sou · GMB344d2 · 1999-01-01 00:00:00 — g)bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § e genom att olovligen överföra vapen eller ammunition till ett annat land. 1973:166 s. 147148. Ansvar för otillåtet innehav av ammunition skall inte dömas ut i ringa fall. Enligt 9 kap. 3 § vapenlagen döms, till böter, den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot föreskrifter som har meddelats med stöd av 11 kap. 1 § f genom att underlåta att på föreskrivet sätt anmäla utförsel eller utlåning av skjutvapen, eller underlåter att inom en månad på föreskrivet sätt anmäla till polismyndigheten att ett vapen lämnats till skrotning. Särskilt om brott mot förvaringsbestämmelserna Som nämnts kan den som använder ett skjutvapen som han har för förvaring åt annan dömas för brott mot vapenlagen, om han inte själv har tillstånd att inneha skjutvapen av samma typ. Vidare kan den som inte vidtar betryggande åtgärder i samband med att skjutvapen skickas eller yrkesmässigt transporteras eller den som bryter mot en särskilt meddelad förvaringsföreskrift dömas för brott mot vapenlagen. Detsamma gäller slutligen för den som bryter mot förvaringsbestäm- melserna i fråga om skjutvapen eller ammunition som innehas av skyttesammanslutningar, huvudmän för museer eller auktoriserade bevakningsföretag eller i fråga om skjutvapen som innehas av vapenhandlare (9 kap. 2 § b och c VL). Denna uppräkning är uttömman- de. De allmänna förvaringsbestämmelserna är alltså inte straffsanktione- rade såvitt avser enskilda personer. Påföljden för brott mot lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål är böter eller fängelse . vapenutredning har i sitt förra betänkande, Förbud mot vapen på allmän plats m.m., föreslagit att en särskild straffskala för grovt brott skall införas, varvid fängelse i högst skall kunna utdömas4. 4 SOU 1996:50 s. 71 ff. Förverkande av skjutvapen och ammunition Ett vapen som har varit föremål för brott som avses i nuvarande 9 kap. 1 § eller 2 § a vapenlagen skall förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller ammunition som har varit föremål för brott som avses i 2 § d eller 2 § e. I stället för vapnet eller ammunitionen kan dess värde förklaras förverkat. Om ett vapen förklaras förverkat får även ammunition som hör till vapnet förklaras förverkad (9 kap. 5 VL). Jakttillsynsmän som förordnats av samt personal vid och eller särskilt förordnade tjänstemän vid har samma befogenhet som polismän att ta sådan egendom i beslag som skäligen kan antas vara förverkad enligt vapenlagen (9 kap. 6 § VL). Förverkande av farliga föremål enligt knivförbudslagen Knivar m.m. som innehafts, saluhållits eller överlåtits i strid mot bestämmelserna i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål skall enligt 5 § samma lag förklaras förverkade om det inte är uppenbart oskäligt. Utredningen behandlade bestämmelserna närmare i betänkandet Förbud mot vapen på allmän plats m.m.5. den som bryter mot vissa bestämmelser rörande den som driver vapenhandel eller den som tar emot skjutvapen för reparation, översyn eller skrotning, den som överlåter eller upplåter skjutvapen utan att ha fått en duplett av tillståndsbeviset, den styrelse för sammanslutning och föreståndare för museum eller bevakningsföretag som inte utövar kontroll över sammanslutningen respektive museets eller bevakningsföretagets innehav av skjutvapen och över att de förvaras riktigt eller den som underlåter att göra anmälan till om inför- sel eller tillverkning av kolsyre- luft-, fjäder- eller harpunvapen. 5 SOU 1996:50 s. 77 ff. den som bryter mot vissa föreskrifter rörande bevis om tillstånd till innehav av skjutvapen och ammunition, den som har vård om dödsbo eller konkursbo och underlåter att göra en skriftlig anmälan härom till polismyndigheten från dödsfallet eller beslutet om egendomsavträdet, inte medför tillståndsbevis eller motsvarande eller införseltillstånd när vapnet medförs6, eller den som lånar ut skjutvapen utan att följa vad som föreskrivits härom (14 kap. 1 § vapenförordningen). Enligt direktiven skall utredningen gör en utvärdering av den skärpning av straffet för olaga vapeninnehav och olovlig överlåtelse av skjutvapen, som trädde i kraft . Därvid skulle övervägas om det finns anledning att genomföra ytterligare straffskärpningar. Utredningen har till grund för utvärderingen dels tagit del av den samling av hovrättsdomar angående olaga vapeninnehav som tagits in i Rättsfall för Hovrätterna (RH) 1996 s. 437 ff, dels undersökt praxis vid och tingsrätter, vid en avdelning av vardera och tingsrätter samt vid Hovrätten för . De 15 hovrättsdomar som redovisats i RH ger först och främst vid handen att olaga innehav av skjutvapen regelmässigt anses utgöra ett brott av sådan art att normalstraffet skall vara fängelse. Beträffande straffnivån ger hovrättsdomarna inte någon klar bild av vilka be- dömningar domstolarna gör för olika situationer. Å ena sidan före- kommer två domar angående avsågade hagelgevär, där innehaven inte ansågs utgöra grovt brott men där särskilda omständigheter ansågs minska straffvärdet. I en dom avseende innehav av ett avsågat hagelge- vär, en pistol och 28 skarpa skott ansågs dock det olaga vapeninnehavet som grovt och medförde fängelse . Å andra sidan finns redovisad en dom, där innehavet avsett ett kort handeldvapen, sannolikt en pistol, med ammunition och ansetts utgöra grovt brott, eftersom 6 Den som har ertappats med att medföra skjutvapen utan att kunna visa upp föreskriven handling är dock fri från ansvar, om han inom därefter hos polismyndighet styrker att han vid tiden för förseelsen hade rätt att inneha vapnet och omständigheterna ger vid handen att förseelsen haft sin grund i tillfälligt förbiseende (14 kap. 2 § vapenförordningen). innehavet avsett ett särskilt farligt vapen jämte skarp ammunition till vapnet. Den mest uppmärksammade domen avsåg de vapenbrott som uppdagades vid en razzia mot Hells ' gård i . Tio personer åtalades vid för gemensamt olaga innehav av fyra pistoler, två revolvrar och ett avsågat hagelgevär (samtliga vapen laddade), två av dem också för innehav utanför en restaurang av varsin skarpladdad pistol och en av dem för innehav av ytterligare ett avsågat hagelgevär. Samtliga tilltalade dömdes7 för grovt vapenbrott till fängelsestraff, två av dem , sju och en . Hovrätten över och fastställde8 tingsrättens domslut i fråga om påföljd utom beträffande en av de tilltalade, som fick straffet sänkt från fängelse till . Hovrättens domskäl innehåller en intressant analys av frågan om gemensamt ansvar för en grupp av personer för innehav av vapen som är förvarade i olika utrymmen i en anläggning. Denna analys får dock lämnas därhän i detta sammanhang. I påföljdsfrå- gan uttalade hovrätten, efter en redogörelse för innehållet i ovannämnda proposition, bl.a. följande: Det är fråga om ansvar för ett organiserat innehav av ett flertal, skarpladdade och skjutklara vapen jämte ammuni- tion m.m. av ett av vapnen, det avsågade hagelgeväret, har ett straffvärde som motsvarar straffminimum för grovt vapenbrott. I skärpande riktning talar det förhållandet att vapnen förvarats lätt åtkomliga. Risken har varit överhängande att vapnen skulle komma till brottslig användning. meddelade inte prövning- stillstånd. En annan dom9 från kan också vara av värde att närmare redovisa. Två personer med anknytning till mc-organisationen åtalades för grovt häleri och grovt olaga vapeninnehav, avseende en kulsprutepistol, ett avsågat hagelgevär samt nio slutstycken och fem pipor till kulsprutepistol. Vidare åtalades de bl.a. för grovt olaga vapeninnehav, avseende en pistol med åtta patroner, en revolver och en ljuddämpare samt för grovt häleri i fråga om en mängd militära sprängmedel. Tingsrätten biföll åtalen och bestämde påföljden till fängelse respektive . Hovrätten över och fann10 att häleribrotten inte kunde anses vara grova och att brotten alls inte hade ett så högt straffvärde som tingsrätten antagit. Straffen sänktes till fängelse respektive . Det kan anmärkas att domarna också avsåg annan brottslighet. 7Helsingborgs tingsrätts dom i mål B 1021/96 8Hovrättens över och dom i mål B 1144/96 9Helsingborgs tingsrätts dom , DB 1375. 10Hovrättens över och dom , DB 1026. I övrigt är det inte alldeles lätt att reda ut vilket straffvärde domstolar- na anser att olika typer av vapenbrott har. Ofta förekommer sådana brott tillsammans med annan brottslighet, vilket medför att det är svårt att bedöma hur mycket av den gemensamma påföljden som hänför sig till vapenbrottet. Det saknas enligt utredningens mening anledning att mera i detalj gå in på de observationer som gjorts vid domsgranskningen. Det kan generellt sett konstateras att innehav av automatvapen och avsågade hagelgevär regelmässigt bedöms som grova brott11. Beträffande andra skjutvapen är praxis varierande. Det finns i vart fall en tendens till att man i allt flera fall bedömer innehav av pistol som grovt vapenbrott, om förhållandena är sådana att det kan befaras att vapnet kommer till användning i den aktuella situationen. Om polisen anträffar vapnet hos någon som t.ex. besöker en restaurang anses brottet ha ett högre straffvärde än vad som är fallet när vapnet anträffas i samband med husrannsakan hemma hos någon. Det kan också märkas en avsevärd variation i straffmätningen inom skalan för normalbrott. Det förekom- mer att brott av normalgraden föranleder fängelse eller mer. Ingen förändring i straffskalorna för vapenbrott, grovt vapenbrott eller ringa vapenbrott föreslås. Bestämmelsen om straffansvar för den som driver handel med skjutvapen utan tillstånd tas in i paragrafen om ansvar för vapenbrott. Det råder inte någon tvekan om att förändringen av straffskalan i skärpande riktning beträffande vapenbrott har haft en stark effekt på domstolarnas syn på straffvärdet. Vapenbrottets karaktär av artbrott synes ha förstärkts, vilket haft till följd att det numera krävs mycket starka skäl av huvudsakligen personlig natur för att någon annan påföljd 11 I två fall från olika domstolar har innehav av avsågat hagelgevär väl bedömts som grovt brott men föranlett fängelse i endast . än fängelse skall komma i fråga. De redovisade domarna från Helsing- borg ger också vid handen att domstolarna inte drar sig för att döma ut stränga straff för brottslighet med anknytning till innehav av vapen även utan att dessa kommit till användning. Det har ifrågasatts om straffskalan skulle behöva skärpas ytterligare, t.ex. med ett straffmaximum på fängelse . Det är emellertid utredningens mening att det inte föreligger något reellt behov av detta. En ytterligare skärpning skulle troligen endast få betydelse som en markering av att lagstiftaren ser mycket allvarligt på denna form av brottslighet. Domstolarna kommer nog ändå inte att gå så mycket längre i synen på straffvärdet hos vapenbrotten. Det är nämligen sannolikt att man vid en jämförelse med andra farebrott, vilket det ju här är fråga om, finner att vapenbrottet redan är högt värderat i förhållande till andra brott vars straffbarhet bygger på att det föreligger en risk för andra människors väl och ve. Det tydligaste exemplet är väl rattfylleribrottet, som merendels föranleder fängelsestraff på som högst några månader. (Denna jämförelse är dock inte avsedd som grund för något antagande om vilket av brotten som är farligast, om man räknar till antalet offer.) Ett annat förhållande som inte kan lämnas obeaktat är att domstolarna kan anse att straffvärdet på farebrotten blir för högt i förhållande till de brott som innefattar att faran förverkligas. I 1992/proposition såg departementschefen med oro på risken att extremistiska politiska grupper beväpnar sig med en stor mängd farliga vapen. Det kan i detta sammanhang beaktas att man i sådana situationer har anledning överväga om det inte är fråga om högmåls- brott, t.ex. väpnat hot mot allmän ordning, vilket brott kan föranleda livstids fängelse. Det kan möjligen finnas anledning att se över straffbestämmelserna för den typen av brottslighet, t.ex. i fråga om olovlig kårverksamhet, vilket inte synes ha skett sedan infördes. Denna fråga torde ligga utanför direktiven för vapenutred- ningen. Sammantaget tycks det inte föreligga något reellt behov av en ytterligare skärpning av straffskalan för grovt vapenbrott. Det är utredningens uppfattning att domstolarna har förmått att med beaktande av intentionerna med straffskärpningen åstadkomma en god balans i bedömningen av vad som i olika situationer är rimligt, mot bakgrund av att också andra överväganden av allmänt straffrättslig natur hör till bilden vid värderingar som skall göras i frågor om påföljd för olika brott. Straffansvar för otillåten vapenhandel gäller att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet driver handel med skjutvapen utan tillstånd, enligt 9 kap. 2 § f vapenlagen kan dömas för brott mot vapenlagen till böter eller fängelse . Utredningen menar att otillåten handel med skjutvapen kan vara ett minst lika allvarligt brott som otillåtet innehav m.m. av skjutvapen. Utredningen ser därför ingen anledning att göra någon skillnad på dessa brott i påföljdshänseende. De straffskalor som gäller för vapenbrott enligt nuvarande 9 kap. 1 § vapenlagen bör därför vara tillämplig också beträffande den som driver handel med skjutvapen utan tillstånd. 13.3.2Brott mot bestämmelserna rörande knivar och andra farliga föremål Straffstadgandet i lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) arbetas in i vapenlagen. Vad avser innehållet i bestämmelsen hänvisas utredningens ställningstagande i det förra betänkandet Förbud mot vapen på allmän plats m.m.12. 13.3.3Straffsanktion vid brister i förvaringen Den som bryter mot bestämmelserna kan dömas till böter eller fängelse i högst sex måna- der. Straffsanktionen medför att bestämmelserna om husrannsakan blir tillämpliga i fråga om brister i förvaringen. Frågan om att straffsanktionera de allmänna förvaringsbestämmelserna har kommit upp . Bl.a. föreslog vapenut- redning detta i sitt betänkande. Förslaget ledde dock inte till lagstift- ning13. 12Förbud mot vapen på allmän plats m.m., SOU 1996:50, s. 71 ff. 13I propositionen uttalade justitieministern: Det finns i och för sig mycket som talar för utredningens förslag att straffsanktionera överträdelser av förvaringsföreskrifterna. För att fatta ett beslut om kriminalisering bör det emellertid krävas att en sådan kan antas få brottsavhållande betydelse, att inte andra negativa verkningar väger över denna effekt samt att det går att kontrollera efterlevnaden. När det gäller personer som betrotts med vapentillstånd har det skett en allmän prövning av deras person. Vidare kan deras tillstånd återkallas under vissa omständigheter, t.ex. om det uppdagas allvarliga brister i vapenförvaringen. Därtill kan en vapeninnehavare under vissa omständigheter drabbas av skadeståndsansvar, om brister i förvaringen har orsakat att ett vapen brukats av en obehörig för en skadeståndsgrundande handling. Antalet förkomna eller tillgripna skjutvapen är, trots skärpningarna av förvaringsbestämmelserna , alltjämt oroväckande högt. Utred- ningen är i och för sig av uppfattningen att vapeninnehavarnas förvar- ingsmetoder förbättrats avsevärt efter de senaste årens fokusering på vikten av en god förvaring. Den absoluta majoriteten förvarar således sina skjutvapen på ett föredömligt sätt. förekommer det dock att vapeninnehavare uppenbart nonchalerar de bestämmelser som finns, vilket inte sällan resulterar i att skjutvapen hamnar på avvägar. Tydligen är alltså inte de nuvarande bestämmelserna om återkallelse av tillstånd m.m. tillräckliga för att alla vapeninnehavare skall inse hur viktigt det är att vapnen förvaras på ett tillfredsställande sätt. Det sagda leder till att frågan om att straffsanktionera förvaringsbestämmelserna åter blir aktuell. Den skärpning av de allmänna förvaringsföreskrifterna som ut- redningen föreslagit ändrar förutsättningarna för ett eventuellt straffan- svar. Med dagens bestämmelser, som bl.a. medger att skjutvapen förvaras delade, är det nämligen inte alltid lätt att bedöma om en vapeninnehavare förvarar sina vapen i enlighet med förvaringsbe- stämmelserna. I och med att det införs ett krav på att skjutvapen skall förvaras i säkerhetsskåp blir denna bedömning betydligt enklare. Vidare underlättas bedömningen av utvidgade föreskriftsrätt på området. En straffbestämmelse riktad mot bristande förvaring uppfyller härmed det grundläggande kravet på godtagbar förutsägbarhet. Skärpningen av de allmänna förvaringsbestämmelserna innebär att de flesta av dem som meddelats en särskild förvaringsföreskrift och sålunda kan straffas för brott mot föreskriften även fortsättnings- vis är skyldiga att upprätthålla samma slags förvaring som de gör , dock utan att riskera något straff för det fall bestämmelserna inte följs. Det straffbara området skulle alltså minska väsentligt, vilket knappast kan sägas ligga i linje med den övriga skärpningen av vapenlagstiftningen. Denna omständighet talar starkt för att även de allmänna förvaringsbestämmelserna skall straffsanktioneras. Det har i andra sammanhang framförts att en straffsanktion i detta hänseende skulle kunna medföra att vapeninnehavare inte anmäler sina skjutvapen som förkomna eller stulna och att detta i så fall skulle medföra att samhället miste en del av den kontroll som finns . av dessa sanktionsformer framstår det inte som sannolikt att en kriminalisering av de generella förvaringsföreskrifterna har självständig brottsavhållande betydelse. Det går inte heller att bortse från att en kriminalisering skulle kunna verka hämmande på benägenheten att anmäla stöld av vapen. En sådan stöldanmälan skulle ju medföra att anmälaren angav sig själv för brott'' (prop. 1990/91:130 s. 42). Utredningen menar dock att risken härför inte bör överdrivas och att den i vart fall uppvägs av att en straffsanktion mot bristande förvaring skulle lägga en helt annan tyngd bakom skärpningen av förvaringsbestämmel- serna. Med all sannolikhet skulle straffbarheten i sig generellt medföra en avsevärd förbättring av vapeninnehavarnas förvaring av sina skjutvapen. Om straffskalan för de allmänna förvaringsbestämmelserna bestäms till böter eller fängelse blir bestämmelserna i 28 kap. om husrannsakan tillämpliga. Vid skälig misstanke om bristande förvaring kan då polisen företa husrannsakan för att utreda brott mot förvaringsbestämmelserna. Detta torde medföra att kravet på kontroll av efterlevnaden uppfylls. I sammanhanget bör det dock påpekas att proportionalitetsprincipen, som är tillämplig på alla former av tvångsmedel, medför att utrymmet för att genomföra husrannsakan på grund av misstanke om bristande förvaring kan tyckas vara begränsat, särskilt som straffet för brott mot förvaringsbestämmel- serna i normalfallet torde bli böter. Sammantaget menar utredningen att förvaringsbestämmelserna är så viktiga att de bör straffsanktioneras. De särskilda bestämmelserna i nuvarande 9 kap. 2 § b och c kan då utgå och ersättas med att brott mot bestämmelserna i förvaringskapitlet eller mot föreskrifter om förvaring som meddelats straffas med böter eller fängelse . Bestämmelsen bör ingå i uppräkningen i den föreslagna 10 kap. 3 § vapenlagen. 13.3.4Andra brott mot vapenlagen Den som i näringsverksamhet utan tillstånd tar emot skjutvapen för reparation m.m. eller lämnar ut skjutvapen för sådan åtgärd till någon som inte har rätt att ta emot vapnet, döms till böter eller fängelse . Den som underlåter att anmäla utlåning av skjutvapen eller att skjutvapen lämnats till annan för reparation m.m. döms till böter. Bestämmelsen om straff för den som inte anmäler att ett vapen lämnats för skrotning flyttas till vapenförordningen. De föreslagna straffbestämmelserna är en direkt följd av de ändringar i övrigt som utredningen föreslagit. Detsamma gäller den borttagna bestämmelsen rörande skrotning av skjutvapen, som flyttats till vapenförordningen. I övrigt behålls de nuvarande bestämmelserna om ansvar för brott mot vapenlagens regler. Den nuvarande bestämmelsen om förverkande utvidgas till att omfatta föremål för brott mot förbuden 9 kap. i vapenlagen. Ändringen är en följd av att lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål (knivförbudslagen) arbetats in i vapenlagen. Utredningen behandlade den bestämmelse om förverkande som finns i knivförbudslagen i sitt förra betänkande14. Den som underlåter att anmäla att ett vapen lämnats till skrotning, eller att vapnet skrotats, döms till böter. Bestämmelsen om att den som lämnar ett skjutvapen för skrotning senast inom en månad skall anmäla detta till polismyndigheten har flyttats över från vapenlagen till vapenförordningen. Straffbestämmelsen bör följaktligen också flyttas till förordningen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Nytt i vapenförordningen är att även den som tagit emot skjutvapen för skrotning skall anmäla att skrotning skett. En bestämmelse om att underlåtenhet i detta hänseende straffas med böter tas in i vapenförord- ningen. I övrigt behålls de nuvarande bestämmelserna om ansvar för brott mot vapenförordningens regler. 14 Förbud mot vapen på allmän plats; SOU 1996:50, s. 75 ff. Ordet kommer från grekiskans amnestia som betyder glömska1. Begreppet vapenamnesti har använts i betydelsen straffrihet för brott mot vapenlagen bestående i olovligt innehav av tillståndspliktigt vapen. Det har använts flitigt i den allmänna debatten och användes också av vapenutredning liksom vid förslagets efterföljande behandling av remissinstanser, departement och utskott. I samband med införandet av lagen (SFS 1993:206) om ansvarsfrihet vid olaga vapenin- nehav invände dåvarande justitieministern att detta var något annat än en amnesti, då man med begreppet amnesti brukade avse en generell be- nådning av en viss grupp av dömda2. Uttrycket användes dock vid polisens informationskampanj, som föregick inlämningsperioden. Möj- ligen kan man språkligt sett mot begreppet invända att amnestin inte hänför sig till vapnet som sådant, utan till vapeninnehavaren. Be- greppet är emellertid väl inarbetat och dess betydelse allmänt känt. Det är svårt att ersätta med något annat gångbart uttryck. Utredningen som i denna del också konsulterat språkexperter anser därför att begreppet fortsättningsvis kan användas i ovannämnd betydelse. Man kan tala om två olika typer av vapenamnesti, dels en ren inläm- ningsamnesti, som innebär att tillståndspliktiga vapen kan lämnas in till polismyndigheten ofta anonymt utan att inlämnaren riskerar straff för vapenbrott genom att han olovligen innehaft tillståndspliktigt vapen, dels en inlämningsamnesti kombinerat med en möjlighet att ansöka om tillstånd att inneha vapnet. 1 I Juridikens termer (Eek m.fl.) anges följande betydelse, kollektiv benådning av en grupp personer från straff som ådömts, framförallt politiska brott. I dictionary of law förklaras termen med An act erasing from legal memory some aspect of criminal conduct by an offender. It is most frequently granted to groups of people in respect of political offences and is wider than a , which merely relieves an of- of punishment. Andra ordböcker nämner allmän benådning (, ) och allmän benådning, förlåtelse, tillgift, frigivning, nåd, straffrihet, 'frisedel' (Ord för Ord). 1992/93:141 s. 54. I syfte att minska antalet illegala vapen föreslog vapenutredning att det skulle vara straffritt att till polisen lämna in alla slags vapen och all slags ammunition som man innehade utan att vara berättigad till det3. Utredningsförslaget mötte ett blandat mottagande av remissinstanser- na. Justitieministern ansåg inte att vapenamnesti borde införas. Motive- ringen till detta var bl.a. att det var högst osäkert om man i någon större grad skulle uppnå den avsedda effekten. Det kunde således starkt ifråga- sättas om förslaget skulle få betydelse för de illegala vapen som man eftersträvar att få inlämnade.