sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett alltmer uppmärksammat förhållande är invandrarungdomarnas överrepresentation vid de särskilda ungdomshemmen i relation till sin andel av befolkningen. Invandrarungdomar definieras i olika undersök- ningar som de ungdomar där antingen den ena eller båda föräldrarna är eller har varit utländska medborgare, vilket även innefattar adoptivbarn. Fördelningen av inskrivna invandrarungdomar mellan de fem olika kommunregionerna i landet har legat mellan ca 30 och . Motsvarande andel inskrivna invandrarungdomar i hela landet har varit (SiS, ). Motsvarande information från landets övriga HVB-verksamheter saknas. Orsaken till invandrarungdomarnas överrepresentation kan inte en- kelt förklaras med att de har andra typer av problem än svenska ung- domar. Tvärtom rapporteras, med undantag för att svenska ungdomar verkar ha alkoholproblem i större utsträckning än invandrarungdomar, inga större skillnader föreligga mellan ungdomarnas problembilder (1996). Kriminalitet, narkotikamissbruk, psykis- ka problem, svaga föräldrastrukturer m.m. förekommer i båda grupper- na. Invandrarungdomarnas överrepresentation beror sannolikt snarare på att deras sociala problematik är av allvarligare slag än svenska ung- domars, samt att invandrarungdomarnas sociala missanpassning i kom- bination med bristfälligt nätverk leder till att det kan vara svårt att få till stånd frivilliga insatser enligt SoL. Forskning kring utagerande ungdomars problematik visar att mycket få ungdomar har en renodlad problembild. Detta gäller såväl svenska ungdomar som invandrarungdomar. De flesta har kriminalitet, miss- bruk, sexuella problem (främst flickor) och/eller psykiska problem i någon kombination. Kriminalitet och missbruk är vanligast förekom- mande, men många ungdomar som placeras för institutionsvård har även någon form av psykiska problem. Det är dock svårt att entydigt fastställa arten och omfattningen av ungdomarnas psykiska problematik, beroende på att de undersökningar som har gjorts kring ungdomarnas problembilder skiljer sig åt i använ- dandet av undersökningsmetod, populationsstorlek och infallsvinkel. I en undersökning av kriminella pojkar (1974) fann man bl.a. att en mycket liten andel av pojkarna ansågs som normala, dvs. fungerar mycket väl i psykiskt hänseende. 332 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE av de brottsbelastade pojkarna var utpräglat jagsvaga eller hade neuros med någon form av jagsvaghet. I en annan studie fann man att ut- agerande ungdomar tenderar uppvisa ångestsymtom, egentlig depres- sion, identitetsstörning och oförmåga att hantera sammansatta känslor (1984). rapporterar att en stor del av de institutionsplacerade ungdomarna uppvisar emotionella störningar, men även psykoser eller psykosliknande tillstånd samt hjärnskada före- kommer, om än mer sällan (1996). En viss förekomst av psykos och hjärnskada hos ungdomarna bekräftas även av (1987). I en an- nan rapport beskrivs den lilla gruppen psykotiska ungdomar inom in- stitutionsvården som "psykotiska – bisarra – sköra ungdomar" (terminologi, återgiven i rapport från 1994). Inte sällan är det fråga om tidigt störda ungdomar med såväl kontakt- som kontrollsvårigheter samt bristande identitet. Ungdomarnas situa- tion kompliceras ofta av ett drogmissbruk, där missbruket fungerar som självmedicinering (1994). Hos missbrukande ungdomar förekommer ofta drogmissbruk och psykisk störning (bl.a. 1984, 1996). I kombination med missbruksproblem är de vanligaste diagnoserna depression och beteendestörningar, men även ångestsymtom, schizofreni, anpassningsstörningar, bulimia ner- vosa och ADHD förekommer. Både internationell och svensk forskning visar att ungdomar som utvecklar drogmissbruk eller drogberoende uppvisar många riskfaktorer som tidig drogdebut, allvarliga beteende- problem, svaga skolprestationer, otillräckligt föräldrastöd samt en fa- miljebakgrund med missbruk och psykisk sjukdom. En betydelsefull faktor för uppkomsten av flickors beteendeproble- matik är att många flickor har utsatts för någon form av sexuellt över- grepp. Ätstörningar, negativ kroppsbild, relationsproblem, sexuellt uta- gerande, rädsla för män och stark ångest rapporteras utgöra typiska symtom för denna typ av problematik (m.fl. 1993). Sammantaget visar olika undersökningar att det finns en stor grupp ungdomar inom institutionsvården som har psykiska problem i form av emotionella störningar, ångest och depression. Därutöver tillkommer en liten grupp ungdomar med allvarliga psykiska problem, främst i form av psykos eller psykosliknande tillstånd. Ungdomar med såväl allvar- liga sociala som psykiska problem har visat sig vara svårplacerade inom HVB-verksamheten. För psykiskt sköra ungdomar med stora be- handlingsbehov har det , på grund av deras mycket utagerande beteende, varit särskilt svårt att erhålla adekvat hjälp inom behandlingshemsverksamheten (1994). &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 333 Inlärningssvårigheter, skolk, rymning/vagabondage samt brister i fysisk hälsa är också förhållandevis vanliga problem bland ungdo- marna. Suicidförsök rapporteras vara sällan förekommande i vissa un- dersökningar, medan andra undersökningar rapporterar att suicidhot och/eller suicidhandlingar förekommer relativt ofta (bl.a. 1987, 1996). Flera studier visar också att ungdomarna kommer från splittrade fa- miljer (bl.a. m.fl. 1993, 1996). Majoriteten av ung- domarna har under en del av eller under hela sin uppväxttid inte levt med sin biologiska far. Även separationer från modern är vanliga. En mycket stor andel av föräldrarna har olika typer av problem, varav fa- derns alkoholmissbruk, den ena förälderns eller båda föräldrarnas ar- betslöshet samt familjens socialbidragsberoende utgör de vanligaste problemen. Vidare utgör faderns intagning i kriminalvårdsanstalt, psy- kiska problem hos någon av föräldrarna samt moderns alkoholmissbruk problem som förekommer förhållandevis ofta. Sammanfattningsvis visar forskningen att barn från splittrade famil- jer och multiproblemfamiljer, dvs. familjer med en anhopning av psy- kisk sjukdom, missbruk hos föräldrarna, dålig arbetsanpassning, krimi- nalitet och fysisk ohälsa, löper en klart ökad risk för framtida egna pro- blem. Utagerande ungdomar har visat sig vara svårbehandlade, särskilt de med gravt drogmissbruk och/eller omfattande kriminalitet. Återfalls- frekvensen är hög och behovet av långsiktig och återkommande be- handling är stort. Att särskilt drogmissbrukande ungdomar med psy- kiska problem svarar dåligt på behandling framgår av och genomgång av nordisk och internationell forsk- ning om vård och behandling av alkohol- och narkotikamissbrukande ungdomar (1996). Detsamma gäller även enligt författarna för miss- brukande kriminella ungdomar med en historia av fysisk misshandel, sexuella övergrepp, psykiska problem, familjeproblem och svaga skol- prestationer. Nedslående vårdresultat för asociala ungdomar med allvarliga psy- kiska problem rapporteras också i en uppföljningsstudie av 270 ung- domar som varit inskrivna i särskilda ungdomshem. Av de ungdomar som hade konstaterade allvarliga psykiska problem vid inskrivningstill- fället befann sig fortfarande under vård vid uppföljningstillfället efter utskrivning. av dessa ungdomar ansågs dock inte be- 334 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE finna sig i en för deras respektive problem adekvat miljö (1996). Att ungdomarna inte tycks få den hjälp de behöver beror sannolikt på svårigheter att hantera deras agerande vid vistelse på institution, samt att varken socialtjänst eller behandlingshem ensamma eller tillsammans äger den kompetens som erfordras vid vården av ungdomar som både är starkt utagerande och har någon form av psy- kisk störning. förfogar inte heller barn- och ungdomspsykiat- rin över effektiva behandlingsformer som kan hjälpa socialt missanpas- sade ungdomar (1995). I kapitel 10, Kompetens och kvali- tetsutveckling, utvecklar vi närmare behovet av behandlingsmetoder för utagerande ungdomar. 9.3.3Ansvarsfördelning och samarbete mellan socialtjänst och hälso- och sjukvård Vårdbehovet hos ungdomar med en allvarlig social problematik i kom- bination med olika psykiska problem aktualiserar frågan om gränsdrag- ningen mellan och hälso- och sjukvårdens ansvarsom- råden. Gränsdragningsfrågan har uppmärksammats både i förarbetena till socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen. I propositionen till socialtjänstlagen uttalar departementschefen att vårdbehoven inom so- cialtjänsten och hälso- och sjukvården ofta är sammansatta och att det kan vara svårt att urskilja gränserna mellan sjukvård och social reha- bilitering. Eventuella tveksamheter i ansvarsfrågan skall lösas genom överenskommelser mellan huvudmännen (prop. 1979/80:1, del A). I förarbetena till HSL uttalas det att hälso- och sjukvårdens ansvar i prin- cip bör begränsas till att omfatta vårdbehov som bedöms kräva insatser av medicinskt utbildad personal eller av sådan personal i samarbete med annan personal, t.ex. med psykologisk och social kompetens (prop. 1981/82:97). I förarbetena till LVU ges inte något förtydligande har det yttersta ansvaret för att ungdomarna får hjälp, men om hjälpen skall ges inom ramen för egna behandlingsresurser eller inom barn- och ungdomspsykiatrin måste avgöras från fall till fall (prop. 1989/90:28). understryker i sina allmänna råd Hem för vård eller boende (1982:5) hälso- och sjukvårdens ansvar för psykotiska, gräns- psykotiska och svårt utagerande klienter, även under institutions- vistelsen. "Det är viktigt att fastställa att sjukvårdshuvudmannen har ansvar för den psykiatriska vården. Lika viktigt är att och sjukvården samverkar för att lösa dessa klienters behov och för att und- vika att parallella resurser byggs upp" (1982:5). &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 335 har enligt 12 § SoL ett särskilt ansvar för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver samt, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. har enligt 22 § andra stycket SoL även det övergripande ansvaret för den unge när denne bereds vård utanför det egna hemmet. Vårdansvaret kvarstår även när vården utanför det egna hemmet ges av en annan huvudman än kommunen. Enligt 3 § första stycket SoL har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän, 3 § andra stycket SoL. 6¥RDANSVAR OCH BEHANDLINGSANSVAR VID V¥RD ENLIGT ,65 Vård av den unge skall i första hand ges i frivillig form och grundas på samtycke. Om den unge, eller i förekommande fall dennes vårdnadsha- vare, inte samtycker eller om socialnämnden anser att erforderligt sam- tycke för vården inte kan ges kan länsrätten besluta om tvångsvård enligt LVU. Enligt 4 § LVU är det länsrätten som beslutar om den unge skall be- redas vård med stöd av 3 § LVU (de s.k. beteendefallen), efter ansökan från socialnämnden. bifogar i sin ansökan om vård en vårdplan, vilken skall visa hur tvångsvården ingår i det planerade vård- programmet. Planen måste dock kunna justeras med hänsyn till de förändringar i den unges livssituation som kan inträffa. Vårdplanen är ett underlag för vårdnadshavaren och den unge själv att samtycka eller inte samtycka till den vård som socialnämnden ser som nödvändig. När sedan länsrätten har beslutat om tvångsvård är det socialnämn- den som beslutar om var denna vård skall ges. Placering i ett särskilt ungdomshem sker dock efter platsanvisning av Statens institutionssty- relse efter framställan från socialnämnden. Det är också socialnämnden som ansvarar för att den unge får den vård denne behöver på det behandlingshem man väljer. Behandlingshemmet har behandlings- ansvaret för den unge, innebärande det omedelbara ansvaret för insat- serna vid institutionen. Det omedelbara behandlingsansvaret ligger på institutionsledningen och det övergripande behandlingsansvaret ligger på huvudmannen för institutionen. Uppdelningen i vård- respektive behandlingsansvar under institu- tionsvistelsen innebär att det är socialnämnden som har det övergri- pande vårdansvaret, inklusive kostnadsansvaret, för den unge när denne 336 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE vårdas på institution. Vårdansvaret innebär bl.a. att socialnämnden skall upprätta en övergripande vårdplan innefattande den unges behov och behandlingsmål. Vårdplanen bör även ange vilken huvudman som tillsammans med den enskilde ansvarar för planens delmål och mål. Behandlingsansvaret innebär att institutionen skall upprätta en behand- lingsplan för den unge under institutionsvistelsen, innefattande både kort- och långsiktiga mål med behandlingen. Enligt statistik över insatser för barn och unga (1997:11) var drygt 30 000 barn och unga i åldern föremål för en eller flera insatser från sida. Cirka 17 500 barn och unga hade kontaktperson/-familj enligt SoL. Drygt 15 000 barn och unga var pla- cerade för vård utanför det egna hemmet. Av dessa placerades ca 11 000 med stöd av SoL och ca 4 400 barn och unga placerades med stöd av LVU, varav ca 1 000 placerades för vård på grund av eget be- teende enligt 3 § LVU. Cirka 1 300 barn och unga blev omhändertagna med stöd av 6 § LVU, varav blev omhändertagna på grund av eget beteende. Familjehem utgör den vanligaste placeringsformen. Cirka 8 100 barn och unga var familjehemsplacerade . av de barn och unga som vårdades med stöd av SoL var familje- hemsplacerade jämfört med av de barn och unga som vårdades med stöd av LVU. Drygt 2 400 barn och unga var institutionsplacerade . av dem som vårdades med stöd av LVU var placerade i särskilda ungdomshem, medan av dem som var placerade med stöd av SoL hade en sådan placering. finns det 35 särskilda ungdomshem, spridda över fem regioner i landet, med sammanlagt ca 635 platser. Statens institu- tionsstyrelse (SiS) är huvudman för de särskilda ungdomshemmen. SiS uppgift är att erbjuda den unge ett differentierat vårdutbud utifrån den unges vårdbehov och erbjuda vård av god kvalitet så nära den unges hemmiljö som möjligt. Under SiS ansvar faller också skyldig- heten att bistå med utredning av den unges vårdbehov enligt LVU. Samtliga särskilda ungdomshem tar emot ungdomar med mer eller mindre tung psykosocial problematik. fanns det totalt 311 HVB för barn och unga i landet, med sammanlagt drygt 2 100 platser. Majoriteten av dessa hem drivs av enskilda. (1997, personlig kommunikation.) I Social- styrelsens förteckning över hem för vård eller boende och familje- &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 337 vårdsenheter (1997) framgår det av målgruppsbeskriv- ningen för de HVB som endast tar emot barn och unga att det uppskatt- ningsvis finns cirka 130 HVB, med sammanlagt ca 790 platser, som tar emot barn och unga med psykosociala eller psykiska problem. Majori- teten av dessa hem drivs av enskilda. (¤LSO OCH SJUKV¥RDENS ANSVAR Kommunens yttersta ansvar innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Detta framgår uttryckligen av 3 § andra stycket SoL. Sjukvårdshuvudmannen har ansvaret för den vård som kräver insatser av medicinskt utbildad personal eller av sådan personal i samarbete med annan personal. Utgångspunkten för landstingens vårdansvar är 3 § HSL. Varje landsting skall erbjuda en god hälso- och sjukvård åt den som är bosatt inom . Tolkningen av själva bosättningsbegreppet skall utgå från bestämmelserna i folkbokföringslagen (1991:481). Paragrafen an- ger hemlandstingets ansvar – såväl akut som icke akut öppen och sluten vård skall erbjudas den som är bosatt i . 4 § HSL utgör ett komplement till bestämmelsen om vårdansvar i 3 §. Paragrafen reglerar ansvar vid s.k. utom- länsvård. Vårdskyldigheten för det enskilda utvidgas genom bestämmelsen i 4 § första stycket till att gälla också akut hälso- och sjukvård åt den som tillfälligt vistas inom utan att vara bo- satt där. Ansvaret begränsar sig enligt första stycket till att tillgodose ett vårdbehov hos den enskilde. Det är den faktiska vistelseorten och inte folkbokföringsorten som är avgörande för vårdansvar i akuta fall. Enligt 4 § andra stycket föreligger det dock inget hinder för ett landsting att i andra fall erbjuda hälso- och sjukvård åt den som är bo- satt i ett annat landsting om landstingen har en överenskommelse om detta. placeras den unge för vård i ett hem för vård eller bo- ende i en kommun som inte ingår i den unges hemlandsting. I de fall den unge behöver hälso- och sjukvård vid sin vistelse i det andra lands- tinget aktualiseras frågan om utomlänsvård. för utomlänsvård, med giltighet fr.o.m. , innehåller bestämmelser om vad som gäller när en person får 338 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE vård utanför sitt eget hemlandsting. I avtalet regleras ersättningen för vårdkostnaderna de olika sjukvårdshuvudmännen emellan när en per- son utanför hemlandstinget erhåller vård efter remiss från hemlands- tinget (2 kap.), akut- och förlossningsvård (3 kap.) samt övrig utom- länsvård (4 kap.). Enligt 2 kapitlet kan ett landsting remittera en person till ett annat landsting för specialistvård, vård enligt olika vårdgarantiåtaganden eller av andra skäl. Varje landsting fastställer vilka befattningar som är förenade med rätt att remittera patienter för hälso- och sjukvård enligt avtalet. Remissen kan gälla både öppen och sluten vård. Remissen, som är en betalningsförbindelse för det remitterande , skall inne- hålla uppgifter om medicinsk frågeställning och eventuella åtgärder. Remissen gäller från utfärdandet om inte annat anges. I riksavtalets 3 kapitel anges förutsättningarna för hemlandstingets ersättningsansvar när vårdlandstinget ger öppen och sluten akut- och förlossningsvård till den som under vistelse i vårdlandstinget till följd av sjukdom, skada eller havandeskap behöver tas om hand för öppen vård eller tas in för sluten vård. Enligt kommentarerna till kapitlet gäller avtalet i dessa avseenden även somatisk och psykiatrisk korttidsvård. Kravet på att patienten skall vara i behov av vård innebär att om vården kan anstå till dess att patienten har rest hem gäller inte avtalet enligt 3 kapitlet. Dessutom skall vårdbehovet ha upp- kommit under patientens vistelse i vårdlandstinget. När en utomlänspatient behöver mer kostnadskrävande åtgärder i öppen vård krävs det att en remiss upprättas och godkänns av patien- tens hemlandsting. För att vårdlandstinget skall kunna tillgodose pati- entens önskan skall remissen, i motsats till remiss på hemlandstingets initiativ, utfärdas av landstingsanställd läkare och godkännas av pati- entens hemlandsting. Från håll har kritiken mot barn- och ungdomspsykiatrin varit hård. Barn- och ungdomspsykiatri- samt famil- jerådgivningsutredningen (BFU-81) sammanfattade i sitt slutbe- tänkande Den barn- och ungdomspsykiatriska verksamheten (SOU 1985:14) kritik med att BUP endast hjälper barn och ungdomar med lättare svårigheter och problem, medan ensam får ansvara för de barn och ungdomar som är aggressiva och utagerande eller som missbrukar beroendeframkallande medel. I en av utredningen initierad undersökning framkom det också att ett domine- rande hinder för god samverkan mellan och barn- och &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 339 ungdomspsykiatrin var att verksamheterna har skilda sätt att definiera psykisk och psykosocial problematik. BFU-81 ansåg att barn- och ungdomspsykiatrin skall göra psykiat- riska, psykologiska och psykoterapeutiska insatser liksom utredning och bedömningar i ärenden med problembilder där t.ex. sociala och missbruksrelaterade aspekter ses som dominerande. Trots detta var barn- och ungdomspsykiatrin, enligt utredningen, inte alltid mest läm- pad att ta hand om de aggressiva och socialt utagerande ungdomarna, då det ofta finns många sociala problem med i bilden som det faller på att ta hand om. Utredningen ansåg dock att barn- och ungdomspsykiatrin ändå måste bidra med olika insatser och "bör i större omfattning än som är fallet genom handledning, konsul- tation och avgränsade behandlingsinsatser bidra med sina kunskaper" (SOU 1985:14). kritik mot barn- och ungdomspsykiatrins bristande samverkan och vilja att delta i vården av de utagerande ung- domarna framkom även i enkätundersökning, sammanställd i SOU 1992:3, angående de psykiskt stördas situation i kommunerna. Av enkätundersökningen framkom bl.a. att de största samarbetssvårigheterna fanns kring de svåraste ärendena, där omhän- dertagande och placering aktualiserades. Barn- och ungdomspsykiatrins syn på utagerande och destruktiva barns och ungdomars sociala och psykosociala störningar försvårade samarbetet betydligt. efterlyste därför bl.a. en tydligare ansvarsfördelning mellan de båda verksamheterna samt gemensamma mål och arbetsformer. 9.3.5Utagerande ungdomars behov av och tillgång till psykiatrisk vård och stöd Trots de uttalade samverkansintentionerna i förarbetena till SoL och HSL präglas samarbetet mellan och hälso- och sjukvår- den avseende vården av de utagerande ungdomarna av stora svårig- heter. De samarbetssvårigheter som framkom i ovan refererade utred- ningar är fortfarande vanliga. efterfrågar främst akut- och/eller utredningsplatser. Detta gäller bl.a. cirka fyra femtedelar av de ungdomar som skrivs in vid de särskilda ungdomshemmen. Drygt hälften av ungdomarna är akut omhändertagna enligt 6 § LVU. Målet med en akutplacering är att stoppa den unges destruktiva beteende. Att den unge är akut omhän- dertagen innebär att denne inte är färdigutredd av och att dennes vårdbehov ännu inte har prövats av länsrätten. Det innebär också att det oftast inte föreligger någon vårdplan och att det särskilda 340 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE ungdomshemmets uppgift sällan är klart och tydligt formulerad från sida. I det akuta omhändertagandets natur ligger att den unge ofta befin- ner sig i ett extremtillstånd, exempelvis i form av ett omfattande miss- bruk eller kriminalitet som påtagligt riskerar att skada den unges hälsa. Den unge kan också ha olika psykiska problem. I de fall den unge hamnar i ett akut psykiskt kristillstånd föranleder detta ett behov av hjälp från psykiatrin. Vid våra kontakter med företrädare för och institutionspersonal har det framkommit att akut psykiatrisk hjälp oftast endast kan komma till stånd om institutionen har lyckats etablera ett personligt samarbete med den lokala barn- och ungdomspsykiatriska kliniken. Den generella bilden är att om samarbetet fungerar dåligt mellan behandlingshemmet och den barn- och ungdomspsykiatriska kliniken blir den unge oftast avvisad "redan vid dörren" till kliniken. En vanlig motivering till avvisning är enligt uppgift att BUP definierar den unges problem som sociala, inte psykiatriska. Annorlunda uttryckt upplever företrädare för institutionsvården barn- och ungdomspsykia- trins fokusering på den unges sociala problematik som ett sätt för BUP att undgå sitt hälso- och sjukvårdsansvar. I praktiken innebär detta att ansvaret för den unges psykiska problem övergår till det särskilda ung- domshemmet, och . I många fall blir den unge hänvisad till sitt hemlandsting för psykiatrisk vård, med långa resor som följd. Detta innebär ett ovälkommet kontinuitetsavbrott i vården av den unge och det är heller ingen garanti för att hemlandstingets barn- och ung- domspsykiatri definierar den unges problem annorlunda. En akutplacering övergår oftast i en utredningsplacering. Utred- ningsavdelningens uppgift är att utreda och föreslå lämplig behandling samt att förbereda och motivera den unge för fortsatt behandling. Det särskilda ungdomshemmets utredning syftar till att bistå med utredning av den unge och den utgör sedan ett viktigt underlag i utarbetandet av såväl vård- som behandlingsplanen. Vid både akut- och utredningsplacering har utredningsavdelningen i regel tillgång till psykologisk, pedagogisk, social och medicinsk kom- petens. I den mån denna kompetens finns tillgänglig är den dock inte alltid tillräcklig för att kunna göra en adekvat utredning av den unges problem.