sou · GMB316 · 1999-01-01 00:00:00 — Det visade sig att samma elev när den bar hörapparat bedömdes mera negativt. Både professionella och lekmän bedömde de elever vars hörapparat var synlig mera negativt. Lekmännens negativa bedömning stod i relation till hörapparatens storlek; ju större desto mer negativ var bedömningen. De professionella visade sig dock vara negativa till personer med hörapparat oberoende av storlek. Fastän de akustiska fördelarna med hörapparat är väl- dokumenterade är det många fördomar som utlöses när hörappa- raten är synlig. Resultaten av denna studie visar att även i de fall där personens tal är helt normalt leder den omständigheten att hörapparaten är synlig till negativa attityder. Liknande studier ut- förda på en population av äldre människor visade att mer negativa attityder utlöstes när personer bar hörapparat än när de inte gjorde det. Denna mer negativa bedömning av en individ som bär hör- apparat kallade forskarna för hörapparateffekten och det visade sig att den drabbade även normalhörande. I en annan studie av Blood ET AL (1978) undersöktes hur bedömningen påverkas med avseende på intelligens, prestation och personlighet när personer bar/inte bar hörapparat. 150 collegestudenter sattes att bedöma barn i förskoleåldern. Resultaten visar en klar tendens av förut- fattade meningar gentemot personer som hade hörapparat. Döva bedömdes mest negativt, därefter kom hörselskadade barn, medan normalt hörande barn bedömdes minst negativt. Barn med hörap- parat befinner sig på grund av negativa attityder i ett underläge redan vid förskoleåldern i förhållande till normalhörande barn. Detta innebär att både allmänhet, lärare och sjukvårdspersonal måste, enligt Blood ET AL , bli medvetna om att hörselskadade barn "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER 61 oftast diskrimineras både när det gäller intelligens och prestation. Orsaken till detta är inte deras funktionshinder utan själva hörap- paraten, det som forskare kallar hörapparateffekten. En undersökning som utfördes i (1992) visade att hörselskadade barn i vanlig klass saknar kamrater i betydligt högre utsträckning än hörande barn. I denna undersök- ning framgick att av de hörselskadade barnen i hörande klasser inte fick något kamratval i ett sociogram där varje barn i klassen fick göra ett förstahands-, ett andrahands- och ett tredje- handsval. Motsvarande andel för hörande barn som inte fick något kamratval var . Resultaten visade sig vara ännu sämre bland högstadie- och gymnasieeleverna. Andelen barn som inte fick något kamratval där var för hörselskadade barn och för hörande. menar, att en förklaring kan vara just en attityd som råder, nämligen att det inte är fint att vara hörsel- skadad. Den attityden finns inte bara bland hörande, utan också bland de hörselskadade själva. har nämligen iakttagit att hörselskadade personer graderar sig själva efter hur mycket de hör. Genom de attityder som de hörselskadade möter hos andra skapas en självuppfattning att det är bättre att vara hörande än att vara hörselskadad. En vanlig yttring av attityden att det är sämre att vara hörselskadad än hörande är när hörande tar över ansvaret i en kommunikationssituation (se även 1990). Söderlind (1993) har i en surveyundersökning velat fastställa om attityder till hörselskada och om hörselnedsättning leder till isolering och konflikter på arbetsplatsen. Han fann att av hörselskadade personer inom Stock- holmsområdet upplever sig eller bli dåligt bemötta på sina arbetsplatser. Negativa attityder till hörselskada leder, enligt Söderlind, ofta till att yrkesverksamma hörselskadade blir isolerade på sin arbetsplats, riskerar att komma i konflikt med arbetskamrater på grund av missförstånd och bli sjukskrivna eller förtidspensionerade. 4.1.2Attityder till personer som inte ser Monbeck (1973) menar att de flesta attityder som blinda möter är identiska med de attityder som alla personer med fysiska funk- tionshinder möter, och att dessa attityder i själva verket är 62 "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER desamma gentemot alla dem som på ett eller annat sätt avviker från . En av de vanligaste reaktionerna gentemot blinda är känslan av medlidande och tycka-synd-om-attityder som oftast uttrycks i mycket sentimentala ordalag. Medlidande är en socialt accepterad reaktion – inte bara gentemot blinda utan även mot andra grupper av fysiskt funktionshindrade personer – och den beskrivs som den vanligaste attityden i de flesta attitydstudier om blinda. Många människor känner en stark rädsla inför att bli blinda, en rädsla som de projicerar på blinda människor. Personer som inte ser betraktar däremot inte blindhet som det värsta funk- tionshindret, men förnekar inte svårigheterna med att vara blind. Undersökningar visar att personer som inte ser uppfattar dövhet, förlamning, amputation, utvecklingsstörning, epilepsi och rörel- sehinder som värre typer av funktionshinder (Monbeck 1973). En rad missuppfattningar råder om vad det innebär att vara blind. En vanlig föreställning är exempelvis att personer som inte ser lever ett ytterst miserabelt liv på grund av förlusten av synen. Det antas att de är dystra och att det skulle vara deprimerande att vara i deras sällskap. En annan missuppfattning är att personer som inte ser är närmast hjälplösa människor. Tragedin att vara blind är så överväldigande, anser icke-funktionshindrade, att det leder till handlingsförlamning. Undersökningar visar att av de som är blinda instämmer i påståendet att människor blir förvånade om en blind person överhuvudtaget kan göra någonting. Allt detta pekar på att den som är blind löper stor risk att ge efter och bli behandlad som hjälplös om han/hon tar in upp- fattningen att han/hon faktiskt är hjälplös. Denna erosion av självförtroende, som Monbeck kallar det, leder många personer som inte ser att räkna sig själva som hjälplösa och dra sig undan från social aktivitet. En annan missuppfattning är att se funktionshindret som den enda, helt dominerande egenskapen hos en människa, dvs. man grupperar alla blinda inom samma kategori, oberoende av de olikheter som kan existera mellan dem. Att inte kunna se skulle göra dem mer lika varandra än alla som kan se. Detta att bli klas- sificerad i en viss kategori oberoende av individuella egenskaper kan leda till att många förlorar känslan av individualitet. Monbeck menar att allt detta tyder på att attityder mot blindhet och blinda människor betingas av omedvetna, ytterst emotionella "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER 63 och irrationella faktorer som inte är relaterade till vad det faktiskt innebär att vara blind. 4.1.3Attityder till personer med psykiska funktionshinder har det skett omfattande förändringar i vården och omsorgen om människor med svåra psykiska problem och störningar. Insatserna inriktas inte längre enbart på vård och behandling utan mer på de sociala konsekvenser sjuk- domen får. Den grundläggande ambitionen är att människor med psykiska funktionshinder skall kunna leva ett någorlunda normalt vardagligt liv och kunna utnyttja samhällets sociala service och stödinsatser. Bland allmänheten har attityder till psykiskt sjuka människor alltid varit fördomsfulla, fyllda med misstro och vidskeplighet. Det ger sig själv att funktionshindrade personer som konfronteras med sådana attityder har svårt att finna ett arbete och att överhu- vudtaget finna en plats i samhället (Askenasy 1974). Försök till integrering av mentalpatienter i samhället har alltid hämmats av det stigma som fästs vid psykiska funktionshinder. Enligt Barham (1997) har allmänhetens uppfattning om psykisk sjukdom inte alls hållit jämna steg med den förändring som skett inom skilda delar av det professionella samfundet. En positiv inställning till avinstitutionaliseringen i det engelska samhället kan förklaras med att det generellt fanns en vilja att göra sig av med auktoritära institutioner. Barham menar att det finns ett engagemang för jämlikhet i princip, men med viss reservation. betraktas psykiatriska patienter med misstro och journalister fort- sätter att tala om dem som vore de en annan kast. Bissland (1983) har i en studie försökt att identifiera olika attitydmönster bland människor som tillhandahåller service för psykiskt funktionshindrade personer. Två olika grupper kunde urskiljas, de som Bissland kallar pessimistiska jämlikhetsföre- språkare och de optimistiska miljöförespråkarna. Bland dem som är unga och dem som ansluter sig till en medicinsk modell om psykisk sjukdom återfinner man de pessimistiska jämlikhetsföre- språkarna, som menar att alla löper samma risk att råka ut för en psykisk sjukdom oberoende av etniskt ursprung och klass. 64 "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER optimistiska miljöförespråkarna däremot tenderar att knyta psykisk sjukdom till socio-kulturella problem sådana som fattig- dom eller diskriminering. Jämlikhetsförespråkarna var mycket mer benägna att tro att majoriteten av människor har en klichéar- tad uppfattning om psykiskt sjuka människor såsom smutsiga, farliga och oförutsägbara, medan miljöförespråkarna hade mer optimistiska attityder. Enligt Crocetti ET AL (1974) finns det en grupp forskare som hävdar att samhället har en avvisande attityd mot psykiskt funk- tionshindrade personer. Att samhället öppet avvisar dem och ute- sluter dem från varje gemensam aktivitet. Det finns också de forskare som menar, att samhället generellt sett har en accepte- rande attityd till psykiskt funktionshindrade personer, att det upp- visar en barmhärtig attityd och att människor är beredda att inte- ragera med dem. Den första forskargruppen påstår att folk i all- mänhet inte vill identifiera psykiska funktionshinder som sjuk- dom, att de är optimistiska om behandlingens resultat, medan den andra gruppen påstår det precis motsatta. Surveyundersökningar för att studera attityder mot psykiskt funktionshindrade personer kan, enligt Crocetti ET AL delas i tre kategorier. Det finns studier, som mäter attityder till psykiskt funktionshindrade personer genom att mäta folks kunskap om olika aspekter av psykiskt funktionshinder. I den andra kategorin ingår studier som mäter folks attityder genom svar till olika vär- derande påståenden om psykiska funktionshinder. I den tredje kategorin finns de studier som mäter attityder som önskan att bibehålla distansen till dem som har psykiska funktionshinder. 4.1.4Attityder till personer med utvecklingsstörning Omsorgerna om personer med utvecklingsstörning har under genomgått stora förändringar. Det gäller såväl i som i många andra länder. Institutionerna har avvecklats till förmån för ett mer ordinärt boende. Levnadsvillko- ren håller på att bli mer normala och acceptabla och utvecklings- störda syns ute i samhället. Personer med utvecklingsstörning är att dessa måste ha samma möjligheter som andra att leva ett gott liv i gemenskap med andra. "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER 65 Utmärkande för den officiella synen på utvecklingsstörda per- soner är, enligt (1989), i första hand respekten för män- niskovärdet och uppfattningen om att det finns möjligheter att utveckla ett meningsfullt liv, liksom att medborgarnas inställning och bemötande är av avgörande betydelse för att sådana möjlig- heter skapas. Utvecklingsstörning ses numera inte åtskild från det sociala sammanhanget och det kan sägas bero på att den veten- skapliga utvecklingen gått framåt, men framför allt på det erkännande det relativa handikappbegreppet har fått. Inom det socialpolitiska området kan man se en utveckling i samma rikt- ning. Det professionella omhändertagandet har utvecklats snabbt och lagstiftningen har underlättat möjligheterna för personer med utvecklingsstörning att delta i olika samhällsaktiviteter och leva som andra. menar att det rättsliga skyddet när det gäller de utvecklingsstörda stärkts på ett betydande sätt genom denna lagstiftning, dvs. den dåvarande omsorgslagen som gav utveck- lingsstörda rättighet till bl.a. en gruppbostad och daglig verksam- het. De har enligt socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen rätt att bli bemötta och behandlade som andra kommuninvånare. Vad som återstår att göra och som förefaller vara det största hind- ret är att bearbeta de fördomsfulla attityder som personer med utvecklingsstörning personer möter i samhället. Information, utbildning, träning och personligt engagemang för funktionshind- rade personers sak är enligt det som behövs. Enligt Jarhag (1993) är inflytandet över vardagslivet för per- soner med utvecklingsstörning starkt begränsat. Med inflytande i det här avseendet menas de möjligheter som personen har att fatta egna beslut och träffa egna val i sin vardag. Formellt sett har personer med utvecklingsstörning rätt att bestämma över det egna livet, men detta är långt ifrån hur det fungerar i verkligheten. Det visar en närstudie av tre utvecklingsstörda personers inflytande i sitt vardagsliv. Enligt ovannämnda studie är inflytandet starkt be- roende av vilken bostad som personen har. I gruppbostäder tende- rar inflytandet att reduceras avsevärt på grund av att personalen intar en kollektivistisk inställning som leder till att den enskildes personlighet suddas ut. Möjligheterna att själv utforma sitt eget liv är avsevärt större när personen bor i en egen bostad. I en studie som Sinson ET AL (1990) gjorde angående skillna- den mellan storstad och landsbygd, när det gäller acceptansen av 66 "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER personer med utvecklingsstörning, fann han att av storstadsbefolkningen var negativa till personer med utvecklings- störning, medan var negativa på landsbygden. Erfarenheten av att umgås med personer med utvecklingsstörning var inte lika bland de två populationerna. Både i stad och på landsbygden vis- tades personer med utvecklingsstörning utanför institutionerna, men trots detta var kontakten på landsbygden betydligt lägre. I båda områdena var befolkningen emot integrerade klasser obero- ende av inställningen till social integration. Sinson förklarade att skillnaden i inställning mellan de två populationer berodde på ekonomiska överväganden. Priserna på hus och mark skulle sjunka om personer med utvecklingsstörning flyttade dit. När studien upprepades fann Sinson inga signifikanta skillna- der mellan de två populationerna. En iakttagelse var att massmedia presenterade personer med utvecklingsstörning i lika nedsättande och medlidsamma termer vid bägge tillfällena. En annan i dessa studier var oviljan till integrerad utbild- ning. 4.2Attityder till personer med rörelsehinder Det finns en omfattande litteratur om rörelsehinder och dess kon- sekvenser och hur det är att leva med ett rörelsehinder. Vi rör oss här med en mycket heterogen grupp människor, där arten och graden av skadan medför olika konsekvenser och olika behov. Forskning om attityder till personer med rörelsehinder förekom- mer däremot mycket sparsamt liksom forskning utifrån psyko- sociala och pedagogiska utgångspunkter. Den typen av forskning har inte bedrivits , då Siller gjorde sina attityd- undersökningar till personer med fysiska handikapp. Huvudvikten av forskningen på det här fältet har av tradition i stället legat på det medicinsk - tekniska området. har emellertid några forskare studerat hur de sociala faktorerna påverkar livssituationen för personer med rörelsehinder och deras familjer och de existentiella villko- ren dessa personer lever under. Forskningen inriktar sig på hur funktionshindrade personer själva uppfattar omgivningen och de "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER 67 personer som ger hjälp, men resultaten återspeglar människors attityder och är därför viktiga att redovisa i detta sammanhang. (1995) har studerat vad det inneburit för en grupp neurosedynskadade personer att växa upp med svåra arm- och benmissbildningar och under de speciella livsvillkor som kom att bli följden av deras skador. Hon menar att orsaken till att de neurosedynskadade barnen nästan undantagslöst försågs med proteser var kravet på normalitet och ett sätt att dölja barnens skador så mycket som möjligt och därmed skydda dem från sam- hällets negativa attityder. Med proteser skulle barnen få ökad kroppslängd, de skulle slippa bli utsatta för människors ångest- reaktioner och de skulle slippa användningen av rullstol som ansågs stigmatiserande. Hennes hypotes är att det var de allmänna och djupt rotade värderingarna i samhället, sjukvårdens vård- ideologier, nedvärderande attityder till funktionshinder, okunnig- het och vanmakt som kom att prägla läkares, habiliterings- och hjälpmedelspersonals, men också föräldrarnas tilltro till proteser och föreställning om hur barnen borde förflytta sig och uppträda. Detta, menar hon, gjorde att man länge inte såg barnen och deras grundläggande behov för den emotionella, sociala, fysiska, språkliga och intellektuella utvecklingen. Därigenom bidrog pro- tesforskningen omedvetet till att försvåra funk- tionshindrade barns livsvillkor i stället för att underlätta dem. Människor som har fysiska funktionshinder och är i behov av personlig hjälp befinner sig ofta i ett makt - beroendeförhållande. Det menar (1996) som studerat hur funktions- hindrade personer med stort behov av personlig hjälp upplever sina livsvillkor. Hon menar att människor som ger och administ- rerar hjälp åt dem som behöver hjälp har makt i så motto att de har möjlighet att fatta beslut om den hjälp som skall ges, hur den skall ges, när den skall ges och vilka som skall ge hjälpen. Däri- genom uppstår ett makt-beroendeförhållande mellan människor. Detta kan leda till att människor med stora hjälpbehov blir kränkta i samband med att de får hjälp. Sådana kränkningar leder till att deras självuppfattning och identitet påverkas på ett negativt sätt. menar att denna ojämna maktfördelning bidrar till att många personer med funktionshinder ser sig själva som offer och ur stånd att ta över makten över sina egna liv. På liknande sätt verkar många människor anse det vara självklart att de skall 68 "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER bestämma – trots att de ger hjälp till vuxna människor. anser att detta beror på den bild och de föreställningar av männi- skor med funktionshinder som varit rådande under flera århund- raden. Människor som alltid betraktats som värdelösa, kraftlösa och klena klarar inte av att ta ansvar för sig själva. Föreställ- ningen att deras liv därför måste styras av andra har en naturlig förklaring och är historiskt förankrad hos såväl omgivningen som hos dem själva. På annan plats i kunskapsöversikten redovisas forskning, som rör personalens förhållningssätt till rörelsehindrade personers kroppar och vilka effekter detta får för kroppsuppfattning och integritet. I avsnittet som behandlar några förklaringsmodeller framgår som ett exempel på sociokulturella faktorer, att den så kallade normaliteten också gäller kropp och utseende. Personer med rörelsehinder (ryggmärgsskador) kan lida av att de tidigt uppfattar att de inte är tillräckligt fysiskt tilldragande. Generellt framgår att rörelsehinder tillhör de funktionshinder som hamnar ganska högt upp i den så kallade hierarkin. I sin studie av den socialförsäkringsrättsliga utformningen av handikappbegreppet och den faktiska tillämpningen av de lagar som reglerar handikappersättningen, har Hetzler (1994) funnit att könsdiskriminering förekommer då försäkringskasssan tillämpar reglerna om handikappersättning. Hetzler har funnit att män beviljas ersättning i större utsträckning och med högre belopp än kvinnor. Hetzler uppfattar detta som en systematisk, om än omedveten, diskriminering på könsmässig grund. Könsdiskrimi- nering inom socialförsäkringssystemet, menar , reproduce- rar och återspeglar de makt- och könsskillnader som redan finns i samhället. I en kunskapsöversikt rörande kvinnor och handikapp kunde Helmius (1993) dra slutsatsen att handikappforskning i allmänhet utmärks av en häpnadsväckande könsblindhet. Forskningen inom detta område tycks vila på antagandet att handikappade är en homogen kategori. Endast undantagsvis har resultaten redovisats i ett könsperspektiv. Denna könsblindhet menar hon har historiska "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER 69 Sett ur ett historiskt perspektiv har funktionshindrade kvinnors situation mycket sällan varit föremål för socialpolitiska diskussioner, empiriska studier eller teoretiska analyser. En vänd- punkt i denna trend utgör FN:s arbete under det internationella , då uppmärksamheten riktades mot den inter- nationellt förekommande bristen på systematiskt insamlad kun- skap om funktionshindrade kvinnors situation, vilket ledde till anordnandet av ett internationellt seminarium om funktionshind- rade kvinnor i FN:s regi. Helmius visar i sin kunskapsöversikt att de allra flesta av de studier som finns på temat kvinnor och handikapp har skrivits av funktionshindrade kvinnor. Utav dessa arbeten handlar de flesta om utbildning och arbetsmarknad. Slutsatsen från dessa studier är entydig: handikappade kvinnor är diskriminerade och förtryckta. Det finns undersökningar som pekar på att kvinnor med funk- tionshinder är sämre ställda på arbetsmarknaden än män i mot- svarande situation. Andra undersökningar pekar på att män har lättare att få hemtjänst än kvinnor. Det sammanvägda resultatet av forskning om kvinnor och handikapp pekar på att kvinnor bemöts med bristande förtroende och respekt i samhället, och att det är ett dubbelt handikapp att vara kvinna och funktionshindrad (Helmius 1993). Att vara kvinna, funktionshindrad och av annan etnisk härkomst innebär ett ännu större handikapp. Nyare forskning inom området (se 1997) har kunnat visa att det finns ett ökat intresse för och medvetenhet om att kön spelar en viktig roll när det gäller funktionshindrade personers levnadsvillkor och attityder till dem. Det faktum att hittills- varande forskning har negligerat könsperspektivet i forskning om handikapp visar, enligt , dels att funktionshindrade männi- skor ses som könlösa varelser och dels att de sociala hindren som funktionshindrade personer möter inte uppfattas som ett resultat av existerande sociala könsroller. Som exempel på sociala hinder för unga kvinnor som strävar att utveckla sin kvinnoidentitet, nämner de existerande skönhetsidealen, och att dessa unga kvinnor påtvingas rollen som passiva mottagare. 70 "EM¶TANDET UR OLIKA ASPEKTER 4.4De professionellas bemötande av personer med funktionshinder (1985, 1996) har i sin rapport $ET DOLDA F¶RTRYCKET och i sin doktorsavhandling 2¶STER FR¥N EN ANNAN V¤RLD sökt belysa och förklara några av de organisations- och relationsproblem som finns inom boendeservice för rörelsehindrade personer. Vad är det för slags problem som människor, som bor i och arbetar med boendeservice upplever som viktiga? En väsentlig del av dessa problem är av den sorten som kan hänföras till dåligt bemötande. De förväntningar som skapades när systemet med boendeservice infördes har inte infriats och ett avgörande hinder för detta är per- sonalens attityder. Funktionshindrade personer med boendeser- vice upplever att deras integritet inte blir tillräckligt respekterad, att personalen inte känner förståelse för hyresgästernas situation i tillräcklig utsträckning och att hjälpen går som på löpande band dvs., att attityder och förhållningssätt från personalen gentemot hyresgästerna är av opersonlig karaktär. Utöver det finns det organisatoriska problem som leder till att hyresgäster ständigt måste planera sina eventuella hjälpbehov. Deras valmöjligheter är så gott som obefintliga. Man kan exempelvis inte välja den per- sonal som man vill få hjälp utav. Antingen får man acceptera den person som har blivit utsedd till att hjälpa eller bli utan hjälp. Det innebär att man tvingas ta emot hjälp av alla personer som kommer, också om det i vissa fall strider mot ens egna känslor och önskningar. Hur personalen exempelvis handskas med och förhåller sig till den rörelsehindrades kropp spelar stor roll för hur personens självkänsla och jaguppfattning utvecklas.