sou · GMB3134 · 1999-01-01 00:00:00 — Naturligtvis kan man vara en habil politiker utan att vara bok- mal. Och visst kräver ledande politiska uppdrag så mycket tid, att det inte blir så mycket tid över till annat. Det är som den brittiske labourpolitikern skrev 1980: Maktens människor har ingen tid för läsning, men de som inte läser bör inte anförtros makt. Det är alltså inte för att moralisera över enskilda illiterater i det politiska toppskiktet, jag avslutningsvis tar upp detta ämne. Problemet är att vi har fått ett andligt klimat där boklig bildning närmast anses som snobbigt avvikande. Detta gäller inte bara i politiken. En av de allra mäktigaste männen i svenskt näringsliv uttalade sig i om sitt förhållande till poesi: Det vet jag inte hur det stavas, var hans lakoniska svar. En som skulle ha gillat detta är . Han ville nämligen förbjuda de härskande att läsa poesi eftersom han ansåg att skönlitteraturen fördärvar själen. I får vi veta allt om politikernas vanliga liv, om deras favoritmat och favoritdrycker, om bostad och familj. Men vi får veta mycket litet om deras kulturella intressen. Så behöver det inte vara. I bl.a. , , och har kultur- personligheter haft politiska toppositioner. Jag är övertygad om att det också i finns många politiker som är goda läsare. Det socialdemokratiska landstingsrådet är uppenbar- ligen en av dem. Han sade i : Man måste läsa skönlitteratur om man är landstingsråd. Det är ett sätt att bygga bilder i huvudet som appellerar till kreativiteten. läser jag inga tjänstepapper. Det tråkiga är att så få säger det öppet och att så få aktivt använder litterära tekniker eller referenser i det offentliga samtalet. Det utarmar språket. Orden får sällan lyftkraft, även när tanken inte stilla står. Elakheterna är lika giftiga som lättöl. Det mesta ingår i en tämligen jämntjock verbal smet, vilket är ett skäl till att jag helst undviker att läsa artiklar som är undertecknade (men oftast inte skrivna) av statsråd eller partiledare. En starkare läs- och skrivkultur i det svenska samhället skapas inte genom lagar eller statsbidrag. Det kan bara skapas genom att fler människor utvecklar sin egen läs- och skrivförmåga. Ledande politiker tillhör den grupp som genom sitt eget förhållande till språket påverkar andras inställning till språket. Därmed har de ett personligt ansvar för hur de använder språket. Ett ansvar som man inte kan friköpa sig från genom avlatsbrev i form av pengar eller paragrafer. Min önskedröm är att skrivarglädje och läslust skall få större utrymme i politiken. Mindre av pliktskyldigt producerade texter. Mer av det personligt formulerade engagemanget. Mindre av bud- skapsvälling som rinner genom den passive mottagaren. Mer av fiberrika formuleringar som skapar tuggmotstånd och uppmanar till aktiv läsning. Filosofen skrev 1976: Man skall aldrig glömma att allvarligt tankeutbyte bara är möjligt mellan nakna. Människor, som är påbyltade med prestige eller partisinne eller ikläder sig vad som ligger i ´tiden´ kan man aldrig lära sig något av. Det tydligaste uttrycket för utarmningen av det offentliga samtalet jag kan komma på var den partisekreterare som avfärdade en viktig artikel skriven av en partivän med starkt per- sonligt engagemang med argumentet att skribenten inte represen- terade något. En demokrati, där de enda som yttrar sig är ombuds- män, som levererar färdigförhandlade och färdigkompromissade åsiktspaket, må vara ett ideal för partisekreterare. Men det är en demokrati utan djup. För demokratins skull bör vi sända en budkavle genom nätter och dagar, och århundraden, löpande i sitt angelägna ärende, frambärande från tid till tid det brådskande budet, det yppersta och det främsta. är skriftställare och har varit riksdagsledamot för liberalerna. (1988) Den skötsamme arbetaren: och ideal i ett norrländskt sågverkssamhälle 1880-1930. (1996) Makt & minne: En historia om boken. (1986) Mäktiga massmedier: Studier i politisk opinions- bildning. (1994) Hur medielogiken bidrar till den korta sikten. I Makten över framtiden: Tolv inlägg om långsiktiga politiska beslut. (1996) Är tidningen en kvastfening? Om läs- ningen och den sköra demokratin. I (red) Medierna i samhället: , , . (1998) Om televisionen. (1990) Reflections on the Revolution in Europe. : Chatto & Windus Per I (1998) Litteraturens ställning är förvånansvärt stark. (1976) I egen sak – och andras. (1868) Hvad folket väntar af den nya representationen: Femton bref från en demokrat till svenska medlemmar. (1978) Det mediavridde samfunn. Forhandlingsokonomi og blandingsadministrasjon. och , red. (1998) Opinions- samhället: SOM-undersökningen 1997. (1996) Den svenska litteraturhistorien. (1997) Språket och historien. (1985) Om konsten att läsa och skriva. (1982) Ekonomi och kultur: Betydelsen av en decentraliserad ekonomi. I (red) Kulturen och friheten. Läs- och skrivkommitténs slutbetänkande (1997) Att lämna skolan med rak rygg: Om rätten till skriftspråket och om förskolans och skolans möjligheter att förebygga och möta läs- och skrivsvårig- heter. (1990) Demokrati och makt i . (1998) I är slummen språklig. I Impuls nr 3 och (1997) Kultur, klass och kön. (1995) Literacy, Economy and Society (1990) Muntlig och skriftlig kultur: Teknologise- ringen av ordet. m.fl. (1998) Demokrati och medborgarskap: . (1986) Underhållning till döds. m.fl. (1995) Demokrati som dialog: . (1985) Den nya historielösheten. (1996) Grunden för fortsatt lärande. (1998) Förväntar vi oss bildade politiker? (1997) Den nya muntligheten. (1996) Varför lär inte skolan eleverna att räkna och läsa?. I Magasin nr 1 (1901) land och folk: Historisk- statistisk handbok. (1998) Förslag till handlingsprogram för att främja svenska språket (1995) Hur i all världen läser svenska elever? En jämförande undersökning av barns läsning i 31 länder: nr 78 Utredningen om boken och kulturtidskriften (1997) Boken i tiden.