sou · GMB384 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt många bedömare kommer tjänster som distansutbildning via internet att växa kraftigt när ljud- och bildkommunikation möjliggörs i realtid vilket dock kräver bredbandig kommunikation. Här skall också nämnas nöjesindustrins satsningar på en blandform av utbildning och underhållning, s.k. edutainment. Denna typ av tjänst riktas oftast till barn och ungdom. Några av de vanligaste tjänsterna för kommunikation på internet är elektronisk post (e-post), s.k. chat-tjänster, filöverföring, terminalupp- kopplingar, videokonferenser samt internettelefoni. E-post innebär att ett meddelande skickas från en dator till en annan eller till flera. I en del varianter av e-post kan också gruppkommunika- tion ske. I dessa s.k. elektroniska anslagstavlor,Sys- tems (BBS) eller konferenssystem erbjuds användarna möjlighet att använda e-post, delta i konferenser, hämta filer och kommunicera med andra uppkopplade användare (chat). Distansutbildning är ett område där dessa tjänster kommer till användning för t.ex. diskussioner mellan lärare och elever. Multimediala plattformar utvecklas speciellt för web-baserat läran- Utvecklingen av internettelefoni har gått mycket snabbt. Kvaliteten är dock kanske inte ännu den allra bästa. Som nämnts ovan, har även utvecklingen av telefoni via kabel-TV-nät kommit långt i bl.a. Storbri- tannien. Videokonferenser är den vanligaste benämningen för bild- och ljud- kommunikation mellan två eller flera parter, oftast på ett större geogra- fiskt avstånd från varandra. Dessa konferenssystem används i stor ut- sträckning för utbildning på distans samt för administrativa uppgifter som styrelse- och planeringsmöten. Även www kan användas som en integrerad del av videokonferensen och ersätter då till viss del tidigare programvarubaserade arbetsytor för arbetsdelning. www kan också an- vändas som egen förmedlare av videokonferenser. sat- sas stora resurser på utvecklingen av denna tjänst. SOU 1998:84 Kapitel 2 49 Exempel på underhållningstjänster är olika slag on-line-spel och Video-On-Demand. Utbudet av och intresset för elektronisk handel ökar snabbt. On-line- baserade butiker erbjuder en mängd olika produkter t.ex. CD-skivor, matvaror, böcker, programvaror m.m. Som betalningsmedel används kreditkort eller en form av postorderbeställning. Andra nyttofunktioner är olika former av banktjänster, köp av resor och nyhetsservice. satsade USAs försvarsdepartement pengar på att ta fram en teknik för s.k. paketförmedlad kommunikation mellan dato- rer av olika typ. Det nät som efterhand utvecklades kom att kallas ARPANET. Utvecklingen av datorer och datoranvändning följde med minidato- rer och breddades användningen ytterli- gare genom bl.a. att persondatorerna kom ut på marknaden. började man kunna koppla ihop olika lokala nät över större geografiska avstånd. ARPANET växte och det s.k. TCP/IP-protokollen infördes som standard. 8 delades nätet upp i en militär och en civil del. Den senare behöll namnet ARPANET. Forskare och institutioner inom och utom anslöt sig till detta nät och akademiska nät etablerades över hela världen. På detta vis övergick ARPANET till att helt enkelt bli internet, nätet av alla nät som bygger på internet-teknik och som är sammank opplade för gemen- sam trafik. Datorindustrin satsar nu på utveckling av olika tillämpningar b ygg- da på multimedia, t.ex. videokonferenser för persondatorer. Gemen- samt för dessa tillämpningar är att de skall kunna fungera över nät vil- ket ställer nya krav på tele- och datakommunikationsnäten vad beträffar kapacitet, minimala fördröjningar och feltolerens. Nätkapaciteterna förväntas utvecklas vilket skapar förutsättningar för avancerade appli- kationer. 8 Transmission Control Protocol/Internet Protocol: en samling kommunikations- protokoll som utgör den minsta gemensamma nämnaren för dator som kommuni- cerar i internet. räknar man med att ca 80 miljoner människor har tillgång till internet och antalet växer snabbt. Den snabba tillväxten har i sig föror- sakat vissa problem såsom trafikstockningar. Denna utveckling har bl.a. föranlett drygt ett hundratal universitet i att bilda ett konsor- tium (1996) för att b ygga ett nät med helt andra prestanda än vad det vanliga internet kan ge. Det nya nätet kallas Internet2. Konsortiet skall utveckla avancerad internet-teknik och nya applikationer för mo- dern forskning och utbildning. Det svenska universitetsdatanätet SUNETs utvecklingsplaner följer en liknande strategi.9 De nordiska ländernas gemensamma akademiska datornät NORDUnet har fått i uppdrag att få till stånd ett samarbete med Internet2 i . satsar många företag, myndigheter och organisationer på s.k. intranet dvs. egna interna nät uppb yggda med internet-teknik, med eller utan koppling till det globala internet. World (www) är den snabbast växande tillämp- ningen av internet som kan förmedla text, bilder, ljud och video. Här finns s.k. hemsidor där t.ex. personer eller företag presenterar sig och sin verksamhet. Dokumenten kan vara sammanlänkade med dokument i andra databaser genom s.k. hyperlänkar och bildar härigenom en världsomspännande samling av dokument. P.g.a. den stora och ostrukturerade och oöverskådliga informationsmängden finns olika sökprogram tillgängliga. På detta område kan man förvänta sig en utveckling mot nya och bättre navigeringssystem för att underlätta sök- ningar. Det pågår en ständig utveckling av den tekniska apparaturen och programvaror. I första hand kan man förvänta sig mer användarvänlig utrustning t.ex. skärmar med bättre upplösning, röst- och geststyrsys- tem. Konvergensen mellan olika branscher förväntas, enligt vissa be- dömare, skapa hybrider av t.ex. TV:n och datorn. Det utvecklingsarbete som pågår beträffande datorteknik och programvaror visar att vi endast befinner oss i startgroparna. Var gränserna går för utvecklingen av da- tor- och programteknik är omöjligt att bedöma. Samma sak gäller för lagringsmedier. Vi har snabbt vant oss vid CD-ROM-skivor och musik-CD-skivor. Elektronik- och nöjesindustrin har tillsammans utarbetat ett nytt lagringsmedium DVD (Digital Ver- satile Disc) för att ersätta videokassetter, musik-CD-skivor och CD- ROM-skivor. med fyrdubbel kapacitet motsvarar ca 30 CD-ROM-skivor och kommer att spelas av s.k. multimediamaskiner som kan kopplas till TV:n, stereon och datorn. 9 Se även avsnitt 2.8. Beträffande internetbaserad utbildning kan man konstatera att inter- net gör det relativt enkelt att göra information tillgänglig. Den stora utmaningen ligger dock i att överföra kunskap och att kontrollera att eleverna har tillgodogjort sig materialet. Hitintills har det mesta av programvaruproduktionen av läromedel varit producerat för s.k. nät- verksanslutna datorer, särskilt vad gäller de läromedel som innehåller ljud och rörliga bilder. Inom Internet2 arbetar man med att ta fram en avancerade multimedial plattform för nätburet lärande, s.k. Instructio- nal (). IMS innehåller både tjänster och stan- darder. En viss del av IMSs teknik skulle kunna utvecklas i dagens in- ternetmiljö men de synkrona kommunikationsverktygen och tekniken för att länka och distribuera multimedier kräver nättjänster som ännu inte existerar. I en Internet2-miljö kan t.ex. musikstudier ske på följande sätt. Handledaren kan lokalisera och skicka ut material till eleverna med hjälp av flera slags synkrona och asynkrona verktyg tillgängliga för elev- och handledarkommunikation. Tvåvägskommunikation med vi- deo/audio sammanlänkar t.ex. en musikpedagog vid en högskola med ett jazzband vid ett gymnasium. Förbindelsens höga kvalitet ger jazz- bandet möjlighet att spela tillsammans med musikpedagogen, länka upp till fler platser eller hämta hem bandade video/audio inspelning- ar från nätverksservern. Givetvis kan ovan beskrivna musikövning ock- så bandas och användas i undervisningssyfte . Sammantaget tilldelades 42 högskoleprojekt, 35 folkbildningsprojekt och 23 projekt inom gruppen kommuner och övriga utvecklingsme- del från DUKOM. Dessa 100 projekt fick dela på nästan . Projektens slutrapporter finns tillgängliga via DUKOMs hem- sida () och i databas . I DUKOMs inbjudan till olika utbildningsanordnare att söka medel angavs att en utgångspunkt för projektens utvecklingsarbete skulle vara kursdeltagarnas ansvar för de egna studierna och ökade möjligheter för dem att själva välja studiesätt, tidpunkt för studierna och studietakt. Deltagarautonomi, deltagaranpassning och deltagarinitiativ var vad som efterfrågades och det var också vad man fick. giska idéer formulerades i stort sett i enlighet med DUKOMs intentio- ner. Men även om projekten kom fram till relativt likartade skrivningar i sina ansökningar och redovisade närbesläktade pedagogiska idéer som utgångspunkter för utvecklingsarbetet, innebar detta inte att de utgick från en gemensam teoretisk referensram. Projekten hörde hemma inom högskolan, folkbildningen respektive den kommunala/privata vuxenut- bildningen och inom de tre grupperna hämtades inspiration från olika teoribildningar inom vuxenpedagogisk tradition. Projekten riktades också till delvis olika målgrupper. Bland högskoleprojekten dominerade föreställningar om problem- orientering och problembaserade studier och betydelsen av deltagar- initiativ, flexibilitet och reflexion framhölls. Med kurser baserade på sådana och likartade principer vände man sig antingen till vanliga stu- denter eller till vuxna och yrkesverksamma deltagare i behov av fort- eller vidareutbildning. I de projekt som hörde hemma inom de kommu- nala och privata sfärerna diskuterades projektens uppläggning vanligt- vis i termer hämtade från allmän vuxenpedagogisk teori – reflexion, erfarenhetsanknytning, självständighet – och från teorier om vuxnas lärande i arbetslivet. Målgrupperna utgjordes av vuxna och mestadels yrkesarbetande människor. I folkbildningsprojekten slutligen utgick man i allmänhet från behoven hos utbildningsmässigt eftersatta mål- grupper och koncentrerade arbetet på att överbr ygga de olika studie- hinder som anses hämma dessa gruppers möjligheter att studera. Man hänvisade till studieförbunds och folkhögskolors bildningsideal och förde fram det demokratiska arbetssättet, gruppens självständiga arbete och delaktigheten som pedagogiska rättesnören. Projektens teoretiska idéer sammanföll alltså till stora delar, men i ett avseende skilde de sig markant åt. Både högskoleprojekten och de kommunala projekten framhöll i allmänhet den individuella kun- skapsutvecklingen framför den kollektiva – distansutbildning och IT- stöd både ansågs lämpa sig för och leda till en individualisering av stu- dier och undervisning – medan folkbildningsprojekten konsekvent prio- riterade studiegruppens gemensamma arbete och den kollektivt ut- vecklade kunskapen. Projekten var överens om att kursdeltagarnas behov och erfarenheter skulle ges utrymme i studierna. Hur detta skulle åstadkommas i prakti- ken var däremot inte lika självklart. I ett mindre antal projekt, några få från var och en av de tre grup- perna, gavs kurserna en uttalat flexibel uppläggning med lös struktur och med ambitionen att åstadkomma minsta möjliga styrning från lära- rens eller utbildningsanordnarens sida. Tanken var att prova bärigheten i de teoretiska – deltagarfokuserade, problemorienterade, flexibla och öppna – utgångspunkterna så långt som detta lät sig göras i praktiken. Detta kunde innebära att inga fysiska träffar förekom, att ingen gemen- sam kurslitteratur ingick, att dead-lines och obligatoriska arbetsupp- gifter undveks, att antagningen skedde kontinuerligt och att styrande kursplaner eller studieplaner inte användes. Men för det mesta var kurserna mer styrda. Utrymmet för deltagar- nas egna och individuella initiativ medgavs inom ramarna för en i för- väg bestämd struktur. Utformningen av denna varierade och innebar att deltagarnas rums- och tidsmässiga oberoende reducerades i olika om- fattning och olika avseenden. Vanligast var att kurserna styrdes tidsmässigt. Antagningen skedde vid ett gemensamt tillfälle och för det mesta påbörjade deltagarna i en kurs sina studier . Den studieplan eller arbetsplan som ingick angav kursernas tidsramar, med datum för inlämning av övningar och arbetsuppgifter, för eventuella tentor och för möten. Fysiska möten in- gick i en stor majoritet av projekten. I synnerhet inom folkbildnings- gruppen betonades träffarnas betydelse och här ingick också i allmän- het både fler och längre träffar än i övriga projekt. Men det fysiska mötet uppfattades som nödvändigt också inom flertalet högskole- och kommunprojekt. Det ansågs behövas i början av kurserna för att del- tagarna skulle få en möjlighet att lära känna varandra och för att de skulle kunna erbjudas en introduktion till både kursen som sådan och till det teknikstöd som ingick. Under kursens gång ansågs mötena vik- tiga för framför allt grupparbeten och annan bearbetning av kursinne- hållet och i slutet kunde man behöva ses för eventuell examination. Den utbredda uppslutningen kring de fysiska samlingarna innebar också att deltagarnas rumsliga oberoende i regel begränsades. De förut- sattes genomföra delar av sina studier på bestämda platser (och vid be- stämda tidpunkter). Åtminstone delvis för att inte i onödan minska stu- diernas tillgänglighet, förlades träffarna dock gärna till deltagarnas närhet. av projekten kombinerades gemensamma, centrala sammankomster med lokala dito. Deltagarna träffades i lokala studie- grupper för att studera under lokal handledning – antingen i första hand för att grupparbeta eller få undervisning, som gjordes i många hög- skole- och kommunprojekt, eller för att som i folkbildningsprojekten diskutera och bearbeta kursens kunskapsstoff i seminarieform. I alla kurser medgavs deltagarna viss tidsmässig och viss rumslig frihet, framför allt i genomförandet av de självstudier som alla kurser innehöll. Men generellt sett tycks deltagarinflytandet och deltagar- anpassningen mest uttalat ha kommit till uttryck i fråga om kursernas eller studiernas innehåll . Kursplan eller arbetsplan har visserligen fun- nits och angett kursens innehåll i stora drag och för det mesta har detta innehåll bekräftats av kurslitteratur eller annat förproducerat studie- material. Men sedan har deltagarna kunnat påverka en hel del själva. Övningsuppgifter, grupparbeten och projektarbeten har valts efter in- tresse och kunnat anpassas efter deltagarnas konkreta verklighet. Det har även varit möjligt för var och en att fördjupa sig efter intresse i kur- sens olika delar. Även arbetsformerna har varit möjliga att påverka. Framför allt tycks deltagarna ha kunnat bestämma en hel del över hur och om kur- sens IT-stöd skulle användas. Att deltagarinitiativ och deltagaranpassning skulle prioriteras var man överens om i de flesta projekt, oavsett huvudman. Däremot verka- de det finnas olika svar på frågan om varför detta skulle ske. Bland framför allt folkbildningsprojekten, men även inom många av högsko- lornas och universitetens projekt, motiverades deltagarinflytandet med hjälp av i huvudsak pedagogiska/ideologiska resonemang – utifrån upp- fattningar om vad som kännetecknar god pedagogik och hur denna kan åstadkommas. Bland kommunprojekten, framför allt bland fort- och vidareutbildningarna riktade mot arbetslivets behov och utvecklade i samarbete med privata eller offentliga arbetsgivare, handlade argu- menten oftare om effektivitet och nytta. Den individuella anpassningen ansågs behövas för att tillgodose arbetsmarknadens skiftande behov och för att skapa förutsättningar för var och en att lära i eller i anslut- ning till arbetsliv och yrkesverksamhet. Projektens olika syften tycks ha spelat roll i valet av kursmodell. Grovt uppskattat tycks styrningen, strukturen och kontrollen av delta- garna ha varit störst bland kommunprojekten, mindre bland högsko- leprojekten och minst inom folkbildningens olika projekt. Kommun- projektens kursmodeller framstår generellt sett som mer handfast in- riktade på effektiv kunskapsinhämtning än de två övriga gruppernas. Datorn är det tekniska hjälpmedel som använts mest utbrett inom pro- jekten. Den individuella datorn, försedd med programvara för skriftlig kommunikation och ordbehandling och med möjligheter till uppkopp- ling mot internet, www och andra datorer, har funnits inom nästan samtliga projekt. Och den har i första hand använts för dia- log/kommunikation inom kursen, för det mesta för dialog mellan kur- sens lärare och enskilda deltagare, men också deltagarna emellan. Det betyder att den använts mest frekvent under de inslag av självstudier som ingått i alla kursprojekt och då fungerat som ett distansöverbryg- gande medium för studiehandledning. I den funktionen har den ersatt telefon och brevledes kommunikation som har varit och som fortfaran- de är de vanligaste medierna för handledning inom distansutbildning. Den datorbaserade interaktionen har också, men mer sällan, använts för examination, undervisning (kunskapssökning/presentation ) och grupp- diskussioner. Bildkonferenser har förekommit i ungefär en fjärdedel av projekten, vanligtvis för att förmedla föreläsningar eller annan lärarstyrd handled- ning till olika studiegrupper, alltså som en del av lärarens eller kursan- ordnarens kunskapsförmedling. I några projekt användes bildkonferen- serna också som forum för gruppdiskussioner och seminarier. Framför allt är det inom kommunprojekten som denna teknik valts. Inom hög- skole- och folkbildningsprojekten har bildkonferens bara förekommit i undantagsfall. har använts – om än i ett ganska litet antal projekt – för presentation/förmedling av kunskapsstoff, i första hand alltså som ett stöd för deltagarnas självstudier. Antingen har projekten utvecklat egna skivor eller så har man använt sig av redan existerande. I valet av teknikstöd förespråkade DUKOM realism. Projekten uppmanades t.ex. att välja teknik med hänsyn tagen till deltagarnas kunskapsnivå och ekonomiska förutsättningar och att inte i onödan gö- ra dem till försökskaniner för ny, svårhanterlig och obeprövad teknik. Pedagogiken skulle stå i centrum, inte teknikutvecklingen i sig. Avsik- ten var också att de kurser eller andra utbildningsinslag som produce- rades skulle vara praktiskt genomförbara och kunna ingå som delar av anordnarnas ordinarie utbud. Även dessa önskemål uppfylldes av projekten. För det mesta har den teknik och de tillämpningar valts som bedömts vara billiga, stabila, enkla att använda och mest allmänt tillgängliga. Det är t.ex. ovanligt att man använt sig av tekniska hjälpmedel som inte lärare eller andra pro- jektmedarbetare provat på tidigare. Det är också relativt ovanligt att egna tillämpningar arbetats fram. I de fall då detta skett har nästan all- tid särskild teknisk expertis funnits tillgänglig inom projektet. I något enstaka projekt sägs tekniken ha varit given i förväg och inget egentligt val ägt rum. har använts i något fall för att den funnits tillgänglig och för att den ansågs behöva komma till användning, da- torkonferenssystemet FirstClass gjordes tillgängligt via DUKOMs för- sorg och detta uppfattades i några projekt också som ett krav på använ- dande. IT-stöd och pedagogisk modell I försöken att kombinera olika sorters IT-stöd med olika distanspeda- gogiska modeller, tycks de flesta projekten ha gjort åtminstone två ge- mensamma erfarenheter. För det första har den datorbaserade kommunikationen visat sig svå- rare än väntat att få igång och upprätthålla. I distanskurser med lärare och deltagare skilda åt och/eller rum i åtminstone någon utsträck- ning, blir dialogen och interaktionsmöjligheterna centrala. I projekten har IT-stödet för det mesta använts för just dessa funktioner. Det är kring teknikens potential för kommunikation som de flesta förhopp- ningar knutits och ansträngningar satsats. Men det är bara ibland och i vissa avseenden som man lyckats. Kommunikationen mellan läraren och enskilda kursdeltagare har för det mesta fungerat bra och uppskattats. Lärarna uppges i de flesta pro- jekten ha satsat fler arbetstimmar på individuell handledning via datorn än de normalt sett gör i annan undervisning, men det anses ha varit väl använd tid. Kontakten med deltagarna har blivit personlig och nära och handledningen har fungerat bra. Även deltagarna har varit positiva. Individualiseringen och den för det mesta snabba responsen har upp- fattats som ett stöd i studierna, dessutom för det mesta som ett bättre och mer personligt stöd än normal handledning i andra sorters studier. Däremot har gruppkommunikationen visat sig problematisk. Nästan alla projekt har försökt åstadkomma kommunikation deltagarna emel- lan eller gruppkommunikation via datorerna, för det mesta via dator- konferenssystemet FirstClass eller via andra web-baserade lösningar. Olika gemensamma diskussionsfora har inrättats men i dessa har åt- minstone den synliga aktiviteten i regel varit låg, eller i alla fall väldigt ojämnt fördelad mellan olika deltagare. Majoriteten har nöjt sig med att läsa andras inlägg utan att själva bidra. Orsakerna till denna inaktivitet diskuteras i projekten. Ovana vid datorn och programmet är en förklaring som ges, eller rädsla att ut- trycka sig offentligt i skriftlig form. Tidsbrist anges som en annan för- och även den trilskande tekniken anses ha kunnat påverka akti- viteten. I projekten har många lösningar provats för att få igång gruppkom- munikationen. Lärarna har påmint, uppmuntrat och mer eller mindre försökt tvinga deltagarna att använda datorn för att tala med varandra. En skillnad mellan majoriteten projekt och de projekt där gruppkom- munikationen kommit igång och fungerat under en hel kurs, tycks dock ha varit att deltagarna i de senare har upplevt kommunikationen som i någon mening angelägen eller nödvändig. I de flesta kurser har dator- kommunikationen – datoranvändningen överhuvudtaget – fungerat som Deltagarna har kunnat genomföra sina studier i princip lika väl utan datorn som med den. Och har många låtit bli att använda den. Bildkonferenstekniken har lett till liknande deltagarreaktioner. Även här har gruppkommunikationen visat sig svår att få igång. Deltagarna uppges ofta ha upplevt kommunikationen som alltför offentlig och tek- niken som hämmande, då t.ex. ljud- och bildkvalitet inte alltid varit den bästa och störningar och avbrott i överföringen varit vanliga. Svårigheterna att få igång den IT–baserade gruppkommunikationen tangerar en annan erfarenhet som gjorts inom projekten, nämligen att utan yttre styrning och förbestämd struktur minskar eller dör deltagar- aktiviteten ut. I många projekt startades utvecklingsarbetet med höga ambitioner beträffande deltagaranpassning, deltagaraktivitet och deltagarinitiativ. Distansformen och IT-stödet skulle användas för att skapa deltagar- styrda kurser. I teorin var utrymmet för deltagarinflytande därmed stort, i den senare praktiska planeringen minskade det oftast en del och i ge- nomförandet av kursen upptäckte man att ännu stramare tyglar behöv- des. Utan riktlinjer, t.ex. schemalagda aktiviteter, dead-lines, tydliga arbetsuppgifter och övningar, tenderade deltagaraktiviteten att minska. Dessutom klagade deltagarna, som kände sig övergivna och vilse i en studiesituation där de åtminstone delvis antogs klara både studier och tekniska hjälpmedel själva. De ville ha mer handfast stöd. I flera projekt upplevde lärarna också att själva användandet av tek- niken krävde mer omsorgsfulla förberedelser och mer planering än de var vana vid från tidigare. För att dialog eller diskussioner skulle kom- ma igång, föreläsningar och handledning fungera och sökningar på in- ternet vara möjliga att genomföra och upplevas som meningsfulla, krävdes genomtänkt och ofta detaljerad planering. Även om en av utgångspunkterna i projekten var realism i teknikvalet, även om ambitionen på de flesta håll var att välja enkel, stabil och väl- känd teknik, fick alla tekniska problem.