sou · GMB3113 · 1999-01-01 00:00:00 — sådant som är bärande element i det samhälle, kultur eller grupp det gäller. Det är givetvis detta socia- lisationen syftar till också i de nyandliga rörelserna. 5.4.4Mötet mellan majoritetssamhälle och minoritetsgrupper ur minoriteternas perspektiv För de minoritetsgrupper/kulturer som har som ett centralt livsmål att värna om och bevara sin kulturella identitet och autonomi har sociali- sationen en helt avgörande betydelse. Det är, som framgår av före- gående avsnitt, genom socialisationen som den för gruppen specifika kulturen överförs till nästa generation. För minoritetsgrupper som är angelägna om att värna om och bevara sin egenart är det därför av yttersta vikt att behålla kontrollen över bar- nens socialisation, dvs. över såväl uppfostran som utbildning. Man brukar säga att om en kulturs utbildningssystem används för att påverka medlemmarna av en annan kultur, då föreligger den klassiska assimila- tionssituationen. Ett av de medel som står minoritetsgrupper till buds för att motverka detta är att skapa egna etniska och religiösa skolor och förskolor. De judiska skolorna runt om i världen anses t.ex. vara en viktig förklaringsgrund till bevarandet av den judiska identiteten inne i olika majoritetskulturer. Även om kontrollen över barnens socialisation är den mest centrala av en minoritetsgrupps olika överlevnadsstrategier, så förekommer i regel också ett antal andra ganska typiska s.k. gränsbevarande meka- 230 Barn som växer upp i nyandliga rörelser nismer, som syftar till att utforma relationerna med det omgivande samhället så att de kulturella skillnaderna består. Till dessa hör isolering, dvs. inskränkning av kontakterna med det omgivande samhället, ibland också fysisk isolering i egna enklaver. Isolering syftar ytterst till att undvika eller minimera påverkan utifrån. En annan viktig gränsbevarande mekanism är stark social kontroll inom gruppen. Kan man trots det inte hindra att vissa individer börjar framstå som ifrågasättande eller avvikande, så stöts dessa i regel ut för att inte med sitt exempel påverka andra gruppmedlemmar. En annan företeelse som fungerar gränsbevarande är att gruppen ser sig själv som "överlägsen" , som varande "förmer" , som "utvald" etc. Då finns följ- aktligen ingen anledning att införliva kulturdrag från grupper som är utanförstående och underlägsna. Dessa och andra s.k. gränsbevarande mekanismer finns rikligt be- skrivna i den vetenskapliga litteraturen om t.ex. de tidigare östjudiska samhällena, i , indiska kaster, den zigenska kulturen etc. Det är givetvis inte svårt att känna igen en del sådana drag inom de nyandliga rörelserna. 5.4.5En kommentar till kulturmötesperspektivet som delförklaringsmodell En av avsikterna med att anlägga detta perspektiv har varit att på en del punkter "avdemonisera" de nyandliga rörelserna. Det går inte att hävda att de representerar något som radikalt skulle ligga utanför alla andra kända erfarenheter av hur människor utformar sina olika sociala rela- tioner med "ut-grupper" och "in-grupper". Avsikten har också varit att visa att vissa av de nyandliga rörelser- nas grundläggande förhållningssätt till barnuppfostran inte i sig är helt obegripliga, irrationella etc. Dessa förhållningssätt går faktiskt att förstå och förklara och att i vissa avseenden dessutom uppfatta som funktionella utifrån de nyandliga rörelsernas egna perspektiv och egna mål. Detta senare är en viktig utgångspunkt om representanter för det omgivande samhället strävar efter att skapa möjligheter för en dialog med föräldrar inom de nyandliga rörelserna. Det är också viktigt för barnen att deras föräldrar av omgivningen betraktas som rationellt handlande individer. Detta utesluter inte att synen på barn och barnuppfostran inom de nyandliga rörelserna i en del avseenden är problematisk, oro- väckande och i vissa fall oacceptabel. I ljuset av att de lever och verkar Barn som växer upp i nyandliga rörelser 231 i det svenska majoritetssamhället är delar av deras barnuppfostrings- modeller klart dysfunktionella. 5.5Några övergripande uppväxtbetingelser för barn inom de nyandliga rörelserna Avsikten med detta avsnitt är att göra en mera ingående granskning, tolkning och konsekvensbeskrivning av en del aspekter som gäller sy- nen på barn, barnuppfostringsideologier och barnuppfostringspraxis inom de nyandliga rörelserna och som mycket kortfattat och summa- riskt beskrivits i avsnittet "Vad är det i barnens situation som främst oroar omvärlden?" Problemet är, som tidigare påpekats, att någon forskning med vetenskaplig halt inte gjorts på området. Det material som finns att tillgå är av två slag. Det ena är de policy- dokument, bulletiner etc. som emanerar från ledningen för olika ny- andliga rörelser i frågor som rör barnsyn och barnuppfostran. En del av de åsikter, synsätt och rekommendationer som där framförs sägs nu sedan längre eller tillbaka vara övergivna. Det andra slaget av material, dessutom det kvantitativt mest omfattande, härrör dels från den grupp professionella som ägnat stor och långvarig kraft åt detta område genom att publicera böcker, artiklar och hålla föredrag på kon- gresser osv. och dels från antikultrörelsen i form av olika publikationer, där man ofta citerar och hänvisar till dessa professionella. Det som ka- rakteriserar båda dessa gruppers beskrivningar är att de är mycket sam- stämmiga och praktiskt taget entydigt avståndstagande. Betoningen i detta avsnitt kommer att ligga på vilka slutsatser det går att dra från det tillgängliga men bristfälliga materialet när det gäller utvecklingsbetingelserna för barn som växer upp i nyandliga rörelser. Det är föräldra/barn-relationen som kommer att vara i fokus och inte utvecklingsmiljön i rörelsernas egna förskolor och skolor. Utvecklingsbetingelserna med inriktning på föräldra/barn-relationen kommer att belysas ur ett utvecklingspsykologiskt perspektiv, som det mera generellt beskrivits i avsnitten om barns behov och om föräldra- uppgiften. Ett kulturmötes- och socialisations-perspektiv kommer att anläggas i de fall där detta kan ge en meningsfull bakgrund och utgöra en rimlig förklaringsmodell till vissa svårförståeliga och till synes irra- förhållningssätt till barn och barnuppfostran inom de nyandliga rörelserna. Det finns inget givet och självklart tillvägagångssätt när det gäller att välja ut de mest relevanta aspekterna och att strukturera materialet så att det blir hanterbart och analyserbart. 232 Barn som växer upp i nyandliga rörelser som kommer att användas är att i detta avsnitt främst behandla vissa Exempel: Olika aspekter på auktoritär fostran , den ibland uttryckta åsikten att även barn borde åtnjuta religionsfrihet under vilken döljer sig den större frågan om det legitima i att barn värderingsmässigt och likaså frågan om vad barnen egentligen betyder för föräldrarna. En annan övergripande eller snarare en genom hela avsnittet underliggande fråga är om ringspraktik skiljer sig från den av rörelsen proklamerade uppfost - ringsideologin, dvs. om föräldrarna i verkligheten förhåller sig annor- lunda än de enligt den officiella ideologin bör göra. Som tidigare påpekats är det material som skall ligga till grund för analysen av barns uppväxtvillkor inom de nyandliga rörelserna genom- gående negativt värderande och svartmålande. Så beskrivs t.ex. föräld- rarna i termer av "inte som riktiga föräldrar", "onaturliga föräldrar", "föräldrarna bryr sig inte särskilt mycket om barnen", "först kommer , sedan församlingen och sist familjen inklusive barnen" etc. Dessa utsagor har en klart moraliserande laddning. Föräldrarna tillskrivs en "brist", någon slags känslomässiga "defekter", något som är "onaturligt" i föräldrasammanhang. Att inte pröva rimligheten i denna entydigt negativa bild genom att problematisera den skulle inte vara intellektuellt hederligt. Det skulle inte heller vara trovärdigt, eftersom verkligheten erfarenhetsmässigt sällan är entydig. Att inte pröva i vilka avseenden som den mörka bilden är rimlig re- spektive orimlig skulle dessutom inte vara konstruktivt, eftersom ett massivt avståndstagande motverkar möjligheterna att åstad- komma en minskad polarisering och en ökad integrering av de nyand- liga rörelserna i majoritetssamhället. Sålunda den utveckling som fler- talet frikyrkorörelser – en gång betraktade och bedömda med misstro och oförståelse – har genomgått under detta sekel. En sådan utveckling förutsätter en ömsesidig dialog och ett minimum av ömsesidig respekt och inte enbart ömsesidiga avståndstaganden. Ett sådant närmande har knappast ännu inletts. En genomgående strävan i den följande framställningen är därför att anlägga ett helhetsperspektiv och att sätta in olika företeelser i ett större sammanhang. Avsikten är att därigenom nyansera bilden av barns uppväxtbetingelser inom de nyandliga rörelserna på de punkter där detta kan vara befogat. Eftersom hela ämnesområdet i många avseenden är känslomässigt laddat är det viktigt att understryka att nyansering – väl underb yggd med användandet av adekvata teoretiska perspektiv – inte är liktydigt med en bagatellisering av förhållningssätt mot barn som är skadliga och av lagstiftningen definieras som oacceptabla. Barn som växer upp i nyandliga rörelser 233 I den följande beskrivningen – i detta avsnitt men ännu mera marke- rat i nästa – kommer det tvärtom att göras tydligt vilka förhållningssätt som det finns anledning för majoritetssamhället att se på med allvar och oro på grund av de konsekvenser som riskerar drabba barnen. Många är säkerligen benägna att spontant beteckna barnuppfostran inom de nyandliga rörelserna som klart auktoritär. Även om det rör sig om en svepande karakteristik har den mycket fog för sig. Problemet är därför inte att den inte skulle stämma utan att begreppet auktoritär fost- ran i vårt samhälle i regel har en tydlig moraliserande laddning. I vår majoritetskultur, som kännetecknas av en demokratisk uppfostringssyn, är det inte ovanligt att man som förklaring till en auktoritär uppfostran – t.ex. inom en del etniska och religiösa minori- teter – främst ser föräldrarnas okunnighet, okänslighet eller rent av kallsinnighet inför barns behov. Sålunda en psykologiserande förkla- ring. En mera konstruktiv utgångspunkt – framför allt när det gäller en hel grupp – är dock att fråga sig vilken funktion ett auktoritärt uppfost- ringsmönster har för ifrågavarande samhälle eller minoritetsgrupp. Vad är det då som främst kännetecknar en auktoritär fostran, så som den är utformad i många samhällen och för inte alltför länge sedan också i det svenska? Den auktoritära uppfostran – liksom det auktoritära samhället i stort – styrs av klara normer för vad som är rätt/fel, gott/ont, tillåtet/otillåtet etc. Av barn och unga krävs lydnad, lojalitet och respekt gentemot de vuxna; föräldrar, lärare, myndighetspersoner etc. Eftersom samhällen/minoritetsgrupper där auktoritär fostran utövas i regel är förhållandevis stabila och inte snabbt föränderliga, är mål och medel för socialisationen i stort sett självklara och inte särskilt förhandlingsbara i diskussioner mellan föräldrar och barn. Föräldrarna känner sig i regel säkra i sin fostrande uppgift. Barnen styrs och kontrolleras delvis genom rädsla för upptäckt och straff. Fysiska bestraffningar av barn är inte någon ifrågasatt uppfostringsmetod, även om den kanske inte praktiseras särskilt ofta. Barnen har inte sällan någon form av ekonomisk funktion och får ti- digt delta i praktiska sysslor. Den auktoritära fostran präglas inte av barncentrering. Barnen är ofta med i alla de vuxnas aktiviteter, vilket bl.a. kan betyda sena kvällsvanor. Men de ägnas i regel ingen speciell uppmärksamhet och det förväntas av dem att de inte är till för mycket besvär för de vuxna. Barnen får insikt i vad vuxenlivet kräver och däri- 234 Barn som växer upp i nyandliga rörelser genom sina framtida roller genom att iaktta de vuxna och imitera dem. Lång, formell skolutbildning har ofta underordnad betydelse. Den demokratiska uppfostringsmodellen hör som kontrast till detta i regel hemma i ett föränderligt och dynamiskt samhälle. Det finns inte i alla lägen på förhand givna svar på vad som är rätt/fel, bra/dåligt etc. En hel del måste därför göras till föremål för diskussion och förhand- ling mellan föräldrar och barn eller mellan lärare och elever. Föräldraauktoriteten är därmed inte lika självklar och föräldraupp- giften inte heller lika omfattande som i det traditionella, auktoritets- styrda samhället. Barnens utbildning ligger helt och hållet på skolan. En del av barnens omvårdnad har överflyttats till barnomsorgen liksom delar av barnens fostran vilar på förskolan/skolan. Barnen har inte som tidigare en ekonomisk funktion för föräldrarna utan nästan uteslutande en känslomässig. Föräldrarnas yrkesarbete är i regel förlagt utanför hemmet och den tid barn och föräldrar är tillsam- mans är begränsad. Däremot utmärks den gemensamma fritiden inte sällan av en tydlig barncentrering. Barnen, deras behov och önskemål är i centrum. De styrs mera av uppmuntran och beröm än av hot om straff. Dessa exempel på några aspekter av en auktoritär respektive demo- kratisk fostran är givetvis förenklade och schematiska. Verkligheten är som alltid mera komplex och varierad och dessutom full av individuella avvikelser och undantag. Hur passar socialisationen inom de nyandliga rörelserna in i detta schema? Det är knappast någon överdrift att påstå att flera av rörelserna är ganska typiska auktoritära system. Trosföreställningarna eller "läran" genomsyrar och styr mycket av tillvaron för medlemmarna. Lärans uttolkare och ledare har genom sitt tolkningsföreträde i de flesta sammanhang en obestridlig auktoritet. Hela systemet är hierarkiskt/vertikalt med "läran", ledaren, ledarens betrodda och medlemmarna i fallande skala. Självklart sätter ett sådant hierakiskt system i hög grad sin prägel på socialisationen. Det är följaktligen utifrån rörelsens centrala mål både funktionellt och viktigt att via socialisationen forma barnen till aukto- ritetstro, underordning och lydnad. Svaren på vad som är gott/ont, rätt/fel etc. finns redan givna i läran eller hos ledaren. Det finns föga anledning att diskutera sig fram till alternativa lösningar. Att tillämpa och tillåta en mer eller mindre demokratisk uppfost- ringsmodell inom ett sådant system skulle för de nyandliga rörelserna bokstavligen vara att "uppfostra bort sig själv" (jfr avsnittet om sociali- sationen).Därför uppmuntras givetvis inte kritiskt tänkande och ifråga- sättande, vilket är centralt och funktionellt i det demokratiska och mera horisontella samhällets socialisation. Barn som växer upp i nyandliga rörelser 235 Utifrån ett samhällsperspektiv eller kulturellt perspektiv finns så- lunda ingen anledning att lägga vare sig moraliserande eller psykologi- serande synpunkter på föräldrarna. Ett auktoritärt uppfostringssystem beror inte primärt på föräldrarnas okunnighet, okänslighet eller kallsin- nighet när det gäller barns behov och välbefinnande. Om man däremot flyttar perspektivet från vad som är funktionellt för samhället eller minoritetsgruppen till vad som bäst gagnar det en- skilda barnet, blir det naturligt och befogat att ställa frågan om den auktoritära socialisationen i sig är psykiskt skadlig i något eller några avseenden. Något entydigt svar på detta går dock knappast att ge. Ur de auktoritära samhällena med deras auktoritära fostran har det gång stigit fram många starka, självständiga, själv- säkra, revolterande, nytänkande och nyskapande individer. Men givet- vis också många som varit kuvade, knäckta, hämmade, självutplånande, osjälvständiga, räddhågade etc. Ur de demokratiska samhällena med dess demokratiska och kanske uttalat antiauktoritära fostran har det likaledes stigit fram många starka, självständiga, självsäkra, nytänkande och nyskapande individer. Men också många vilsna, osäkra, tvivlande, otrygga etc. Detta antyder att det inte finns några enkla samband mellan sociali- sationsmodell och personlighetsutveckling. Det är många olika faktorer som spelar in, varav några skall diskuteras i det följande. Bl.a. är det fruktbart att se ett socialisationsmönster som en helhet och inte endast koncentrera sig på antingen positiva eller negativa delar betraktade och bedömda genom betraktarens egna etnocentriska glasögon. Det mer eller mindre totala avståndstagandet från uppfostran inom de nyandliga rörelserna kan möjligen ses som ett uttryck för att man fastnat för vissa negativa aspekter och inte sett till helheten och hur de olika delarna samverkar. Exempel på hur bilden av ett socialisationsmönster kan bli mera mångtydigt om man ser det som en helhet: I ett samhälle/minoritetsgrupp med en auktoritär struktur med åt- följande auktoritär prägel på barnuppfostran är föräldra/barn-relationen hierarkisk. Barnen är underordnade föräldrarna, förväntas lyda utan ifrågasättande och förväntas visa respekt. Statusskillnaderna mellan vuxna och barn är såtillvida framträdande. Men förväntas många barn i auktoritära samhällen ge sitt bidrag till familjens försörj- ning genom att efter ålder och förmåga hjälpa till i och utanför hemmet med olika slag av sysslor. Eftersom vuxenhet inte minst karakteriseras av arbete och ansvar är barnen i dessa avseenden statusmässigt inte så olika de vuxna. Relationerna blir med andra ord mera horisontell. Denna paradox kan se som en av förklaringarna till att många barn i ett auktoritärt präglat samhälle kan utstråla god självkänsla, säkerhet och 236 Barn som växer upp i nyandliga rörelser livsglädje snarare än att visa tecken på att vara kuvade, hämmade och osäkra på sitt eget värde. I demokratiskt präglade välfärdssamhällen som den svenska majo- ritetskulturen har barnen ingen ekonomisk funktion och förväntas inte bidra till familjens försörjning. Ända kan de ägna större delen av sin tid åt den egna utvecklingen i form av lek, fritidssys- selsättningar och utbildning. Detta är naturligtvis på många sätt posi- tivt. Barn behöver för lek, fantasi och sådant som är enbart till lust liksom de behöver slippa tungt fysiskt slit. Barn behöver likaså bemötas med respekt, lyssnas till och få vara med och påverka i angelägenheter som rör dem själva. Detta synsätt utmärker det demokratiska uppfostringsidealet och avspeglas i svensk lagstiftning i . Men barn behöver också få göra saker "på riktigt", göra arbetsinsat- ser med mening, få ta ansvar, behövas för andra och göra insatser för andra. I dessa avseenden framträder en motsatt paradox jämfört med den auktoritära socialisationsmodellen. Barnen i det demokratiskt präglade samhället har å ena sidan en relativt horisontell, jämbördig position i förhållande till föräldrarna, bl.a. såtillvida att barnens önsk- ningar och vilja beaktas och att det finns utrymme för förhandling och medbestämmande.. När det gäller ansvar och möjligheter att göra me- ningsfulla arbetsinsatser som kan vara till nytta för andra eller för ideal utanför dem själva föreligger å andra sidan en avgörande statusskillnad mellan vuxna och barn. De flesta barn och ungdomar har gentemot samhället snarare en åskådarroll och väntarroll än en deltagarroll. Väntan på att få axla vuxenansvaret och att därmed få en jämbördig status med de vuxna är lång. Detta kan givetvis påverka den unges självbild och självförtroende. Dessa paradoxer när det gäller auktoritära respektive demokratiska socialisationsmodeller kan sålunda vara en av förklaringarna till att ut- fallet av dessa uppfostringstyper när det gäller barns personlighetsut- veckling är vare sig helt entydiga eller förutsägbara. Det är därför föga meningsfullt att betygsätta hela socialisa- tionsmönster som i sig bra eller dåliga eller rangordna dem som bättre respektive sämre. Man måste se dem insatta i sitt sammanhang och då bedöma om de är funktionella eller inte. Det är heller inte särskilt fruktbart att ta ut enskilda delar och göra bedömningar utifrån dessa. Snarare måste man se hur de olika delarna samverka som en helhet. Andra viktiga förklaringar till de relativt oförutsägbara effekterna av ett visst socialisationsmönster på ett visst barns personlighetsutveckling är barnets egna inneboende förutsättningar. Det som spelar en viktig roll är sådant som barnets inneboende sårbarhet för respektive mot- ståndskraft mot påfrestningar liksom t.ex. temperament och begåvning. Barn som växer upp i nyandliga rörelser 237 Detsamma gäller föräldrarnas personlighetsmässiga förutsättningar att vara en "tillräckligt bra förälder". För att konkret återvända till den auktoritärt präglade barnuppfost- ran inom flera av de nyandliga rörelserna kan man säga att den är funktionell utifrån de för rörelserna centrala målen. Däremot är det uppenbart att denna uppfostringsmodell är dysfunk- tionell utifrån majoritetssamhällets övergripande mål och funktionssätt och därmed utifrån de krav som detta ställer på samhällsmedborgarna. Om man utgår ifrån att flertalet av barnen inte kommer att leva större delen av sina liv i relativt slutna rörelseenklaver – det troliga är att en hel del föräldrar lämnar rörelserna eller att barnen gör det på egen hand – så riskerar barnen att förr eller senare komma ut i majoritetssamhället med mer eller mindre betydande sociala handi- kapp åtminstone initialt. Den sociala kompetens de förvärvat i de ny- andliga rörelserna är bara delvis tillämplig i majoritetssamhället. De barn som gått i rörelsernas egna förskolor och skolor kan t.ex. förvän- tas få svårigheter att i majoritetssamhällets skolor tolka de sociala ko- der som gäller i ett demokratiskt skolsystem. Bl.a. kan risken finnas att de får svårt att uppfatta de regelsystem som givetvis finns även om dis- ciplineringen sker under milt tryck. Det skulle givetvis vara av värde med forskning på detta område dvs. hur en kompletterande socialisering går till och vad som utgör de största svårigheterna. 5.5.2"Föräldrarna är mycket borta från sina barn. De bryr sig inte särskilt mycket om barnen" Att många föräldrar inom de nyandliga rörelserna är borta en hel del från sina barn är av allt att döma en riktig beskrivning av verkligheten. Men av detta följer inte självklart tolkningen att föräldrarna inte bryr sig särskilt mycket om barnen. Att majoriteten av dagens svenska småbarns- och skolbarnsföräldrar är förvärvsarbetande och därför mycket borta från sina barn är ett väl- känt faktum. Men det är inget man längre moraliserar över. Man vet att det oftast är nödvändigt av ekonomiska skäl men också att föräldrar uttryckligen vill arbeta eftersom det upplevs som stimulerande och ut- vecklande. Men knappast någon drar slutsatsen att föräldrarna därmed visar att de inte bryr sig särskilt mycket om barnen. Man inser att för- äldrarna medvetet väljer både-och. När det gäller föräldrar inom vissa av de nyandliga rörelserna påpe- kas att en del av dessa kan vara borta från sina barn. 238 Barn som växer upp i nyandliga rörelser kan ibland röra sig om veckor i sträck, något som ännu mera anses un- derstryka att barnen kommer "först i tredje hand". Men inte ens sådana längre separationer mellan föräldrar och barn är unika för just de nyandliga rörelserna. Denna belägenhet är gemen- sam för en del barnfamiljer såväl i majoritetskulturen som inom de ny- andliga rörelserna. Det finns småbarnsföräldrar – kvinnor som män – med t.ex. chefsbefattningar inom privat eller offentlig sektor med långa arbetsdagar och ibland längre tjänsteresor. Det finns högt uppsatta po- litiker av båda könen – tillika småbarnsföräldrar – med en nästan omänsklig arbetsbörda och många resdagar. Är dessa föräldrar "onaturliga", "inte riktiga föräldrar" och kommer deras barn först i "tredje rummet"? Knappast någon skulle väl generellt hävda detta, även om det kan stämma i enstaka fall. Men när det gäller föräldrar inom de nyandliga rörelserna som är mycket engagerade i rörelsearbetet och därmed mycket borta från sina barn verkar man fullt beredd att dra dessa slutsatser. Hur skall man för- stå detta?