sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Vi vill slå fast att ingenting i direktiven ger oss anledning att liksom Sjuk- och arbetsskadekommittén också pröva ett alternativ med en mer renodlad privatisering av arbetsskadeförsäkringen, alltså ett alternativ där arbetsgivarna – låt vara enligt lag – har att teckna en försäkring för sina anställda hos en valfri försäkringsgivare. Frågan om en sådan privatisering finner vi därmed vara avförd från diskussionen i samband med vår utredning. 10.3Direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén I avsaknad av närmare direktiv för vår utredning av alternativet med en obligatorisk tilläggsförsäkring kan en viss ledning för vårt arbete häm- tas från de direktiv som en gång gavs Sjuk- och arbetsskadekommittén i denna fråga. Kommittén föregicks av Sjuk- och arbetsskadeberedningen. Denna tillsattes 1993 och hade i uppdrag att lämna förslag till en ny ordning för lagfästa försäkringsersättningar vid sjukdom och arbetsskada som innebar att försäkringsutgifterna inte ingick i statsbudgeten. Av direktiven (Dir. 1993:44) till beredningen framgick att huvud- alternativet skulle vara att föra över försäkringarna till arbetsmarkna- dens parter och därmed skapa förutsättningar för att kostnaderna för sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna beaktades inom ramen för löne- bildningen. Beredningen skulle också överväga dels vilka alternativ det fanns att utveckla de nuvarande försäkringssystemen, dels ett alternativ där sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna tecknades som obligatoriska försäkringar hos konkurrerande försäkringsgivare. Sjuk- och arbetsskadeberedningen fick nya direktiv och ombildades till en parlamentarisk kommitté. I de nya direktiven (1995:54) betonades inledningsvis i ett allmänt avsnitt om tilläggsför- säkringar att inriktningen borde vara att behålla nuvarande ordning med en allmän försäkring som ger ersättning upp till en viss nivå och tilläggsförsäkringar som i vissa fall ger kompletterande ersättning där- utöver. Genom att det organisatoriska och finansiella ansvaret för dessa tilläggsförsäkringar ligger på arbetsmarknadens parter tar parterna an- svar för en del av det samlade försäkringsskyddet, och omfattningen av detta vägs mot tillgängligt löneutrymme. 300 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING Vidare framhölls att parterna bör ha så stor frihet som möjligt att ut- forma villkoren i tilläggsförsäkringar i förhandlingar utan statlig in- blandning. Men eftersom de olika försäkringarna samspelar med var- andra och det samlade försäkringsskyddet ska uppfylla krav på effek- tivitet och rättvisa, finns det såväl samhällsekonomiska som statsfinan- siella skäl att ställa krav på villkoren i tilläggsförsäkringarna. Till dessa hör att tilläggsförsäkringarna inte bör leda till att den självrisk försvinner som bör finnas för att det samlade försäkrings- skyddet ska vara effektivt. Det bör också undvikas att försäkrings- villkoren på ett omotiverat sätt i allt för hög grad kommer att skilja sig åt mellan grupper och avtalsområden. är en försäkringsstruktur som uppfattas som orättvis inte stabil. En utgångspunkt borde vara att den allmänna försäkringen inte skulle behöva innehålla några minskningsregler. Om det visar sig nöd- vändigt för att uppnå ett samlat försäkringsskydd som är rättvist och effektivt, ska statens möjligheter att sätta ramar för utformningen av tilläggsförsäkringar analyseras. Analysen borde bl.a. omfatta både de minskningsregler som fanns i sjukpenningförsäkringen och möjlighe- terna att inom försäkrings- och skattelagstiftning sätta ramar för det försäkringsskydd som går utöver vad den allmänna försäkringen ger. Det framhölls i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén att tilläggsförsäkringarna bör b ygga på friv illiga överenskommelser. Men när det gäller försäkring för inkomstbortfall vid nedsatt arbetsförmåga orsakad av arbetsskada borde det dock finnas en lagstadgad skyldighet att teckna tilläggsförsäkring. Kommittén borde särskilt analysera hur en sådan tilläggsförsäkring vid arbetsskada, finansierad och skött av ar- betsmarknadens parter, borde samordnas med den allmänna ohälsoför- säkringen. Särskilda överväganden kunde därvid behöva göras såvitt gäller ersättning för arbetsskada för egenföretagare och uppdragstagare. I fråga om arbetsskadebegreppet borde nuvarande regler tas som ut- gångspunkt för vad som skulle godtas som arbetsskada. Inriktningen borde således vara att de grundläggande försäkrings- villkoren för arbetskadeförsäkringen samt formerna för finansieringen läggs fast i lag. Arbetsmarknadens parter ansvarar för finansieringen så att försäkringens kostnader beaktas inom ramen för lönebildningen. Arbetsmarknadens parter borde vidare enligt direktiven bilda en särskild referensgrupp som under ledning av kommitténs ordförande bl.a. skulle söka finna en samsyn kring ramarna för tilläggsförsäk- ringar. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 301 10.4Sjuk- och arbetsskadekommitténs arbete I delbetänkandet framhåller kommittén att den tilläggsförsäkring vid arbetsskada som anges i direktiven skiljer sig från dagens komplette- ringar enligt kollektivavtal bl.a. genom att det materiella innehållet i tilläggsförsäkringen till vissa delar ska läggas fast i lag. Detsamma ska också gälla formerna för finansiering och administration. Kommitténs diskussioner har därför i huvudsak kommit att gälla de frågor kring ut- formningen av försäkringsskyddet som skulle behöva bli föremål för lagstiftning. Kommittén har granskat frågor om försäkrad personkrets, skadebegrepp, ersättningsregler, finansieringsformer samt alternativ till övergångsbestämmelser. Vidare har kommittén diskuterat vilka krav t.ex. EG-rätten ställer på formerna för administration av en sådan för- säkring. Övriga frågor hade kommittén överlåtit till diskussion mellan de re- presentanter för arbetsmarknadens parter som ingick som sakkunniga i kommittén. Vid sammanträde i referensgruppen kunde gruppen kon- statera att den samsyn i fråga om tilläggsförsäkringar som är nödvändig för att bedriva ett arbete inom gruppen saknades. Av den anledningen fann kommittén det inte meningsfullt att fortsätta arbetet med att utreda förutsättningar och former för den tilläggsförsäkring vid arbetsskada som hade angetts i direktiven. 10.5Våra överväganden och förslag Det är naturligt att vi så långt möjligt tar vid där Sjuk- och arbets- skadekommittén slutade. Vårt uppdrag enligt direktiven är att pröva ett alternativ till nuvarande arbetsskadeförsäkring som innebär en av ar- betsmarknadens parter organiserad och finansierad obligatorisk tilläggsförsäkring vid arbetsskada (i fortsättningen förkortad TVA). En utgångspunkt som vi kan ha är som tidigare nämnts att söka viss led- ning från de tidigare kommittédirektiven. ska vi iaktta de förutsättningar som angetts i våra direktiv för vår prövning av huvud- alternativet med en fortsatt offentlig försäkring. TVA innebär att kostnaderna för arbetsskadeförsäkringen mer uttalat ses som produktionskostnader. I fortsättningen skulle försäkringens 302 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING kostnader – åtminstone för nya skador – inte längre belasta statsbud- geten. Som framhölls i direktiven till Sjuk- och arbetsskadekommittén tar arbetsmarknadens parter ett ansvar för en del av det samlade försäk- ringsskyddet genom att svara organisatoriskt och finansiellt för en tilläggsförsäkring. Eftersom kostnaderna för TVA ska betalas av ar- betsgivaren och därmed, åtminstone indirekt, kan inkräkta på det sam- lade löneutrymmet, finns det ett gemensamt intresse hos parterna att se till att kostnaderna är skäliga i förhållande till nyttan med försäkringen – till försäkringsskyddet. Som vi återkommer till måste det dock under alla förhållanden läggas fast i lagen vissa grundläggande krav på för- säkringens innehåll. Utan att föregripa diskussionen när det gäller finansieringen är det väl rimligt att utgå från kostnaderna för en offentlig försäkring av mot- svarande slag när man ska bestämma hur mycket lägre arbetsgivarav- gifter som arbetsgivarna ska få i kompensation för att försäkrings- skyddet läggs över på en TVA. Därefter har parterna ett gemensamt intresse av att TVA är så kostnadseffektiv som möjligt. blir det en vinst samhällsekonomiskt, om kostnaderna kan minskas för att administrera en försäkring på oförändrad nivå. Främst arbetstagarsidan bör med en TVA ha större möjligheter att verka för ett skydd som tillgodoser medlemmarnas intressen och behov. De senaste årens utveckling av den offentliga arbetsskadeförsäkringen har kritiserats av den fackliga rörelsen för att den inneburit ett alltför dåligt skydd t. ex. när det gäller besvär i rörelse- och stödjeorganen. I sådana avseenden skulle arbetstagarsidan med en TVA ha möjligheter att diskutera försäkringens utformning mera direkt. Arbetsgivarsidan har givetvis också ett intresse av att försäkrings- skyddet uppfattas som tillfredsställande. Om försäkringen skulle av- lägsna sig för mycket från det skydd som den vanliga skadeståndsrätten erbjuder, ökar riskerna för att det väcks skadeståndstalan mot arbets- givare enligt den allmänna skadeståndsrätten. Exempel från andra länder, där denna typ av processer är regel, manar inte till efterföljd bl.a. av ekonomiska skäl. Processkostnaderna blir inte sällan höga. De lagändringar som vidtogs 1993 hade ju till syfte att söka hejda den mycket snabba utvecklingen av försäkringen som skedde genom rättspraxis. Som vi konstaterar på annat ställe i betänkandet uppnåddes detta syfte kanske till och med över förväntan, när väl lagstiftningen ändrades. Det kan förutsättas att parterna på arbetsmarknaden med ett gemensamt ansvar för TVA skulle ha ett intresse av att i en motsvarande situation reglera försäkringsvillkoren innan utvecklingen gått för långt i oönskad riktning. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 303 En avtalsbunden försäkring kan således lättare än en lagreglerad försäkring justeras allt eftersom erfarenheterna växer. Ett sådan system är med andra ord flexiblare än lagstiftning, även om givetvis också kollektivavtalen binder parterna . Försäkringsgivarna och försäkringstagarna får också ett särskilt ansvar för försäkringen. Det kan leda till att man av goodwill-skäl blir mer benägen att ge er- sättning även i tveksamma fall, när den skadelidande i ett lagreglerat system riskerar att hänvisas till domstolsprövning. Man är också mer angelägen om att fortlöpande förbättra ersättningsvillkoren än om upp- giften att övervaka utvecklingen uteslutande ligger på lagstiftaren. Ett annat viktigt skäl som i diskussionen har åberopats för en TVA är att förutsättningarna för en effektiv rehabilitering skulle öka. Ar- betsgivarna skulle på ett annat sätt än ha ett direkt ekonomiskt intresse av att de skadade rehabiliterades i så stor utsträckning och . Detta är givetvis också ett första rangens intresse även på arbetstagarsidan, och då inte bara av ekonomiska skäl. Det är visserligen sant att TVA skulle leda till att vi fick fler instanser inblan- dade i rehabiliteringsarbetet. Det huvudsakliga ansvaret för rehabilite- ringen av den skadade vilar dock nu och framgent på arbetsgivaren. Vilka är då nackdelarna med TVA? Som vi ser av det följande kan en offentlig försäkring utformad som dagens LAF inte utan vidare översättas till en avtalsbunden försäkring. Vissa grupper av försäkrade riskerar att falla utanför ett reguljärt försäkringsskydd, och vissa av de nuvarande försäkringsvillkoren riskerar att sakna en önskvärd motsva- righet i en TVA. Självfallet måste man också resa frågan om det kan vara lämpligt att ta bort uppgiften att administrera arbetsskadeförsäkringen från de all- männa försäkringskassorna. Arbetsskadeförsäkringen ska ju vara ett komplement till den allmänna försäkringen, och samordningen mellan försäkringsformerna är en viktig uppgift. Försäkringskassorna förfogar över ett stort kontorsnät som är väl spritt över hela landet och har både kunnande och uppgifter som har betydelse för att kunna avgöra skade- ärendena på riktigt sätt. Även om just arbetsskadeärendena tillhör en förhållandevis svåradministrerad och därmed kostsam del av socialför- säkringen, är det svårt att tro att en TVA skulle kunna administreras till lika låga kostnader som LAF. En annan viktig sak med dagens system är att prövningen av rätten till ersättning i alla mer svårbedömda fall görs av förtroendevalda ledamöter i en socialförsäkringsnämnd. Bl.a. för att stärka förtroendet hos allmänheten för regeltillämpningen har det ansetts vara bra att för- troendevalda medverkar i handläggningen av vissa ärenden. Det finns dock de som menar att skaderegleringen kan göras både bättre och 304 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING snabbare av tjänstemän som är fackmän på området, och att de förtro- endevaldas roll är överdriven. Om TVA skulle administreras på i huvudsak samma sätt som TFA, innebär detta å andra sidan att man i praktiken bara behöver ha en enda försäkring mot två, LAF och TFA. Det bör innebära mindre kost- nader för information och att man slipper dubbla transaktionskostnader även i övrigt. Det förenklar också för den försäkrade, när han eller hon vill kräva ersättning för en arbetsskada. En fråga som ska diskuteras närmare senare är om möjligheterna att differentiera avgifterna till för- säkringen inte är större inom TVA. Det betyder i så fall att man med avgiftssättningen kan stimulera till arbetsmiljöförbättringar. Dessutom får kostnaderna för försäkringen bäras efter risken i respektive bransch. Detta kan te sig mer rättvist i varje fall från samhällsekonomisk syn- punkt. En övergång från en offentlig arbetsskadeförsäkring till en som ad- ministreras av arbetsmarknadens parter sammanhänger i viss mån med den större fråga som har diskuterats flitigt, näm- ligen om man ska samla de olika utbetalningssystemen hos försäk- ringskassorna eller hos kommunerna eller eventuellt hos någon annan särskild utbetalningsmyndighet. Att lägga just arbetsskadeförsäkringen med dess ersättning för inkomstförlust på en ny organisation kan sägas motverka den strävan till samordning som finns på andra håll. Arbetsskadeförsäkringen är – efter de senaste årens ganska dramatiska utveckling – en ganska liten försäkringsgren hos försäkringskassorna. Arbetsmarknadens parter har redan genom avtalen om trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) och d essas motsvarig- heter på annat håll ett ansvar för främst de ideella ersättningarna till den som skadats i sitt arbete. De som administrerar TFA har där- för kunnande och erfarenheter på området, och de avgör också i viss utsträckning frågan om det alls föreligger en arbetsskada. Erfarenheterna från den nuvarande prövningen av arbetsskadeären- den på de allmänna försäkringskassorna tyder också på att man skulle kunna få en bättre och mer sakkunnig handläggning av de ibland mycket komplicerade ärendena, om administrationen kunde koncentre- ras i stället för att som finnas utspridd på ett stort antal lokalkontor över hela landet. Vikten för den försäkrade av att ha nära till hand- läggaren ska heller inte överdrivas. Den mesta utredningen görs med post och per telefon. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 305 10.5.3Sjuk- och arbetsskadekommittén och frågan om privata försäkringar Vid sin granskning av alternativet med en renodlad privatisering av ar- betsskadeförsäkringen fann Sjuk- och arbetsskadekommittén flera pro- blem som gjorde att kommittén stannade för att inte lägga fram något förslag om en privatisering. Det kan finnas skäl i detta sammanhang att något undersöka om samma eller liknande problem kan tänkas i alter- nativet med TVA. En huvudinvändning var att arbetsskadeförsäkringen enligt direk- tiven skulle var sekundär till den allmänna försäkringen. Av det följer att administrationskostnadens andel av försäkringspremien kan te sig alltför stor. Vidare var utrymmet för en differentiering av så litet att drivkrafterna för försäkringstagarna att bedriva ett skadeföre- byggande arbete inte blir tillräckligt starka. Dessa invändningar kan i alternativet TVA inte anses lika starka, även om de finns också här. Skillnaden är att man nu kommer att ha möjlighet att slå samman TVA med TFA. Administrationskostnaden kan därför jämföras med vad TFA har för kostnader i detta avseende . Den arbetsskadelag som vi föreslår i det följande är dock endast av- sedd att ersätta den nuvarande lagen om arbetsskadeförsäkring. Även motivet för en differentierad premiesättning blir större i alternativet TVA. Sjuk- och arbetsskadekommittén utgick från att det generella arbets- skadebegreppet skulle behållas. Man konstaterade då att det i ett privat system måste vara möjligt att bedöma den risk som ett försäkrings- åtagande innebär. Detta kräver enligt kommittén ett strikt arbetsskade- begrepp, som främst på sjukdomssidan, endast innefattar medicinskt- vetenskapligt kända uppkomstorsaker till skador. I annat fall tvingas försäkringsbolagen att avsätta reserver för en okänd kommande glid- ning i bedömningspraxis. Försäkringsgivaren kan inte i efterhand kom- pensera sig för den riskökning det innebär att försäkringsåtagandet om- fattas av sjukdomar som inte berättigat till ersättning. Försäk- ringsskyddet i en privatiserad försäkring riskerar därmed att bli mycket statiskt och kommer inte att på ett smidigt sätt kunna följa t.ex. den medicinska vetenskapens utveckling. Vi är inte övertygade om att Sjuk- och arbetsskadekommitténs slut- satser är riktiga till alla delar i denna fråga. Skillnaderna mot privat- alternativet är också tämligen stora när det gäller TVA. Arbetsmarkna- dens parter kommer att ha ett stort och ofta sammanfallande intresse av både att försäkringens skadebegrepp följer den medicinskt-tekniska ut- vecklingen och att eventuella helt nya sjukdomar och sjukdomsorsaker, som kan uppträda exempelvis till följd av den tekniska utvecklingen, 306 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING blir täckta av försäkringsskyddet. Parterna har också ganska goda möj- ligheter att möta utvecklingen och avväga försäkringens kostnader och därmed premiesättningen vid förhandlingsbordet om detta skulle visa sig nödvändigt. 10.5.4Slutsatser om förutsättningarna för TVA Vi anser att det inte föreligger några avgörande hinder mot att föra över ansvaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter i form av en tilläggsförsäkring vid arbetsskada (TVA). Flera sakkunniga som representerar arbetsmarknadsparterna i ut- redningen har dock uttryckt starka tvivel på möjligheterna att i nuva- rande situation föra över ansvaret i enlighet med det alternativ vi har haft i uppdrag att pröva. Om alternativet genomförs, föreslår vi att försäkringsplikten för arbetsgivare att teckna försäkring tillsammans med de grundläggan- de försäkringsvillkoren ska läggas fast i en ny lag, kallad Arbets- skadelagen. Av vad som sagts om de allmänna förutsättningarna för alterna- tivet TVA följer enligt vår mening att några mer avgörande hinder mot en sådan lösning inte syns föreligga, förutsatt att arbetsmarknadens parter är beredda att axla ansvaret för denna. TVA förutsätter att arbetstagarorganisationerna och arbetsgivaror- ganisationerna på arbetsmarknaden träffar överenskommelser om TVA genom kollektivavtal. Vi uppfattar vårt uppdrag så att vi ska pröva hur ett sådant alternativ skulle kunna utformas åtminstone i stora drag. Det blir sedan en fråga för statsmakterna att bedöma vilka möjligheter det finns att genomföra TVA rent praktiskt. Vi vill här anmärka att flera av de sakkunniga som representerar ar- betsmarknadens parter i utredningen under vårt arbete har uttryckt starka tvivel på möjligheterna att i nuvarande situation föra över an- svaret för arbetsskadeförsäkringen på arbetsmarknadens parter i enlig- het med det alternativ som vi har i uppdrag att utreda. Det är framför allt arbetsgivarsidan, dvs företrädarna för , , Arbetsgivar- verket och , som bl.a. anser att det inte är realis- tiskt att det stora antal kollektivavtalsslutande parter som finns på arbetsmarknaden skulle kunna ena sig om en organisation som fyller TVAs krav. !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING 307 Andra påpekanden som har gjorts av företrädare för arbetsmark- nadsparterna är att en lagreglering av det slag som förutsätts i alterna- tivet med TVA är ett ingrepp i avtalsfriheten och att inget hindrar statsmakterna från att exempelvis senare ge nya föreskrifter i en arbets- skadelag, som man en gång varit överens om. När det anges att TVA ska vara obligatorisk så innebär det att det för arbetsgivarna bör finnas en skyldighet att teckna en försäkring som är fastlagd i lag. Av lagen – som vi kallar Arbetsskadelagen – bör det vidare framgå att arbetsmarknadens parter har uppgiften att utse försäk- ringsgivare. Också de grundläggande försäkringsvillkoren samt for- merna för finansiering bör anges i lagen. I förhållande till ett offentligt system innebär dock TVA en förenkling av regelsystemet. Övriga för- säkringsvillkor, liksom detaljbestämmelserna om administrationen, bör arbetsmarknadsparterna komma överens om i kollektivavtal. Här ska i fortsättningen behandlas de olika frågor som bör tas upp i Arbetsskadelagen respektive vad som bör överlämnas åt parterna. Vissa särskilda frågor kommer att behandlas i kommentarerna till den före- slagna lagen (avsnitt 10.7). Försäkringsplikten ska i princip gälla alla arbetsgivare, och försäk- ringsskyddet ska omfatta alla anställda. Detsamma ska gälla för uppdragsgivare respektive uppdragstagare. Vi föreslår dock att små arbetsgivare, som låter annan utföra ar- bete i , ska vara befriad från försäkringsplikt. En sådan anställd ska ändå täckas av försäkringen. Egna företagare ska få välja om de vill teckna frivillig arbets- skadeförsäkring i TVA. Även de som är under utbildning ska om- fattas av arbetsskadelagen, om den utbildningsansvarige har tecknat en frivillig arbetsskadeförsäkring i TVA. I Arbetsskadelagen bör som vi tidigare angett läggas fast att arbets- givarna är skyldiga att teckna TVA för sina anställda. LAF omfattar alla förvärvsarbetande, dvs. förutom anställda också egenföretagare och uppdragstagare. Till skillnad från vad som gällde enligt tidigare lag och fortfarande ofta är fallet i andra länder görs i LAF inget undantag för t.ex. familjemedlemmar till arbetsgivaren, om ett verkligt anställ- 308 !LTERNATIVET MED EN TILL¤GGSF¶RS¤KRING ningsförhållande kan konstateras. Utöver förvärvsarbetande gäller LAF under särskilda förhållanden också vissa studerande. Kring frågan om vem som är anställd har det utbildat sig en rikhal- tig rättspraxis. Arbetsskadeförsäkringen har liksom den allmänna för- säkringen i princip samma arbetstagarbegrepp som gäller inom civil- rätten, närmast inom semesterlagstiftningen. Det är dock att märka att en rad nya anställningsformer har kommit fram inom arbetslivet . Sannolikt står vi bara i början av en snabb utveckling. En självklar utgångspunkt när arbetsskadelagens utformning disku- teras är att TVA så långt det bara är möjligt ska erbjuda försäkrings- skydd åt samma grupper som LAF. Definitionen av anställd bör kunna följa den praxis som utbildat sig inom den offentliga försäkringen. Någon anledning att göra undantag för anställda nära anhöriga till ar- betsgivare finns det inte heller. Några huvudfrågor inställer sig emellertid när försäkringsplikten ska bestämmas i arbetsskadelagen. En gäller om också andra än arbets- givare kan göras försäkringspliktiga. En annan är om små arbetsgivare med bara tillfälligt anställda också ska vara skyldiga att teckna försäk- ring. En tredje är vad som ska hända när en anställd skadas vars arbets- givare har försummat att fullgöra sin försäkringsplikt. TVA förutsätter att arbetsmarknadens parter kommer överens om inte bara de närmare försäkringsvillkoren utan även hur försäkringen ska administreras, alltså vem eller vilka som ska sköta den som försäk- ringsgivare. Detta kan tänkas ske i någon form som ansluter till nuva- rande AMF eller i ett eller några få andra bolag som får parternas upp- drag att ta hand om försäkringen.