sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Från andra länder har vi erfarit att det kan vara vär- defullt om kontaktpersonen även finns med och följer upp effekterna av genomgången rehabilitering, kanske genom någon form av uppföljning. Vi föreslår vidare att när det behövs ska komplet- tera arbetsgivarens klargörande av den enskildes rehabiliteringsbehov och att den enskildes rehabiliteringsbehov ska fastställas i en plan utformad av kassan. För att den enskilde ska komma i gång med reha- biliteringen så snabbt som möjligt, föreslår vi att kassans handläggning tidsbestäms. I försäkringskassornas ansvar ingår även att samordna rehabiliteringen och ha uppsikt över de samlade rehabiliteringsinsatser som behövs och att samordna den medicinska, sociala och arbetslivs- inriktade rehabiliteringen. Vid ärendehandläggningen i är det angeläget att ta till vara både mäns och kvinnors värderingar och livserfarenhet. I kassorna är handläggarna i mycket stor utsträckning kvinnor. Vi anser att det ligger ett värde i att det finns både manliga och kvinnliga hand- läggare, som kan diskutera och analysera fakta och problemställningar utifrån sina perspektiv. Vi anser även att det vore värdefullt för det fortsatta arbetet med jämställdheten om RFV bl.a. i sina allmänna råd om rehabilitering till försäkringskassorna pekar på vikten av att rehabiliteringsarbetet be- drivs utifrån mäns och kvinnors skilda behov. Vi vill i sammanhanget peka på att det bör finnas förutsättningar att anlägga ett genderperspektiv på rehabilitering i olika samverkansfor- mer. Finner man åtgärder som är mer ändamålsenliga utifrån kvinnors och mäns olika önskemål, möjligheter, behov och förutsättningar, bör det även leda till att samverkan förbättras. Att det finns förutsättningar att anlägga ett genderperspektiv på rehabiliteringen i samverkansformer framhåller även regeringen i proposition 1996/97:63 (s. 58–59). Sådana projekt torde kunna bedrivas inom ramen för den samverkan som sker mellan myndigheterna. Även i olika former av företagssamverkan bör det finnas sådana förutsättningar, t.ex. i arbetsgivarringar. Enligt direktiven (dir. 1992:50) rörande beaktandet av regionalpolitiska konsekvenser bör kommittér och särskilda utredare belysa regional- politiska konsekvenser av sina förslag. Därvid ska särskilt beaktas hur förslagen påverkar sysselsättningen och den offentliga servicen i olika delar av landet. Vidare ska beaktas hur planerade förändringar av taxor, avgifter, skatter och bidrag påverkar de ekonomiska förutsättningarna för kommunerna, näringsliv och privatpersoner i olika delar av landet. Det finns mycket som talar för att arbetsgivarnas rehabiliterings- insatser kommer att öka genom de förslag vi lägger fram. Rent allmänt kan våra förslag väntas föra med sig att antalet friska personer i produktionen ökar. Sjukskrivning medför avsevärda produktionsbortfall för företagen och i många fall även rehabiliterings- kostnader vid längre sjukfall. Korta sjukfall och snabbt tillfrisknande samt tidiga rehabiliterings- insatser innebär minskade produktionsbortfall och avsevärda samhälls- ekonomiska vinster som gynnar välfärden. kan sysselsättningen komma att påverkas om fler individer förblir friska och i arbete. Våra förslag kan komma att tydliggöra de regionala skillnaderna. Rehabiliteringsinsatserna kan komma att kon- centreras till regioner där det finns behov av åtgärder. Det går emeller- tid inte att förutse hur utfallet kommer att fördela sig i landet. Förslaget om ersättning från sjukförsäkringen för arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder innebär en omfördelning av arbetsgivarens reha- biliteringskostnader till och också mellan arbetsplatser. Det kan stimu- lera verksamheten och också ge möjligheter att fördela kostnader efter bärkraft. Vi lämnar inte några förslag till omorganisation av rehabiliterings- verksamheten. Enligt direktivet om offentliga åtaganden ska vi förutsättningslöst prö- va om det offentliga åtagandet som är föremål för vårt uppdrag bör vara en offentlig angelägenhet. Om prövningen av åtagandet leder till bedömningen att det får anses vara en offentlig angelägenhet ska lämp- lig nivå för verksamheten (t.ex. statlig eller ) anges. Enligt dessa direktiv ska vi också, om förslagen innebär utgiftsökningar eller inkomstminskningar för staten, visa hur dessa ska finansieras samt ana- lysera möjligheter till besparingar och effektiviseringar. Frågor rörande kostnader och finansiering har vi redan behandlat i kap. 9. Det är en allmän uppfattning att socialförsäkringen, som är obliga- torisk för flertalet förmåner enligt nuvarande ordning, ska handhas som en offentlig angelägenhet på statlig nivå. Eftersom svensk socialförsäk- ring har stora inslag av fördelningspolitiska åtgärder talar mycket för att den ska vara ett offentligt åtagande också . Arbetsgivarens rehabiliteringsverksamhet finansieras till stor del av arbetsgivarna själva. En del av verksamheten finansieras med socialav- gifter, allmänna egenavgifter och statsmedel. Vi ser det inte som vårt uppdrag att överväga en ny ordning för den arbetslivsinriktade rehabili- teringen, utan det ska även i första hand ankomma på arbets- givaren att ta ansvar för anställdas behov av rehabilitering. Som vi ser det är det också rimligt att låta ansvaret för rehabilite- ringsverksamheten vara uppdelat på olika aktörer, men låta det övergri- pande ansvaret för individen ligga kvar i statlig regi. 10.5Konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet I direktiven (dir. 1996:49) om konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet anges att alla förslag som läggs fram av kommittér eller utredare ska föregås av en analys och innehålla en redovisning av effekterna för brottsligheten och för det brottsförebyg- gande arbetet. Det gäller bl.a. förslag som rör den sociala välfärden. Om det bedöms att en sådan analys och redovisning inte kan göras på ett meningsfullt sätt till följd av utredningsuppdraget eller ämnets karaktär, ska detta anges och särskilt motiveras. Vårt uppdrag är att utreda och förtydliga arbetsgivarens åtgärds- och kostnadsansvar vid rehabilitering samt att belysa arbetsgivares skilda förutsättningar att fullgöra ett rehabiliteringsansvar. Förslagen ska även omfatta överväganden om sanktionsmöjligheter mot en arbetsgivare som inte uppfyller sitt ansvar. Slutligen ska utredas hur gränsen ska dras mellan rehabiliteringsansvaret som åligger arbetsgivaren och det som i första hand ankommer på , men även på andra berörda aktörer. Vi kan inte se att vårt förslag kan få några direkta konsekvenser för brottsligheten. Indirekt kan det komma att leda till ökade förväntningar på försäkringen från både arbetsgivare och arbetstagare samt i positiv bemärkelse leda till att fler blir rehabiliterade. Möjligheten av att otillbörligt uppbära förmåner eller tillskansa sig täckning för rehabili- teringskostnader kan föranleda ett straffrättsligt ansvar. Vårt förslag ska leda till en mer förutsägbar försäkring och att arbets- givarens ansvar tydliggörs. Förordningen om arbetsgivarens rätt till ersättning för rehabilite- ringskostnader bör särskilt utformas så att risken för missbruk mini- meras. 11.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL 22 kap. Om rehabilitering och rehabiliteringsersättning För att öka tydligheten och få en klarare struktur har kapitlet redigerats om och försetts med underrubriker. Efter inledande bestämmelser, som bl.a. innehåller vissa definitioner, beskrivs rehabiliteringens syfte under en särskild rubrik. Sedan följer, också under särskilda rubriker, de före- slagna bestämmelserna när det gäller den försäkrades eget ansvar, arbetsgivarens ansvar och ansvar för den försäkra- des rehabilitering. Kapitlet avslutas under särskild rubrik av bestäm- melserna om rehabiliteringsersättning. Dessa har lämnats helt orubbade i vårt förslag. Paragrafen innebär i allt väsentligt en omredigering av nuvarande 1 §. I andra stycket har tillagts att bestämmelserna gäller försäkrad som har fått eller riskerar att få sin arbetsförmåga nedsatt på grund av sjuk- dom. I allmänhet aktualiseras frågan om rehabilitering av ett längre eller upprepade korta sjukfall, men den försäkrade kan också av arbets- givaren begära en undersökning av sitt rehabiliteringsbehov om han eller hon – utöver pågående sjukskrivning eller upprepade korta sjuk- fall – lider av vissa sjukdomsbesvär eller har svårigheter att klara sitt nuvarande arbete, jfr bestämmelserna i 5 § som i detta avseende i sina huvuddrag är hämtade från nuvarande 3 §. Bestämmelserna i detta kapitel avser när det gäller arbetsgivares ansvar i första hand arbetslivsinriktad rehabilitering. I första stycket av denna paragraf ges därför en definition av vad som avses med detta begrepp. Definitionen ligger nära de formuleringar som finns i 3 § andra stycket arbetsmiljölagen (1977:1160), AML. Där sägs att arbetsgivaren genom att anpassa arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd ska ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Som framgår av vår redogörelse för nuvarande lagstiftning i betän- kandets 2 kapitel har arbetsmiljölagen lagt ett tämligen omfattande an- svar på arbetsgivaren att anpassa arbetet efter arbetstagarens individu- ella förutsättningar. Den sammanställning vi har gjort i avsnitt 2.3.1 visar att ansvaret enligt AFL och AML delvis överlappar varandra när det gäller anpassning av arbetstagarens arbetssituationen. Vi har övervägt möjligheten att placera nuvarande bestämmelser i om arbetsgivares rehabiliteringsansvar i anslutning till AML:s motsvarande bestämmelser. Vi har dock inte funnit tillräckliga skäl att på det sättet bryta loss bestämmelserna om arbetsgivares rehabilite- ringsansvar från dem som gäller den försäkrades eget ansvar och för- säkringskassans ansvar. Inte heller kan vi finna att en fortsatt överlapp- ning i de båda lagverken behöver innebära några egentliga olägenheter. Som vi har beskrivit i avsnitt 2.3.3 om ersättning för arbetshjälpmedel har försäkringskassorna i samarbete med funnit vä- gar att i det praktiska arbetet skilja vad som är ersättningsbara arbets- hjälpmedel enligt den allmänna sjukförsäkringens bestämmelser från sådana hjälpmedel som arbetsgivaren ska stå kostnaderna för själv en- ligt . Till arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder enligt AFL räknar vi – som har framgått av redogörelsen för propositionsuttalanden i avsnitt 2.3.1 – åtgärder som kan genomföras i eller i anslutning till den egna verksamheten eller sådan åtgärder som syftar till att göra det möjligt för arbetstagaren att vara kvar på arbetsplatsen. Hit hör 1 - anpassning av arbetssituationen enligt AML, 2 - utbildning (om utbildningsbehovet beror på arbetsoförmåga) och 3 - arbetsträning utanför arbetsgivarens verksamhet. Som exempel på anpassning av arbetssituationen enligt AML har vi i avsnitt 2.3.1 angett att -anskaffa tekniska hjälpmedel och särskilda arbetsredskap, -förändra fysiska arbetsmiljön, arbetsorganisationen, arbetsuppgif- terna, arbetsfördelningen, arbetstiderna, arbetsmetoderna, psykolo- giska förhållanden, sociala förhållanden, -tillhandahålla personella stödinsatser samt -genomföra särskilda informationsinsatser, arbetsträning, arbetspröv- ning och omplacering. I 3 kap. 7 § och 8 a § AFL ges hänvisningar till åtgärd enligt 22 kapitlet, varmed avses arbetslivsinriktad åtgärd. På motsvarande sätt har vi i andra stycket av förevarande paragraf hänvisat till de regler om ersätt- ning i form av sjukpenning som kan utges vid medicinsk behandling och medicinsk rehabilitering. Medicinsk behandling eller rehabilitering faller enligt vårt förslag utanför ansvarsbestämmelserna i 22 kapitlet. Vi har ansett att det bör vara en frivillig uppgift för arbetsgivaren att när han ska söka klarlägga den försäkrades rehabiliteringsbehov också undersöka behovet av medi- cinsk rehabilitering, som ju ofta är en del av det samlade rehabiliterings- behovet. Motiven för detta framgår av avsnitt 8.5. Förslaget till precisering av syftet med rehabilitering ansluter nära till den formulering som regeringen har använt i regleringsbrevet för försäkringskassorna för om syftet med samverkan inom rehabiliteringsområdet. Till skillnad från ordalydelsen i nuvarande 2 § utgår vi i förslaget inte från att den försäkrade har drabbats av sjukdom. I 1 § andra stycket har vi i stället angett att bestämmelserna i 22 kapitlet gäller försäkrade som har fått eller riskerar att få sin arbetsförmåga nedsatt på grund av sjukdom. Syftet med rehabilitering enligt de nya formuleringen är emellertid att den enskildes arbetsförmåga ska tas till vara oberoende av orsakerna till nedsättningen av denna . I andra stycket har som ett gemensamt förhållningssätt i allt arbete med rehabilitering angetts att det ska utföras tillsammans med den för- säkrade. Bestämmelsen ersätter nuvarande bestämmelser om samråd i 2 § andra stycket, 3 § och 5 § andra stycket samt om medgivande i 3 § tredje stycket och 5 § tredje stycket. Uttrycket tillsammans, som också används i 9 § socialtjänstlagen (1980:620) i ett likartat sammanhang, understryker att rehabiliteringsarbetet är en gemensam uppgift, där inte minst den försäkrades egen, aktiva medverkan är nödvändig och ett for- mellt samråd eller medgivande inte sällan är otillräckligt. Vi har vidare föreslagit att rehabiliteringen ska komma till stånd i samverkan med den försäkrades arbetstagarorganisation, om den för- säkrade inte motsätter sig det. I 5 § andra stycket nuvarande lag sägs att , om den försäkrade medger det, i arbetet med reha- biliteringen ska samverka med bl.a. den försäkrades arbetstagarorganisa- tion. Enligt uppgift från de fackliga organisationerna är det jämförelsevis sällan som facket blir inkopplat i rehabiliteringsarbetet. Nuvarande lag- bestämmelse tolkas ibland så att facket ska komma med när den för- säkrade begär det. Vi ansluter oss för vår del till uppfattningen att den fackliga orga- nisationen kan utgöra en viktig resurs i rehabiliteringsarbetet. tagarorganisationerna har kunskap och erfarenhet och kan i många fall verka som ett stöd för den enskilde medlemmen i rehabiliteringen. Ge- nom sin anslutning har den försäkrade visat den fackliga organisationen förtroende och överlämnat åt denna att företräda honom eller henne, inte minst i arbetsmiljöfrågor. Vi har mot den bakgrunden ansett att regeln bör omformuleras så att samverkan ska ske, om den försäkrade inte motsätter sig det. Den försäkrades centrala roll i rehabiliteringsarbetet betonas genom att bestämmelsen om den försäkrades eget ansvar har lagts först när huvud- aktörernas ansvar har angetts i denna och följande paragrafer. Det är på den försäkrade själv som det beror om rehabiliterings- åtgärderna ska ha någon framgång. I första stycket understryks att det till den försäkrades ansvar i första hand hör att söka ta till vara den arbetsförmåga han eller hon har så långt detta bara är möjligt. Alla människor, också de med svåra skador, har resurser som är värda att ta till vara. Det är i rehabiliteringssammanhang viktigare att se till möjlig- heterna att klara arbetsuppgifter med den arbetsförmåga som finns kvar än till de hinder att arbeta som sjukdomen eller skadan har fört med sig. Andra stycket inskärper, liksom nuvarande 4 §, den försäkrades skyldighet att upplysa om det som har satt ned arbetsförmågan men betonar också att det är den försäkrade som ofta bäst vet vad som behö- ver göras för att återställa arbetsförmågan. Att rehabiliteringsåtgärder, enligt 3 § andra stycket, ska utredas, planeras och genomföras tillsammans med den försäkrade innebär att han eller hon ska ges möjlighet att påverka innehållet och uppläggningen av rehabiliteringsprocessen. Den försäkrade ska sedan medverka aktivt under hela denna process. Enligt första stycket ska arbetsgivaren söka klarlägga den försäkrades rehabiliteringsbehov. Det innebär en något mer begränsad undersök- ningsplikt än den arbetsgivaren har , när han ska göra en i princip fullständig rehabiliteringsutredning. I stället ska om det behövs enligt 10 § komplettera arbetsgivarens undersökning. Moti- ven till bestämmelsen framgår av avsnitt 8.5. Till stöd för sin undersök- ning ska arbetsgivaren enligt vårt förslag följa en åtgärdslista som fastställer. Också denna beskrivs närmare i avsnitt 8.5. Undersökningsplikten ska emellertid inträda under samma förutsätt- ningar som anges för när en rehabiliteringsutredning ska påbörjas i nuvarande 3 § andra stycket; således när den försäkrade till följd av sjukdom varit helt eller delvis frånvarande från arbetet längre än , när den försäkrades arbete ofta har avbrutits av kortare sjuk- perioder eller när den försäkrade själv begär det. Ansvaret att söka klarlägga den försäkrades rehabiliteringsbehov gäller behovet av arbetslivsinriktad rehabilitering. Att klarlägga beho- vet av t.ex. medicinsk eller social rehabilitering är en frivillig uppgift för arbetsgivaren, se närmare avsnitt 8.5. I arbetet med att söka klar- lägga den försäkrades rehabiliteringsbehov ska arbetsgivaren naturligt- vis i första hand kommunicera med den anställde själv. En viktig expertresurs är företagshälsovården. Även den arbetstagarorganisation som den försäkrade tillhör bör kopplas in, jfr förslaget i 3 § andra stycket. Arbetsgivarens ansvar enligt andra stycket att vidta eller pla- nera nödvändiga åtgärder avser också uteslutande arbetslivsinriktade åtgärder, åtgärder som handlar om att återföra arbetstagaren till arbets- givarens verksamhet eller behålla honom eller henne inom denna. Arbetsgivaren är enligt förslaget i förevarande paragraf skyldig att underrätta om sina åtgärder enligt 5 §. Den tid för underrättelse som föreskrivits har kortats från nuvarande för att tillställa kassan en rehabiliteringsutredning till sex. Skälet är främst det mer begränsade undersökningsansvar som vi nu förslår. Arbetsgivaren ska enligt 12 § lagen (1991:1047) om sjuklön anmäla sjukdomsfall som fortsätter efter sjuklöneperiodens slut inom därefter till . Arbetsgivaren har m.a.o. på sig att anmäla sjukdomsfallet till kassan. Det kan givetvis vara lämpligt att lämna underrättelsen om åtgärderna enligt 5 § . Sexveckors- tiden är tänkt för de fall underrättelsen enligt åtgärdslistan inte hinner bli klar tills sjukdomsanmälan ska ges in. Sexveckorstiden ska räknas från samma tidpunkter som anges i 3 § tredje stycket. Enligt andra stycket ska arbetsgivaren medverka aktivt i den komp- letterande rehabiliteringsutredning som anser behövs. Arbetsgivaren ska visserligen enligt vårt förslag befrias från den nu- varande skyldigheten att företa en fullständig rehabiliteringsutredning. Men det finns anledning att understryka att arbetsgivaren med detta ingalunda är befriad från ansvar för den kompletterande rehabiliterings- utredning som kan behövas göras. Det är utöver den försäkrade själv oftast arbetsgivaren som sitter inne med de uppgifter som är mest cent- rala för utredningen. I kravet på aktiv medverkan ligger bl.a. att arbetsgivaren inte får lägga över ansvaret på kassan att få fram uppgifter som arbetsgivaren har förstahandskännedom om själv. Kassans roll blir i fortsättningen att svara för att arbetsgivarens åtgärdslista kompletteras med nödvändiga uppgifter utanför arbetsgivarens verksamhetsområde, sammanställa allt material och göra en bedömning. I paragrafen läggs fast att arbetsgivaren, utöver undersökningsplikten, har det fulla ansvaret för att det genomförs rehabiliteringsinsatser som siktar till att den försäkrade ska kunna gå tillbaka till sitt gamla arbete eller till ett annat arbete hos arbetsgivaren. Ansvaret gäller således inte rehabiliteringsåtgärder som syftar till ett arbete hos någon annan arbetsgivare. Ansvaret är å andra sidan inte begränsat till åtgärder på den egna arbetsplatsen utan kan också avse t.ex. inskolning, upp- lärning, arbetsträning eller kortare utbildning utanför arbetet. Längre utbildning inom det egna yrket och givetvis till ett annat yrke hör dock enligt nuvarande praxis inte till arbetslivsinriktade åtgär- der som arbetsgivaren vanligtvis svarar för – i annan mån än att ge ledigt från arbetet utbildningen varar. Det är ofta kassan som ansvarar för längre utbildningar och som kan bekosta dem med rehabiliteringsersättning. Arbetsgivarens ansvar för att vidta åtgärder enligt förevarande para- graf gäller så fort anställningen påbörjas, se om motiven för detta av- snitt 8.3. Rehabiliteringsansvaret varar så länge anställningen pågår. I det sammanhanget bör nämnas att enligt lagen (1982:80) om anställ- ningsskydd och vedertagen praxis (se avsnitt 2.5.3) kan uppsägning på grund av sjukdom endast göras i de fall arbetstagarens arbetsförmåga blivit varaktigt nedsatt i sådan mån att han kan utföra arbete av någon betydelse för arbetsgivaren. I arbetsgivarens rehabiliteringsansvar ingår inte bara att arbetsgiva- ren ska göra vad han eller hon kan för att själva insatsen ska komma till stånd, utan det omfattar också ett ansvar för kostnaderna, se 13 §. Av 13 § framgår dock att det utöver nuvarande möjligheter till rehabilite- ringsersättning och bidrag till arbetshjälpmedel kommer att finnas en särskild rätt för arbetsgivaren till ersättning för kostnader för rehabili- teringsåtgärderna enligt föreskrifter som regeringen meddelar. Som vi har redovisat i avsnitt 2.3.1 överlappar bestäm- melserna i arbetsmiljölagen om arbetsgivarens ansvar för att anpassa arbetsförhållandena efter arbetstagarens förutsättningar delvis de före slagna bestämmelserna om arbetsgivarens rehabiliteringsansvar. För att det inte ska uppkomma någon tvekan om att de båda lagkomplexen ska tillämpas oberoende av varandra, har i denna paragraf angetts att ansva- ret enligt 5–7 §§ inte inskränker de skyldigheter som arbetsgivaren har enligt 3 kap. 3 § andra stycket AML. kan behöva klargöra om en viss åtgärd som be- hövs som ett led i rehabiliteringen av den försäkrade redan ingår i arbetsgivarens skyldigheter enligt 3 kap. 3 § andra stycket arbetsmiljö- lagen eller inte. Detta kan inte minst få betydelse när det gäller att be- stämma om sjukförsäkringen enligt 13 § på arbetsgivarens begäran ska ersätta en del av kostnaden eller om arbetsgivaren är skyldig att bära denna helt själv. I andra stycket har det därför angetts att kassan när det behövs får inhämta yttrande från om vad som ingår i arbetsgivarens skyldigheter enligt arbetsmiljölagen. Vårt förslag när det gäller regleringen av ansvar syftar i allt väsentligt till att tydliggöra innehållet i det nuvarande ansva- ret och gränslinjen till arbetsgivarens ansvar. Vi har däremot inte haft i uppdrag att göra någon mer förutsättningslös prövning av vilket ansvar kassan ska ha i skilda hänseenden. Vi har emellertid som framgår av 10 § föreslagit att kassan ska få ett ansvar att komplettera arbetsgivarens un- dersökning av den försäkrades behov av arbetslivsinriktad rehabili- tering i den egna verksamheten med en utredning av övriga rehabilite- ringsbehov. Bestämmelserna i första stycket första meningen motsvarar nuva- rande 5 § andra stycket. De innebär att har ett över- gripande ansvar för att den försäkrades behov av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas – av arbetsgivaren, hälso- och sjuk- vården, eller m.fl. – som behövs för en effek- tiv rehabilitering av den försäkrade. I andra meningen har införts den bestämmelse som finns i nuvarande 5 § fjärde stycket att rehabili- teringsinsatser ska påbörjas så snart det är möjligt av medicinska och andra skäl. I andra stycket har vi tagit in vårt förslag om att på begäran av en arbetsgivare ska utse en särskild handläggare hos sig som arbetsgivarens kontaktperson i rehabiliteringsfrågor. Förslaget har motiverats i avsnitt 8.8. Som vi har angett där är avsikten att kontakt- personen ska utgöra ett stöd inte bara i ett enskilt fall utan också när det gäller arbetsgivarens rehabiliteringsverksamhet generellt.