sou · GMB325d3 · 1999-01-01 00:00:00 — Anledningen till detta är att undersökning ar visar att många med- borgare är intresserade av ett stör re deltagande som brukare av verksamhet, att engagera sig i en styrelse för exem- pelvis skolan eller daghemmet. Vi vet också att i de utsatta stads- SOU 1998:25 Våra bedömning ar och för slag 205 delarna för ekommer detta i mycket liten utsträckning jämför t med i hög- oc h medelinkomstområden. 3.Vi för eslog att om minst hälften av brukarna vid en viss anlägg- ning eller institution så kräver, måste nämnden öv erlämna driften till ett självför valtningsorgan under nämnden. Beredningsarbetet i den demokratiska processen är den fas som i huvudsak styr beslutsfattandet. Medborgarna bör g es möjlighet a tt bereda ärenden och ta fram beslutsunderlag till fullmäktige och stadsdels/kommundels- nämnd. Detta kommer att öka medborgarnas kunskap om och inflytande på den demokratiska processen och sannolikt förbätt - ra de politiska besluten. 5.Motivrätt av beslutsnivå. Kunskapen hos medborgarna om var besluten som rör der as vardag fattas behöver förbättr as. Det behövs oc kså en utökad dialo g och ständig prövning a v vilken beslutsnivå som väljs. Medborgaren som kommer med detta för - slag ges möjlighet a tt kräva en motivering av varför hon eller han inte tillåts fatta beslut själva. 6.En initiativrätt att begära folkomröstning ar på stadsdels/kom- mundelsnivå. Vi för eslog att om av de röstbe - rättigade i en stadsdel/kommundel så kräver skall en rådgivande folkomröstning g enomför as, om inte en kvalificerad majoritet avslår för slaget. En folkomröstning bor de inte vara ett stör ande inslag, utan en metod eller rätt för medbor garna att påverka den politiska dagordningen och stimulera till ökad kunska p om sam- hällslivet. 7.En medborgerlig motionsrätt till stadsdels/kommundelsnämnder. Det skulle minska avståndet mellan väljar e och valda och ge medborgaren en ny möjlighet a tt påverka politiken. Om av de röstberättig ade skrivit under motionen måste den behandlas . Vårt delbetänkande Egenmakt (SOU 1996:177) remitterades aldrig av regeringen, men slutbetänkan - de, som innehöll en del för slag som liknade våra, gick däremot ut på remiss. Öv erlag var remissinstanserna positiva till för slagen. Så var också fallet när vi på eget initiativ sände ut Egenmaktsbetänkandet för synpunkter till ett antal instanser. Dock har regeringen aviserat att de inte ämnar genomför a några av för slagen om folkomröstning , motionsrätt till kommunfullmäkti- ge för medborgare osv. Vi beklagar detta. Ska det demokratiska underskottet i de utsatta stadsdelarna hävas krävs sär skilda insatser. 206 Våra bedömning ar och för slag Vi anser att våra för slag bara är början på en pr ocess som måste intensifieras. Arbetet med att öka människ ors makt över sin egen vardag i de utsatta stadsdelarna bör därför g es stör sta möjlig a stöd och uppmuntran. anser därför a tt det vore lämpligt a tt det inom ramen för en na tionell storstadspolitik ska finnas ett sär skilt ansvar för a tt medverka till att stimulera insatser som främjar ökad makt för invånar na i de utsatta stadsdelarna, som ligger i linje med det egen- maktsperspektiv och de för slag som presenterades i vår t delbetän - kande Egenmakt (SOU 1996:177). Uppmuntra kooperativ verksamhet i de utsatta stadsdelarna I del 2 visade vi att behovet av och möjligheter na till kooperativ utveckling i de utsatta stadsdelarna är betydande, men att kunskapen och kännedomen om den kooperativa verksamhetsformen är ytterst bristfällig. Detta problem löses effektivast genom utbildning av och information till både blivande kooperatör er och de olika samhällsak- tör er som kommer i kontakt med dessa. Det handlar också om att sprida kooperativa exempel och modeller som för ebilder och möjli - ga lösning ar. Statsbidrag utgår för a tt stimulera kooperativ utveckling. Merparten av stödet går till lokala k ooperativa utveck- lingscentran (LKU). Dessa har till uppgift att sprida information om den kooperativa verksamhetsformen samt ge stöd oc h råd till perso- ner som vill starta nya kooperativa för etag. Regeringen uppmärksammade höstbudget särskilt behovet av att stärka kunskapsbildningen om den kooperativa verk- samhetsformen hos myndigheter och andra organ som har till upp- gift att stödja nyför etagande. Regeringen anser att statsbidraget bör koncentreras till kostnadsfri information och rådgivning. anser med anledning av detta att regeringen bör a vsätta sär skilda medel inom ramen för ansla get om stöd till kooperativ utveckling för inf ormations- och utbildningsinsatser i storstäder nas utsatta stadsdelar . Dessa medel kan sedan de lokala kooperativa utvecklingscentrana ansöka om. SOU 1998:25 Våra bedömning ar och för slag 207 Att främja och utveckla folkhälsoarbetet Att tyngdpunkten i folkhälsoarbetet bedrivs med målsättning en att minska ojämlikhet i hälsa är enligt Stor stadskommittén det primära och en för utsättning för a tt det skall ha legitimitet bland medborgar- na. Vi har i del 1 belyst hur ojämlikheten i hälsa har öka t . Det är tveksamt om den tillämpade geografiska behovs- anpassningen av resurser, framför allt inom landstingssektor n, är en tillräcklig åtgär d för a tt skillnaderna i hälsotillstånd ska minska i alla områden – enligt WHO:s mål. En annan för utsättning är a tt folkhälsoarbetet är åtgär dsinriktat och bedrivs på vetenskaplig grund även om det är svår t att bevisa sambandet mellan en för ebyggande insats och utebliven sjukdom eller ohälsa än mellan en sjukvår dsinsats och tillfrisknande. Mot denna bakgrund är det angeläget att för djupa analyserna om vilka faktorer som bestämmer ohälsans sociala för delning och vilka åtgär - der som krävs för a tt överbrygga hälsoklyftorna i samhället. För a tt utsatta områden ska kunna tilldelas skäliga resurser måste andra för delningsgrunder tillämpas. Andra indexmått än de tr aditio- nella, såsom ålder sför delning, spädbarnsdödlighet, födelsevikter, ohälsotal och dödlighet upp till s ålder måste utarbetas för a tt problemkomplexiteten i vissa utsatta områden ska kunna synlig- gör as. Det torde vara möjligt a tt uppmärksamma utvecklingen av segregationen, där till exempel andelen utländska medborgare, arbetslösa, behovet av tolkningshjälp, andelen personer i arbets- marknadspolitiska åtgär der, socialbidragstagare, andelen enföräl - dershushåll, för tidspensionärer och flyttningar relaterat till befolk- ningssammansättningen i olika områden sammanvägs i ett socialt index, så att skäliga resuser kan för delas till primärvården. Likaså att följa oc h redovisa sådana index systematiskt med målsättning en att minska negativ segregation. Parallellt bör andr a effektmått, som uttrycker livskvalitet och välbefinnande, utvecklas och användas. För a tt minskad ojämlikhet i hälsa skall uppnås anser Stor stads- kommittén att insatser och resurser måste för delas ojämt mellan olika geografiska områden så a tt vi kan uppnå välfär d för alla oc h inte bara för mång a. Vi anser att folkhälsan är en del av välfär den. Möjlighet till utveckling av andra för delningsindex bör stim uleras så att välfär d för alla kan gälla. Det är också av stor vikt att inom ramen för en allmän f olkhälso- politik utarbeta hälsopolitiska jämlikhetsstrategier som präglas av ett genusperspektiv, för a tt minska risken för sjukdom oc h tidig död i befolkningen och speciellt bland de minst gynnade grupperna. 208 Våra bedömning ar och för slag SOU 1998:25 Primärvårdens betydelse på lokal nivå I oc h borg pågår det ett arbete med a tt inrätta lokala folkhälsoråd . Med områdesansvar och samverkan kan folkhälsorå - den med sin lokala för ankring och koppling till stadsdelsnämndernas arbete utveckla samverkan mellan mödr a-, barn- och skolhälsovård, allmänläkar e och distriktssköter skor samt öka samarbetet mellan stadsdelsnämnder, primärvård, för säkringskassa, arbetsför medling- ar, lokala näringsidkare och övr iga lokala resurser. Ökad samv erkan mellan arbetsliv, skola, socialtjänst, fritid, omsorg, primärvård med målet att skapa ökad involvering och delaktighet av brukarna likaså. I detta sammanhang har primärvården ett betydande ansvar. Vi tycker det är viktigt att för tydliga primärvårdens roll. Ett led i detta arbete bör vara att utöver medicinsk personal knyta beteende- vetare till verksamheten. Likaså att utveckla samarbetet med stads- delssnämnderna och deras befolkningsansvar – inte minst vad gäller det för ebyggande folkhälsoarbetet. Skolhälsovårdens position bör också kunna för tydligas och utvecklas. Vi känner en viss oro för det för slag som HSU 2000 har lagt i del- betänkandet En tydligare roll för hälso- oc h sjukvården i folkhälso- arbetet (SOU 1997:119). Här sägs a tt primärvårdens främsta skyl- dighet är att utveckla det individinriktade arbetet. Om primärvårdens engagemang begränsas kan detta motverka en utveckling av hälso- och sjukvårdens roll i det lokala och regionala folkhälsoarbetet och för svåra möjligheter na att minska ojämlikheten i hälsan. Ett ansvar som endast utgår ifrån individperspektivet stimulerar inte till att vårdpersonal sätter in individen i ett brett socialt sam- manhang för a tt se samband till exempel med arbetslöshet oc h den fysiska och psykiska hälsosituationen. Saknas denna insikt att se samband är risken stor att ett begränsat synsätt bidrar till att öka de sociala skillnaderna i hälsa. För slaget innebär ett allvarligt hinder för primärvården att arbeta miljö- oc h samhällsinriktat och samverkan med kommuner, stadsdelsnämnder och frivilliga organisationer kommer att begränsas snarare än vidareutvecklas. anser att för ebyggande hälsoarbete bör ha fokus på såväl r iskgrupper som utsatta områden. Verksamheter som mödr avårdscentraler, barnavårdscentraler och allmänna vår dcentra- ler samt skolhälsovården bör oc h kan bidra till ökad jämlikhet i hälsa genom att de är utformade som generella insatser som når alla. För att de generella insatserna skall kunna ha en utjämnande och jämlik- hetsskapande funktion måste selektiva insatser ske inom ramen för de generella insatserna. anser att närheten till Våra bedömning ar och för slag 209 verksamheter som mödr avårdscentraler, barnavårdscentraler, vård- centraler, familjecentraler och skolhälsovården bör pr ioriteras i de utsatta områdena. Regeringen har konstaterat att analyser av orsaker till skillnader i hälsa kräver en tvärvetenskaplig ansats och tvärvetenskapliga forsk- ningsmiljöer. anser att detta utgör en betydelse - full och väsentlig grund för de fr amtida forskningsinsatserna för a tt minska ojämlikheten i hälsa. Staten har ansvaret när det gäller a tt skapa för utsättningar för en god hälsa och att utjämna sociala och geografiska skillnader i häl- soutveckling, därför bör stödet till f olkhälsovetenskaplig forskning och utveckling utgå ifrån välfär dsperspektivet, så att forskningen fokuseras på för delningen av samhällets resurser och för delningens orsaker och konsekvenser för a tt välfär d för alla skall uppnås. Andra centrala forsknings- och utvecklingsområden som också bör ingå i en tvär vetenskaplig ansats bör vara metodutveckling vad avser hälsokonsekvensanalyser samt implementering- och utvärde- ringsforskning av nya för delningsindex. Det finns rika kunskaper om olika biologiska, sociala och fysiska riskfaktorers betydelse för f olkhälsan och man kan konstatera att det råder ett samband mellan sociala och ekonomiska påfrestningar och ohälsa. Problemformuleringar och forskningsansatser inom folkhäl- soområdet borde därför i stör re utsträckning fokusera på människors villkor och dess påverkan på kvinnors och mäns hälsa oc h ohälsa. Forskningsinsatser kring samhälle och hälsa bör därför pr ioriteras. esland har i bilaga, Att se det man inte kan se, markerat att könsper spektivet i den mån man funderar över det har rör t sig kring biologiserandet och psykologiserandet av könsskillnader i sjukdomsmönster. Ör esland skriver vidare: Väldigt lite har f okuserats på hur li vsvillkor, såsom dub belarbete, rädsla, obefint- liga påv erkansmöjligheter, stress, kränkning ar av sexuell och annan art m m kan bidra till ohälsa, sådana li vsvillkor som ensamma mammor, ungdomar och barn lever under i storstäder nas utsatta områden. Änn u mindre har fokuserats på hur man klarar av sitt liv för a tt inte bli sjuk och hur och vilka kunskaper man har för att ´vårda sig själv´, eller sina anhör iga i hemmet.5 anser att forskning kring samhälle och hälsa med en tvärvetenskaplig ansats bör pr ioriteras, där bland annat väl- färdsforskning, socialt arbete och folkhälsoforskning ingår, med fokus på levnadsvillkoren i de geografiskt utsatta storstadsområde- 210 Våra bedömning ar och för slag För a tt detta ska bli möjligt bör r egeringen uppdra åt olika forsk- ningsråd att inom sina forskningsanslag avsätta medel för f orskning kring levnadsvillkor för både män oc h kvinnor i storstädernas utsat- ta områden. anser att det på den nationella nivån ligger ett ansvar för a tt samla, sprida och bidra till att förbättr a kunskapen om effektiva metoder i folkhälsoarbetet. Likaså är metodutv eckling inom folkhälsoforskning och välfär dsforskning nöd vändigt för a tt genusperspektivet skall bli synbart. Staten bör därför f inna former för a tt stödja metodutv eckling och utvärdera dessa metoder. Incitament bör ska pas för a tt forskningsresultat sprids och kommer till användning i det praktiska folkhälsoarbetet. Sär skilt för a tt öka kunskaper om vilka metoder som når utsatta grupper och som för - bättrar levnadsvillkoren, ger goda resultat och som är kostnadseffek- tiva. Likaså bör bättr e metoder och tydligare mål inom det lokala folk- hälsoarbetet med inriktning på livskvalitet, frisk- och skyddsfaktorer samt stödjande miljöer utv ecklas. Arbetet för a tt utveckla hälsokon- sekvensbeskrivningar som lyfter fram hälsokonsekvenserna av den yttre och inre miljön bör påsk yndas. I ett regionalt utvecklingsperspektiv anser att samverkan mellan landsting, kommuner och mindre och medelstora högskolor är av stor strategisk betydelse för f olkhälsoutvecklingen. Utbildning och forskning spelar en avgör ande roll för en r egions utveckling. Högskolorna har goda möjligheter a tt genom sin forsknings- och utvecklingsverksamhet tillgodose regionens behov av kunskap både inom den sociala sektorn och välfär dsområdet och är dessutom ett kraftfullt instrument för a tt skapa tillväxt och utveckling i regionen. Högskolorna kan också bidra till en ökad samverkan mellan närings- liv och offentlig sektor. Våra bedömning ar och för slag 211 Vi har i del 2 betonat att landstingens forsknings- och utvecklings- verksamhet utgör en viktig del i den tillämpade sv enska folkhälso- forskningen. Kommunerna saknar i flertalet fall forskningstra- dition och strukturer för a tt ta detta ansvar. Därför bör samor dning kunna komma till stånd med det arbete som bedrivs av landstingens samhällsmedicinska funktioner, kommunernas folkhälsoarbete samt universitet och högskolor. En samordning mellan samhällsmedicin och åtgär dsinriktad forskning skulle kunna leda till att forskningen får en bättr e koppling till praktiska frågeställningar. skulle inflödet från f orsk- ningen till den praktiska verksamheten kunna underlättas. Detta skulle kunna förbättr a tolkningen av forskningsresultat som behoven av att få praktiska frågeställningar belysta utifrån for- skarperspektivet skulle kunna öka. De lokala folkhälsoråden tor de kunna utveckla sitt arbete där man sammanfogar olika tvärsektoriella verksamheter med lokalt för an- krat folkhälsoarbetet. Det torde också vara möjligt a tt inom ramen för detta arbete star ta forskningsbaserad för söksverksamhet för a tt förbättr a livskvalitet och hälsa. Folkhälsofråg orna i en politik för storstäderna är öv ertygad om behovet av en utveckling av folkhälsofråg orna med fokus på stor städer nas utsatta områden är nöd vändigt. Ansvaret ålig ger a tt: –främja en utvidgning a v forskning som berör f olkhälsofråg or i utsatta områden och som har som mål a tt åstadk omma en bättre koppling mellan praktik och teori, –prioritera insatser som syftar till att förbättr a folkhälsan i dessa stadsdelar utifrån ett hälsopolitiskt jämlikhetsper spektiv. behöver en storstadspolitik för hela landet! Inledningsvis slog vi fast att det är nöd vändigt att bedriva en tudelad politisk handlingsstrategi för a tt effektivt motverka segregationens orsaker och verkningar. Dels handlar det om att genomför a struktu- rella åtgär der inom en rad områden som vi i för egående avsnitt har pekat på, dels genomför a en nationell storstadspolitik. Det är en politik som ska betona vikten av att främja en utveckling mot mer rättvisa och jämlika livschanser i storstäderna. För a tt uppnå detta 212 Våra bedömning ar och för slag fordras arbete, utbildning, en bra boendemiljö, vård och omsorg, god hälsa och en levande och stark demokrati. Det handlar också om att ta vara på den speciella dynamik som finns i de enskilda utsatta stadsdelarna och de resurser som människorna där förf ogar över. Härigenom skapas för utsättningar för människ orna att för verkliga sina inneboende drömmar om ett g ott liv. Nöd vändigheten av en särskild politik för de utsa tta stadsdelarna i storstäderna har regeringen redan slagit fast, dels genom inrättan- det av det särskilda stödet till utsa tta bostadsområden, dels i propo- sitionen , mångfalden och framtiden där det understryks att det är av nationellt intresse att bryta segregationen. arbetsmarknadsutskott har i sitt betänkande angående det regional- politiska utgiftsområdet s höstbudget också uppmär ksam- mat problemet med segregation i storstäderna. Utskottet anser att det finns starka skäl att vidta särskilda insatser för a tt motverka omfat- tande arbetslöshet oc h utanför skap i storstädernas utsatta stadsdelar. Utskottet uppmanar även regeringen att lämna för slag till hur segre- gationen i storstäderna ska kunna motverkas i samband med vårbud- geten 1998. Internationella erfarenheter visar dessutom att särskilt riktade storstadspolitiska insatser gentemot utsatta stadsdelar kan vara framgångsrika. Det finns också ett behov av en nationell storstadspolitik mot bak- grund av storstädernas roll som motor för den na ekonomis- ka utvecklingen. För lorar våra storstäder i konkurrenskraft så drab- bar detta också övr iga landet negativt. Ska storstäderna bibehålla och förbättr a sin konkurrenskraft är det också nöd vändigt att deras soci- ala och ekologiska hållbarhet utvecklas. Ytterligare ett starkt vägande skäl för en na tionell storstadspolitik är att storstädernas finansiella situation inte tillåter någ ra stör re egenfinansierade insatser för a tt motverka segregationen. Deras resursför delningsystem erbjuder för visso en relativ god för delnings- politisk träffsäkerhet, dvs. invånarna betalar skatt efter för måga och erbjuds offentliga tjänster och erhåller transfereringar efter behov. Dessvärre är inte detta tillräc kligt för a tt garantera en generell väl- färd och rättvisa och jämlika livschanser för invånarna i de utsatta stadsdelarna. 5 Bilaga till SOU 1998:25, Att se det man inte ser, SOU 1998:25 Våra bedömning ar och för slag 213 Långsiktighet, kontinuitet och samordning är nöd vändigt Ett av regeringens motiv till att inrätta ett sär skilt stöd för utsa tta bostadsområden var att man hade kritiska synpunkter på kommuner- nas för måga att initiera och samordna den mängd varierande och kompletterande insatser som behövs för a tt få till stånd en varaktig förändr ing i dessa områden. Denna kritik är delvis befogad, men ansvaret för kommunernas agerande vilar också tungt på sta ten, enligt . Vi konstaterade att de statliga insatserna i de utsatta stadsdelarna under ofta har kännetecknats av brist på långsiktig - het, kontinuitet och samordning. Vi konstaterar dessvärre också att det inte har skett några stör re förbättr ingar inom detta området . Flera stör re insatser genomför s både i traditionell projektform och i programform i de aktuella stadsdelarna, utan att de samordnas på ett tillfredsställande sätt. Vi är öv ertygade om att sam- ordningsbristerna effektivt skulle överbryggas om staten agerade samfällt i fråg or som berör segregationsproblematiken. Regeringens stöd till de utsa tta bostadsområdena, som för st och främst tar sikte på öka t arbetskraftsdeltagande, kvaliteten i skolan och förbättr ad offentlig och kommersiell service, tycker vi är en högst ang elägen satsning och svarar i stor utsträckning mot de krav som bör ställas på of fentliga insatser mot segregation. Regeringen har dock för avsikt att koncentrera stödet under per ioden –2000 till ett mindre antal utsatta stadsdelar för a tt därigenom skapa natio- nella exempel på hur segregationen kan brytas. För visso finns det skäl som talar för en sådan ändr ing, men menar regeringen allvar med sin ambition att åstadkomma en samhällelig kraftsamling mot segregation, där det politiska arbetet kännetec knas av långsiktighet och kontinuitet, är detta inte tillräc kligt. Behovet av nationella exempel och ytterligare metodutveckling torde vara begränsat bland storstadskommunerna. Idérikedomen, kunskapen och en befolkning med kraft och resurser är deras främsta tillgång . Det som däremot saknas är tillräc kligt juridiskt, organisatoriskt och finansiellt utrymme att angripa problemen och utveckla möjligheter - na. Således behövs istället en kr aftfull vidareutveckling av den redan påbörjade sa tsningen på utsatta stadsdelar för a tt effektivt motverka den allvarliga situationen i storstäderna, som vi har belyst i detta slutbetänkande. för eslår därför a tt regeringen utformar en sär- skild nationell storstadspolitik som utifrån ett helhetsperspektiv ska- 214 Våra bedömning ar och för slag SOU 1998:25 par långsiktighet, kontinuitet och samordning av statens insatser mot segregation och som främjar en social, ekologisk och ekonomisk hållbar utveckling i storstäderna. Vårt för slag till nationell storstadspolitik ligger i linje med de bedömning ar som Bostadspolitiska utredningen och Invandrar- politiska kommittén gjorde i sina respektive slutbetänkanden. Den nationella storstadspolitiken bör för st och främst inriktas på att för stärka och utveckla arbetslinjen, förbättr a uppväxtvillkoren för barn och ungdomar, initiera en utveckling av egenmakt, folkhälsa samt bostads- och stadsbyggnadspolitiska frågor, som redovisades tidigare. Som vi nämnde inledningsvis bör huvuduppg iften för den na tio- nella storstadspolitiken vara att ge stöd till kommunerna så att de kan fullfölja sitt ansvar för den g enerella välfär dspolitiken i avvaktan på att de nöd vändiga strukturella åtgär derna har vunnit terräng i de utsatta stadsdelarna. Staten ska följaktlig en inte överta kommunernas ansvar, utan arbeta för a tt skapa goda för utsättningar för kommunerna att framle- des hantera sina åliggande själva. I likhet med regionalpolitiken ska det vara möjligt a tt inom ramen för den na storstadspolitiken utveckla olika former av stödin - satser för lokala stor stadspolitiska insatser, synnerhet i utsatta stads- delar. Det ska vara frivilligt för kommunerna att ansöka om sådant stöd hos r egeringen. Den kommun som ansöker bör pr esentera en lokal handlingsplan som beskriver hur och till vad stödet ska användas. På g rundval av denna handlingsplan upprättar sedan stat och kommun ett kontrakt. Kontraktsmodellen är att för edra mot bakgrund av att varje kom- muns storstadspolitiska insatser och dess finansiering bör skräd dar- sys efter de lokala för utsättningarna. Ett traditionellt ansökningsför - farande befarar vi kommer att leda till ett behov av generella kriteri- er. Erfarenheterna av en sådan modell för stöd till utsa tta stadsdelar är inte enbart positiva. Ansökning arna anpassas mer efter villkoren än viljan att hitta nya lösning ar och möjligheter. Ett kontrakt mellan stat och kommun skulle också manifesterar båda parters ömsesidig a ansvar för utvecklingen i de utsatta stadsdelarna.