid min sida . Hon ringer fortfarande ibland, och hon var med när båda barnen döptes. Efter sjukhusvistelsen väntade ett behandlingshem som blev ännu en av de kryckor behövt för att klara sin kamp mot knarket. –Jag känner fortfarande tacksamhet när jag tänker på hur dom orkade med mig jag var där. Att dom aldrig gav upp. Dom såg mitt helvete och dom orkade med allt. stannade på behandlingshemmet . Och människorna från finns kvar. –Vi som klarade att lägga av blev som en familj. Vi var bara kvinnor. Vi blev som systrar. Terapeuten som jag hade där kan jag fortfarande ringa när det krisar. menar att det varit viktigt att de människor som stöttat henne funnits kvar . –Att lägga av med heroin är ett helvete. Man blir så rädd. räcker inte den egna kraften till. Då måste man hämta kraft och styrka, motivation, från andra. Det krävs att man har starka människor omkring sig. Som pelare, som stödjer en när man håller på att ramla. Människor som är starka nog att vara sanna. , min terapeut, och behandlingshemmet har varit ärliga hela vägen ut. Dom har aldrig försökt ge mig en förskönad bild . Dom sa aldrig att det skulle bli lättare än det blev. Efter behandlingshemmet bodde i en mellan- svensk stad. Hon kände sig inte mogen för . Sedan arbetade hon på behandlingshemmet innan hon slutligen, vågade flytta till . –Det kändes bra. Jag har alltid haft vänner här, människor som inte knarkar. Jag trivs i den här staden. Efter att ha arbetat på behandlingshemmet var hon psykiskt slutkörd och blev sjukskriven . –Det var jobbigt att se andra gå igenom det jag själv just kämpat mig igenom. Så jag var rätt slut. Hon började söka jobb, men fick inga. Och så mötte hon . –Jag blev så kär. Så kär att jag blev blind. hade massor av problem, men han sa att han hade det bakom sig. Ko- kain, bisexualitet, porr ... Han sa att det var avslutat. Och jag trodde honom. Han ville nog tro att det var så. Men det var det Jag hörde varningsklockorna ringa inom mig, men jag ville inte lyssna ... var hon med barn. Hon som inte trott att hon kunde bli gravid. som var servitör arbetade intensivt. Kvällar och nätter. Han kom hem senare och . Eller tidigare och tidigare ... –Han kunde komma vid 6 . Sa att han hade jobbat. Fast några pengar såg jag aldrig till. Men han hade alltid förklaringar. hittade jag kokain här i lägenheten när jag kom hem med . Då åkte han ut. senare flyttade han in igen. Han hävdade att han bara tagit kokain fyra gånger, för att han varit så stressad. För övrigt var hon redan gravid med nästa barn. och en var med under förlossningen. –Det var ganska hemskt alltihop. Som man känner sig efter en förlossning. Jag hade ingen aning om vad han höll på med. Bara att det var åt skogen. efter förlossningen fick jag veta att han hade klamydia. Han sa att det måste vara något gammalt, eller att han fått det från nån toalett. Han hade inte varit med någon annan. Jag visste att det inte var sant, men jag orkade inte ... visste att det fanns möjlighet att få hjälp via . Så tack vare honom fick åter någon som kunde stötta henne. –Han ville ju inte hjälpa till och jag klarade inte allt själv, med en nyfödd och en ettåring. Han kom och gick som han ville. Så jag ringde socialen och fick kontakt först med och sen med . Båda två var såna där starka människor med insikt. Som förstår utan att man förklarar allt. Dom räddade mig i början ... efter förlossningen fick ett brev med posten som han inte ville visa . Det var en bekräftel- se från porrtidningen på att kontaktannons skulle komma in veckan därpå. –Jag blev helt krossad. Jag slog honom rakt över ansiktet. Det var bara början till alla sanningar. Jag fick reda på allt. Inte på grund av hans ärlighet, utan genom hans misstag. Jag kom på ho- nom med allt. Kokain, telefonsex för , sex med andra män och kvinnor. stod ensam med två mycket små barn. –kom dom första 3 månaderna. Hon tog ut . gick vi ut med barnen tillsammans. Vi pratade inte så mycket. Man behöver inte prata om allt. Tiden när hon kom och hämtade och lämnade honom räckte oftast till för att prata. Jag föll direkt för pålitliga person. Hon fick mig att våga lämna över mitt barn till någon annan, om så bara . började i terapi och lovade att allt skulle ordna sig. Men efter bara hävdade han att han inte längre hade några problem. –Han kom inte vidare utan fastnade. Han fortsätter att skylla på alla andra. Det var mitt fel allt det som hände, eftersom jag var gravid. är det mitt fel att han gjort en annan med barn ... ringer fortfarande ofta. Det var också hon som fick honom att ta kontakt igen med den kvinna han nu väntar barn till- sammans med. För att ta sitt ansvar. –Jag har älskat den mannen. Jag älskar honom väl fortfarande. Men jag kan aldrig mer se honom som man i mitt liv. Jag önskar att han ska våga be om terapeutisk hjälp . För sin egen skull. Om han vill ha min vänskap, ärligt och uppriktigt, kommer jag aldrig att svika honom. Jag kan inte leva med honom, men jag skulle vilja se honom lycklig i sitt liv. träffar barnen då och då. Han kommer till och tar ut dem på promenad. Hon vågar inte lämna dem hos honom eftersom hon inte litar på honom. har han heller inte krävt det. säger att hon skulle ta strid om han gjorde det. Fast egentligen är han nog mer intresserad av än av sina barn Det har gått flyttade ut, och flyttar också. –Det är för tungt för mig att bo kvar här. Jag vet om en kvinna här i grannskapet som han varit tillsammans med. Kanske finns det fler. När jag ser henne blir jag vansinnig. Inte på henne, men på honom, för att han lurade mig så. Och när nu flyttar är det åter som finns där som ett stöd i den praktiska vardagen. Som står för avlastningen. Har då enbart positiva erfarenheter av kontakterna med de sociala myndigheterna. –Oh, nej När jag kom till led jag av grupp- skräck. Jag började på Komvux men fick panik. Så jag ringde min terapeut som trodde att vi skulle kunna klara av det om vi träffades 10 gånger. Så jag gick till socialen och bad om att få terapin betald. Men socialsekreteraren tyckte att jag kunde gå till ett sjukhus och nån psykolog som var gratis Nån som inte hade en aning om mig och mina problem. Jag överklagade till och fick rätt. Det var samma socialsekreterare som krävde att skulle söka arbete, trots att hon var gravid . –Hon tvingade mig att söka 10 jobb, och komma och visa upp att jag hade fått nej, nej, nej ... När jag var slapp jag. Det kändes som att hon ville sätta sig på mig. En del man möter på socialen har den attityden. Som om dom behöver höja sig själva genom att sätta sig på andra. Kanske har dom dålig själv- känsla minns andra socialsekreterare. Det handlar om mötet. –En del verkar tänka att här kommer en gammal knarkare som bara vill lura till sig pengar. Här har dom varit jättebra. Inte bara utan dom som håller i pengarna också. Det är så viktigt att möta människor med respekt, oavsett om dom har pengar eller inte. Jag tror att dom som är kloka och med insikt, dom hittar man, en här och en där. Det är dom andra som dominerar, trots allt. ser fram emot ett nytt liv. Att inte längre vara be- roende av . Det livet börjar när barnen kommit in på dagis. –Det är jobbigt att leva på socialen. Förut tänkte jag, oh nej, inte dit igen. Men tänker jag att jag kommer att betala skatt resten av mitt liv i det här landet. Det får vara så här . Om bar- nen får ha mig hemma till, så kanske dom slipper problem i sina liv som måste fixas till och kostar en massa pengar. Båda barnen står i kö till en dagisplats. Fast egentli- gen vill ha in dem på ett Montessoridagis. –Det känns inte som att ett kommunalt dagis kan ge mina barn det stöd dom behöver. Montessoridagiset är mindre och dom tänker mer individuellt. Jag är lovad plats där till . Skulle jag få en plats måste jag ta den. I så fall byter jag till sen. skulle vilja starta eget. Hon har sin affärsidé klar, men inser att hon inte skulle hinna driva ett företag nu medan barnen är så små. –Jag får väl söka jobb inom åldringsvården. Det är slitigt. Jag vet, för jag har jobbat där förut. Inte minst nu med alla ned- skärningar. Att behöva säga till dom gamla att man inte hinner. Jag ska ringa till arbetsförmedlingen också och fråga om jag inte kan få gå en datakurs. Det kanske underlättar när man ska söka jobb. Även om naturligtvis känner sorg efter separationen så verkar hon ändå stark och beslutsam. Och så har hon barnen. –Jag var mogen att bli mamma. Tyvärr var ju inte mo- gen att bli pappa. För mig går barnen först. Mina vänner kan undra hur jag orkar, och säga att jag måste väl gå ut och festa nån gång. Men jag har festat tillräckligt i mitt liv. Det kan jag göra när barnen blivit stora. Att avstå från sånt har blivit naturligt för mig. Jag lider inte av det. Det enda inte klarat av, tycker hon, är rökningen. Hon började igen när turbulensen kring var som värst. Men att ta till knarket igen, det har hon aldrig känt sig frestad att göra. –Nej, det där är avslutat. Det är över helt. För mig har budd- hismen blivit en källa att hämta kraft ur. Jag har tagit min tillflykt till en ritual. Och så skriver jag musik och spelar gitarr. Hon hinner inte berätta mer . Det ringer på dörren. är tillbaka med . Och flytt- kartongerna måste tas om hand. –Det ska bli skönt när det är över. Den nya lägenheten lig- ger så fint. Alldeles intill skogen. Det blir bra för ungarna. Det är som om de här barnen har skyddslösheten stämplad i pannan Hon hade lika gärna kunnat gå sönder. Det gjorde hon ett antal gånger också. Ändå samlade hon ihop sig varje gång. För att hon måste. –För mig känns det som att jag kämpat för min dotters liv. Antingen lät jag henne bli ett paket, eller också fick hon chansen att bli en människa igen. är och på väg tillbaka till livet igen. Även om vägen är lång och svår ... var bara när hon fick . var hon en- samstående mamma. –Jag kommer från en otrygg miljö. En sån miljö där man blir med barn när man är 15. Det var misshandel, bråk och skrik. tycker själv att hon misslyckats som förälder på många sätt. –För att kunna ge måste man ha fått. Det har inte jag. Jag hade inga förutsättningar att bli en idealisk förälder. Men jag älskar ... ger ett samlat intryck. Hennes sätt att berätta är avskalat. Rakt på sak, utan målande utsvävningar. För är verkligheten inte svart eller vit. Det är gråskalorna som dominerar. Egentligen började allt när skickades iväg på ett kommu- nalt sommarhem. Flickan skulle få komma ut på landet, och hen- nes unga mamma få välbehövlig avlastning. åkte till samma sommarhem . Sommaren det år hon skulle fylla sju blev en mardröm. –När hon kom hem berättade hon att en tonårig kille som varit på sommarhemmet hade våldtagit henne. Jag trodde att det hade hänt en gång ... Först senare skulle få veta att våldtäkterna på- gått och att grannpojkarna stått på kö ... tog med till PBU. Men inte heller där förstod man omfattningen av övergreppen. –Jag tror inte att dom hade erfarenhet av hur man ska ta hand om såna här barn. Det gjordes ingen polisanmälan, ingen anmälan till . fick ingen hjälp att sätta ord på det som hänt, så hon kapslade in det. Vi gick dit och hon fick leka med leksaker där. Sen bedömde dom att hon inte verkade ha tagit så stor skada ... började höra röster. Rösterna befallde henne att ha sex med olika människor. Bland annat med mamma. Det blev en ny vända hos PBU. Den här gången blev det bara två be- sök. –Så här efteråt tror jag att besöken på PBU inte hjälpte henne. Istället slutade hon berätta. Tänkte väl att hon måste han- tera allt själv, eftersom hon inte fick nån hjälp. verkade trots allt må bra. Hon lade ner stor energi på skolarbetet och på idrott och blev bäst på allt hon tog sig för. pubertet blev stormig och kände sig vilsen inför sin utagerande dotter. –Jag kände mig så utsatt. Visste inte hur jag skulle hantera hennes starka utspel. Egentligen gjorde hon nog samma saker som andra tonåringar gör, men hon gick så mycket längre. När krävde att skulle hjälpa till och tvätta sina kläder svarade hon med att låsa mamman ute från lägenheten. –Då ringde jag familjevården. Jag visste att det fanns en möjlighet att ha någon hemma. Någon som skulle kunna hjälpa oss Men dom hade ingen för oss ... Konflikterna mellan mor och dotter accelererar. undrar vart man vänder sig om man vill flytta hemifrån. Hon ska just fylla 15. –Jag sa att då vänder man sig till socialförvaltningen. Jag tänkte att det kunde vara bra för henne att lufta det med någon där. Så jag gav henne numret, men jag sa också att jag älskade henne och att jag inte ville att hon skulle flytta. Kontakten med börjar dåligt för del. –När hade varit där 2-3 gånger hörde dom av sig. Jag kände mig genast ifrågasatt. En gång ringde en av dom och sökte min dotter utan att presentera sig för mig. började dom tala om övergreppen, som om det var något jag inte brydde mig om. Det kändes så klumpigt ... menar att de två socialsekreterare som fick hand om var för unga och oerfarna. –Visst, en del av deras reaktion kan jag förstå. Dom får upp en tonåring som bara sitter och gråter och som säger att mamma är dum. Att hon inte får göra nåt. Men en erfaren socialsekreterare hade förstått att det inte var hela sanningen, tror jag. kände det som att socialsekreterarna blev ombud för , och att hon själv blev en ickeperson. –Om jag sa att det här har vi problem med, då svarade dom: Men det säger inte . Ingen förstod heller hur dåligt mådde. Jag tror att hade behövt en mamma som stod för vad hon tyckte. Som stod pall. Som det här med veckopengen. I min vanmakt drog jag in den . Men socialsekreterarna tog upp det och undrade om inte kunde få sin veckopeng, trots allt. Så då fick hon ju den. Jag tror jag hade behövt stöd för att stå för dom saker jag trots allt stod för, som veckopengen. Jag tror att hatat mig för att jag varit så himla osäker ... kände sig föraktad av socialsekreterarna och tror att det handlade om att de var för unga och oerfarna. –Jag var så rädd och reagerade med att bli arg. Jag hade öns- kat att dom kunnat se igenom min ilska och förstått att det fanns en oro bakom. Jag tror att dom hade lättare att identifiera sig med tonåringen än med den vuxne ... försvinner mer och mer ut i sin egen värld. håller på att tappa kontrollen helt. Hon vet inte var dottern är, eller vad hon gör. Så till slut börjar man diskutera om kanske ska få ett Det bestäms att hon ska flytta till ett av socialtjäns- tens utredningshem. –Kvällen innan hon skulle flytta var vi så nära varandra. Jag bad henne berätta om vad som hänt den där sommaren, och hon berättade. Det kändes bra att vi kunde prata med varandra. hälsar på på hemmet. är så arg att hon knappt vill titta på sin mamma. –Jag vet inte vad som hade hänt. Hon hatade mig verkligen. mår allt sämre. Hon sover inte , utan sitter på sin säng och tittar in i väggen. ringer och ber personalen att sitta hos dottern, men får svaret att också en 15-åring har rätt till ett privatliv. erbjuder en lärare på hemmet att bo hemma hos hans familj. Läraren säger att han kan sitta hos på nät- terna när hon inte sover. tänker att det måste vara en bra lös- ning.