sou · GMB3161 · 1999-01-01 00:00:00 — Men hade föräldrar också kommit till , samt hennes syster och ene bror som också hade flytt undan det politiska förtrycket i hem- landet. Alla bodde i . Barnen sprang mellan släktingarna, sov på olika ställen. Myndigheterna hölls ovetande. En kvinnlig lärare som kände hjälpte till, hennes man var läkare, de blev förtrogna. Men barnen for illa. Deras far kom och gick. fick han raseriutbrott, slog sönder möbler i lägenheten, hotade barnen. När han inte slog dem var han hånfull, han kunde förnedra dem, spotta på dem. Ändå ingrep inte myndigheterna eftersom missför- hållandena doldes. En krets av vänner och släktingar gick emellan, försökte ta emot stötarna, slätade över när nån frågade, ställde till rätta så gott det gick. hade nu fått ganska stor erfarenhet av det svenska vård- systemet. –Det mesta fungerade bra då, säger hon. Alla var så till- mötesgående, ofta undrade de olika tjänstemännen vad jag be- hövde, vilken hjälp jag önskade. Det var jag själv som höll undan familjens problem för myndigheterna. Jag hade ju en egen krets av människor som ställde upp när det behövdes. Det stora problemet var . –Han ville flytta, jag förstod inte varför, bröt han benet igen, den här gången i en cykelolycka. hjälpte henne skaffa ny lägenhet, hon fick ett andrahandskontrakt och hjälp med hyran i början samt pengar till husgeråd och möbler. Men när kom ut från sjukhuset ville han återvända till det gamla landet i . –Vi var ju svenska medborgare nu och hade fått sjuk- pension, han tyckte vi borde kunna leva på de pengarna där borta där allt är mycket billigare. Förhållandena hade blivit bättre i det gamla landet. Dessutom hade de ju sina svenska medborgarskap som skydd mot förföljelse. De fick pengar till biljetterna från en katolsk hjälporganisation. Trodde att skulle förändras när han kom tillbaka hem, att den onda tiden var förbi? –Kanske hoppades jag. –Blev det så? –Inget förändrades. Han var lika hotfull som . Han försökte tvinga vår dotter att hoppa från en balkong på femte våningen. Han skrek till henne hoppa satans hora. Och han för- sökte skaffa sig en pistol. –Kunde du inte ta barnen och försvinna? –Det var han som övergav oss. Han försvann med en annan hade små möjligheter att försörja sig och barnen. Hennes egen familj var ju i . kom från en rik familj, men däri- från fick ingen hjälp. Hon hade inga egna pengar, det var ju som hade sjukpensionen från . Så småning om hörde av sig. Han sände tre biljetter och skrev att och barnen skulle försvinna. kom till för , utblottad, förtvivlad, utan pengar och bostad. Men hon hade fått en adress av en vän, till en familj norr om . Dit for hon, sökte upp kommunens socialkontor och bad om hjälp. –Jag hade hittat en lägenhet, vi fick 6 700 till hyran. En socialsekreterare sa att jag borde skilja mig. Hon gav mig adressen till en advokat. –Var det inte ett bra råd, att du borde skiljas? –Jo, men det var nu svårigheterna började med alla kontak- ter med det sociala, det var som om allt blivit mycket svårare. Den där advokaten tyckte att var fel land för mig, han sa att det var för kallt för mig. Och så tyckte han att det var alldeles för lätt för utlänningar att bli svenska medborgare. –Vad svarade du? –Det blev en diskussion, han tyckte inte min man borde ha pension, och jag borde åka tillbaka till mitt gamla land. –Men du var ju svensk medborgare. –Han tog inte det på allvar. fick jobb på ett dagis. Det gick bra den , men så började hon känna sig motarbetad av arbetskamraterna. Hon tyckte hon hade bra kontakt med barnen, men hon fick en känsla av att kamraterna var avundsjuka för att hon blev barnens favorit. Hon berättar att hon gärna bytte blöjor och torkade bajs utan att rynka på näsan, medan de andra ogillade den delen av jobbet. Bar- nen ville att skulle klä på dem, gick till henne allt oftare. Hon kände hur stämningen blev allt sämre, hur allt vändes mot henne, hon tyckte de andra höll undan information om arbetstider och planering, hon kände sig utfrusen. lämnade jobbet på daghemmet. Var känsla av att frysas ut ett uttryck för överdriven misstänksamhet? Hon upplevde liknande svårigheter i andra sam- manhang . Eller hade svårigheterna för invand- rare ökat i , sedan första tid som flykting? – Jag kände ofta att de ville bli av med mig, säger . En socialsekreterare sa till mig att jag borde flytta till en annan kommun. Men hon vägrade flytta, hon blev kvar i kommunen där hon jobbat på dagis norr om . Hon hade fått vänner där och det gick bra i skolan för dottern . fick till slut en lägenhet av kommunen, i det enda område där det finns hyres- lägenheter. Hyrorna är höga, så gott som alla har bostadsbidrag, här bor de flesta av kommunens invandrare. Det finns de som talar illa om området, folk som bor nån annan stans. Men det är inget bråkigt ställe, man ser inga misskötta hus, inga nedklottrade väggar. Husen är byggda på en gammal leråker. Här bor i en stor tvårummare. Hennes son är tju- . Han bor hemma. Dottern har flyttat. Hon har lyckats hitta en egen etta som hon hyr. upplevde att svårigheterna hopade sig . Hon fick inget arbete, förr hade hon själv hittat olika småjobb, nu fanns inga jobb att söka eftersom arbetslösheten ökat i . Hon tyckte också att misstrodde henne. En av nya väninnor hjälpte henne allt oftare med myn- dighetskontakterna. Väninnan har politiska uppdrag i kommunen, hon är väl insatt i regler och rutiner. Hon följer ibland med till . Och går allt mycket bättre. – är ju välutbildad, säger väninnan. Men när hon blir nervös talar hon dålig svenska, och då är det som om de betraktar henne som dum eller obildad. Hon får helt enkelt sämre behand- ling när hon inte uttrycker sig väl. Och de har inte berättat att hon hade rätt att få tolkhjälp. –Men har bott länge i kommunen, de borde väl känna –Omsättningen är stor på tjänstemän, många av de bästa har sökt sig härifrån eftersom inget får kosta något här. Men det finns undantag. En psykläkare på mottagningen i kommunen förstod problem mycket bra. Jag gick med dit och såg till att en tolk var närvarande. Den doktorn insåg att problem berodde på misshandeln hon utsatts för av mannen, och så hennes oro för bar- nen, det har ju varit tider när hon knappt haft mat till dem. berättar själv att hon alltid försökt undvika att visa bar- nen sin sorg och oro. Ofta har hon gått ut för att gråta, eller stått på balkongen. Hon återkommer till sonen svårigheter, hans tystnad, den som började när man misshand- lade henne inför barnen. –Han lärde sig aldrig läsa och skriva särskilt bra, säger . I åttan skolkade han ofta, sen höll han sig borta från skolan allt mer. Och det var då han blev indragen i brottslighet. var med om ett kioskinbrott, och han var i slagsmål, han togs av polisen. sökte kontakt med , hon blev ombedd komma för ett samtal. –Det var två kvinnor där, de sa de hade ett underbart pro- jekt åt . Det var en man från som hade det där projektet. Kommunen skulle betala. Han skulle ta hand om flera pojkar med problem, alla hade föräldrar från . De var imponerade av mannen, de litade på honom. Sen fick veta att projektet kostade kommunen . Hon tog kontakt med mannen, hon tyckte det var för mycket pengar eftersom mest satt i en lokal inne i och åt pizza med andra grabbar. Projektledaren erbjöd henne 2 000 av anslaget han fått. Hon fick de pengarna . När märkte att börjat använda hasch ville hon att han skulle avbryta kontakten med projektet. vägrade, pro- jektledaren stödde . – Min son och jag blev fiender, säger . Så for till på projektets pengar. Ledaren sa att och de andra pojkarna skulle återknyta kontakten med sina kulturella rötter. fick inte veta var i hennes son skulle bo. Men så fick hon läsa ett brev som någon av de andra pojkarna sänt hem, hans mamma hade kontakt med . Brevet handlade om sprit och droger. Då gick till polisen. De tog kontakt med svenska ambas- saden i , fick ett telefonsamtal med som sa att han hatade sin mamma och aldrig ville se henne igen. kom han tillbaka. Han bodde i en lägenhet i utanför , med de andra pojkarna. säger att hon vet att de använde droger, att lärde sig det i och . Så fick en biljett av projektledaren, för att hälsa på sin far i det gamla hemlandet i . Men det var en enkel biljett. Till hemresan fick pojken söka pengar från en lokal hjälp- organisation. När återkom till ville inte pro- jektledaren ta emot honom. kom tillbaka till . Hon bad i sin kommun om hjälp. De svarade att de inte längre hade ansvaret för eftersom han ju inte bodde i kommunen. vän, den kvinnliga kommunpolitikern, påpekade att var skriven i kommunen och att han placerats i det där pro- jektet på kommunens initiativ. Då återfick det bidrag hon haft innan sändes till . går åter i skolan. Han försöker läsa in det han för- lorat, men han har fortfarande svårt med språket. undviker att fråga honom hur det går, och hon vet inte var han håller hus när han inte är hemma. oroar sig för att ska dricka sprit. Hon säger att han blir som förbytt när han är berusad, han blir lik sin pappa. Men brukar ringa hem när han blir sen. far var indian, mamman är vit. säger själv att hon är mestis. I hennes gamla land finns starka traditioner av religiös mystik, trolldom, andetro. har lämnat den katolska kyrka hon växte upp med, men hon är fortfarande djupt , sam- tidigt som hon upplever närhet till den andliga mystiken. För seku- lariserade svenskar kan detta kanske förefalla obegripligt eller överspänt. Hon ser ögon, hon känner en ond andes närvaro i rum- met, hon upplever förbannelsen som en ond människa riktade mot henne , det var ett slags häxeri, säger hon. När pratade med en psykiater berättade hon om den där häxkraften som fortfarande besvärar henne. Läkaren svarade att det inte finns några häxor. fick starka tabletter som kanske skul- le kunna befria henne från vanföreställningarna. Var finns de onda andarna, kan se dem? Nej, men hon säger att hon känner av deras närvaro. Jag hade ett möte med i en servering där vi satt och prata- de . Där upplevde hon en ond ande, men den gav vika . Jag undrade om hon inte var nervös för att träffa mig, hon viss- te att jag skulle ställa frågor om hennes liv. Vi hade varit hemma hos henne tidigare och kom hem och han tyckte inte det var roligt att en främmande man var där. Var det detta som gjorde henne orolig? upprepar att anden verkligen fanns i serveringen. Men den försvann. Är det hennes sätt att uttrycka sig som skiljer sig från mitt? Är det oron som är onda ande? Är det hennes ångest som är häxkraften, den mångåriga plågan att leva under förtryck? Är hennes psykiska ohälsa följden av den tortyr hon tvingades utstå från mannen hon älskade? är skild från . Han betyder inte längre något säger hon. Hon besökte åter psykmottagningen för sen. En annan läkare tog emot henne den gången. Hon ordinerades medicin som används mot schizofrena sjukdomstillstånd. Något viktigt har hänt i liv, en avgörande förändring. Hon känner sig inte sjuk längre. Hennes huvudvärk kommer ofta tillbaka. Men allt det andra, det som kändes som ständig oro, ångest, dödsskräck, det är i stort sett borta. – Det är som om jag blev frisk när jag slapp springa på so- cialbyrån och tigga, säger . var jag alltid lika orolig för att de skulle säga nej, att jag inte skulle kunna svara riktigt på alla deras frågor. får jag pengar från Försäkrings- kassan. Inga frågor, ingen oro för att säga fel. Hon tyckte det var förnedrande att förklara sig, be om pengar. Det var förödmjukande på samma sätt som det var att krypa för mannen som misshandlade henne. När hon blev sjukförklarad lyftes sjukdomskänslan bort, då bröts förnedringen. Och hon har funnit sin nya kyrka. Hon sökte länge bland fri- kyrkorna och församlingarna, nu har hon hittat en liten frikyrko- grupp i en förort norr om . Pastorn där förstår henne, säger hon. Och hon behövs där, hon lagar mat och deltar i möten, de frågar efter henne. Ofta är hon i sin kyrka . upplevelse av förändring är mycket stark. känner hon sig fri . Jag har svårt att acceptera att jag är förbrukad. Att jag inte har något värde i det här samhället. Min social- assistent ser mig som en missbrukarkvinna, präglad av mitt missbruk. För mig är missbruket kortare perioder i mitt liv. Största delen har jag levt ett vanligt liv. Han håller med om att jag lagt av, ändå förblir jag en missbrukare i hans ögon. En liten späd kvinna, med intensiva, bruna ögon. Det mörka håret har hon fäst i en hästsvans. Boels liv har innehållit mycket missbruk och förnedring, men också kamp för döttrarna och barnbarnet. bor hon i en 3-rummare i en av förorter. Det är lugnt och stilla, både utanför och inne i lägenheten. I fönstren står krukväxter, och i rummen härskar en ordnad röra av gammalt och nytt. Det är nu sedan åkte i fängelse för knark sista gången. Hon är ren, säger hon, men det förflutna kommer hon inte undan. Hennes ilska över de attityder hon möter på är monumental. – Han sitter där, tillbakalutad med benen slängda över bor- det, och så säger han: Du, inte vill du jobba... Jag blir så förban- nad. Dom ville tvinga mig att sy lapptäcken på en skyddad verk- stad, för missbrukare. Men jag vill inte sitta där med dom där fyl- lona. Jag vill inte tillhöra dom. Jag vill inte bli tvingad för att få socialbidrag. Jag skulle vilja ha en inkomst som inte kommer från socialen. Det skulle jag. Det är skönt att ha ett arbete. Men vad kan jag få? , med gammal handelsskola ... levde ett ordentligt liv tills hon var 30. Med man och barn. Arbetade på bank med bokföring, i dräkt och högklackat. Sen kom hippietiden och hon började röka litet hasch. Det slu- tade med amfetamin och heroin. Den prydliga banktjänstemannen fick krypa in på kvinnofängelset , mer än en gång ... –Det blev skilsmässa, och när jag var 30 träffade jag en ny kille. Han gick på heroin. Det var något för mig helt främmande. Förutom att min syster prövat amfetamin, men lagt av. lär sig snabbt. När hon anhålls för knarkinnehav omhändertas barnen. –Det var väldigt dramatiskt. Äldsta flickan, som väl var 11 då, var inne i lägenheten och vägrade öppna när socialen kom. , som var 9, var på väg hem, men stod och skrek och varnade henne från balkongen. Till slut sa dom åt ungarna att dom skulle ta dom till mig, så då följde dom med. Det var fult. Dom ljög dom rakt i ansiktet. tror att det bara är att åka och hämta barnen när hon kommit ut från häktet. Men istället placeras barnen i fosterhem. –Att få papper på att du är olämplig som mamma är ett knivhugg. Det går inte att beskriva. Fastän man knarkar så tycker man ju att ungarna, dom sköter man. Jag har kvar utredningen, men det är nästan så jag inte kan läsa den. Kontakten med de sociala myndigheterna är minst sagt an- strängd . –efteråt kan jag ju se på det med andra ögon. Man är så himla provokativ. Jag kom aldrig . Det var nästan som en fobi. Om jag skulle vara på socialen klockan ett så stod jag och duschade fem i ett. När jag kom dit fick jag ingen ny tid , och inga pengar förstås, så då ställde jag till med en scen istället. När dom kom på hembesök lät jag bli att öppna . Jag kunde ta knark precis innan dom skulle komma, bara för att se om dom skulle märka nåt ... hamnar på Hinseberg och vill att hennes bror ska få vårdnaden om barnen. Så blir det också. –På hemmet där ungarna var var dom så himla negativa. När tjejerna sa att dom skulle till sin morbror sa dom att det, det ska ni inte vara så säkra på. Man behandlade dom som busfrön. Dom flesta var ju där för att föräldrarna hade problem. Personalen pra- tade skit om föräldrarna. Nej, det var inget vidare. Flickorna flyttar till Boels bror i . Han för- söker sätta gränser för och som vuxit upp i en miss- brukarmiljö där det mesta flöt. Men blir svårt sjuk och syster tar hand om en av flickorna. När muckar från Hinseberg får hon lägenhet i samma stad som flickorna. Hennes mål är klart - hon ska ha tillbaka sina ungar. –När jag kom till socialen möttes jag av en jättespydig assi- stent. Han tyckte verkligen att jag var en dålig mamma och sa åt mig att jag skulle låta bli att jaga mina barn. Dom borde få växa upp ifred. Och jag borde flytta tillbaka till . Jag förstod inte vad han menade när han sa att jag inte skulle hänga upp mitt liv på barnen. Han var så himla otrevlig och vägrade att ge mig några pengar. Inte ens en bussbiljett fick jag. Jag minns hur jag stod och grinade nere på torget efteråt och inte visste hur jag skulle ta mig därifrån ... När socialen vägrar hjälpa går skyddskonsulenten in och ger henne matpengar. får hon en annan socialassistent och allt känns mycket bättre. –Det var ju tänkt att det skulle gå innan jag fick till- baka flickorna, men dom bodde i princip hos mig från det att jag kom ut från fängelset. Och socialen tyckte att det gick så bra. Sedan är tillbaka på Hinseberg. Hen- nes bror dör, och systern som precis fått barn tar hand om medan får en ny fosterfamilj. kommer ut igen, bara för att åka in igen. Flickorna placeras i ett nytt fosterhem där de kan vara tillsammans. Men det skär sig med fosterföräldrarna. Då dyker upp. –var lärare och en häftig människa. Hon var kompis till min syrra och erbjöd sig att ta hand om tjejerna. Jag hade åkt till ett behandlingshem och min socialassistent blev jätteförtjust i . Han kollade ingenting. Sen visade det sig att hon och hennes man straffats för att dom odlat en hel åker marijuana. Så när polisen kom och grävde upp gräsmattan och dom häktades för knarklangning blev det stora rubriker i tidningarna. Fosterbarn i haschångor. Socialassistenten fick byta tjänst ... När är 15 och ska gå ut 9:an upptäcks det plötsligt att hon är gravid. Själv har hon inte förstått, och är det för sent för som suttit häktad släpps och det bestäms att hon ska få fortsätta ta hand om , på villkor att hon skiljer sig. –hjälpte att ta hand om . Men hon var väldigt dubbel. Hon kunde säga åt att hon skulle åka in till stan och träffa sina kompisar. Men när bad att vara barnvakt åt kunde hon säga: Tänk att du aldrig kan ta hand om ! Jag blev orolig. Jag fick en känsla av att hon skulle sno och få det till att var olämplig som mamma. Tiden på behandlingshemmet blir ett lyft för . Terapin hjälper henne att räta på nacken. –Jag kom från ett frireligiöst hem. Man fick aldrig bli arg. Då la sig mamma och pappa på knä och bad för en. Tills man bör- jade grina. Då gick dom ... Genom terapin reste jag på mig. Slutade att vara den där kuvade tjejen. Och gjorde mig av med den skuld jag känt för att pappa kladdat på mig. Innan kunde jag inte bli arg, bara sorgsen. Jag började bara grina. Där lärde jag mig att stå upp och skrika. Det var en skön känsla. När kommer ut från behandlingshemmet och hälsar på hos och får hon en chock. är kraftigt under- närd. –Det var hemskt. Han såg ut som ett Biafrabarn. Han fick epilepsi sen. Kanske berodde det på det ... söker jobb och får löfte om att praktisera på stans mu- seum. Hon hamnar i en arbetsgrupp som utformar och monterar museets utställningar. –Jag sa som det var, att jag hade knarkat men slutat. Det var ett underbart jobb. Vi var tre som jobbade ihop. Dom såg inte ner på mig. Jag berättade om hur det var på Hinsan, om mitt liv, och dom tackade mig för att jag delat med mig av mina erfarenheter. Tack, för att du gett oss det här, sa dom. När museet ordnar en utställning om incest är med och ger sina synpunkter. –Jag kände mig betydelsefull som aldrig . Jag ställde mig upp på våra personalmöten och tyckte saker. får kontakt med en grupp inom i som arbetar med att stödja missbrukande mödrar i I stort som smått. känner framför allt ett be- hov av att prata med någon efter terapin på behandlingshemmet. träffar hon två socialarbetare med terapeutisk in- riktning. I början regelbundet, senare när det känns att det behövs. –Det var hemskt skönt att ha någon man kunde berätta för precis hur man kände det. Det har jag önskat att jag haft senare i mitt liv också. Det kan man inte göra när man går hos en vanlig socialassistent. Man är rädd för att man ska misskrediteras eller tvingas till nåt. Det är det otäcka med socialen, att dom har en sån makt. gör du så här, annars ... får du inga pengar, annars ... tar vi ditt barn. Man kan inte berätta att det är så här och så här. Det kunde man med dom. jobbar på och håller sig ifrån droger . tar sin och flyttar hem till mamma igen. Men hon mår inte bra. Bara sitter och tittar tomt framför sig. Orkar inte engagera sig i lille . Efter en schism med flyttar hon hem till sin sto- rasyster . –Hon blev ihop med en kille vars pappa jobbade på ett be- handlingshem. Plötsligt ringer killen hem till mig och undrar var- för jag inte gör nåt, knarkar ju ... Pojkvännen övertalar att anmäla sig till ett behandlings- hem. tycker att det verkar överdrivet. har ju inte använt något annat än hasch. –Ja, jag blev chockad. Det där behandlingshemmet var ju ett riktigt värstingställe. Men var väl så desperat i sitt liv. Hon skrev ett brev till mig. Du tycker inte att jag passar in där. Jag har bara rökt hasch. Men antingen börjar jag ta starkare saker, eller också tar jag livet av mig Och så skrev hon att hon inte kände att hon passade in när hon gick på disco med vanliga ungdomar. Och det är klart, när barnen vuxit upp med en drog- mentalitet, bland kriminella, då är det klart att dom inte passar in bland vanliga ungdomar. Dom dras till det dom känner igen. Det är väl det sociala arvet, antar jag. åker till behandlingshemmet och tar hand om . har inga invändningar. åker till dottern och lämnar på behandlingshemmet . Vad inte vet då är att hon ser till att bli utskriven . Hon har blivit bjuden på både amfe- tamin och heroin på behandlingshemmet och vill hon till . tar hon med sig, och han skolas in på dagis. –ringde hon. Hon satt på dagis och grinade. Fick inte ta med sig , eftersom föreståndaren för- stått att hon drogade sig. Så hon undrade om jag kunde komma och hämta honom. som fått fast tjänst på museet börjar arbeta halvtid. Halva veckan har hon med på jobbet, sen åker hon upp till för att ska få gå kvar på sitt dagis. Hans sjukdom gör att han behöver den trygghet dagiset ger honom. –Det var jobbigt att pendla, men socialen var bussiga och betalade en hyrbil åt mig. är illa ute. Hon har börjat umgås i riktiga narkomankretsar. Hon anhålls för knarkinnehav, misshandlas och slutligen utsätts hon för en rå gruppvåldtäkt. Hon blir sjuk och läggs in på sjukhus. –Hon var så sjuk. När vi kom och hälsade på låg hon bara och stirrade framför sig. Läste inte, tittade inte på TV. Då visste jag inte att hon våldtagits. Det tog innan hon berättade. Hon visste att nån av killarna hade HIV. Fast hon fick bara stafy- lokocker ... tog tjänstledigt och flyttade upp till . Lägenhet fick hon tag på utan problem, men med jobb var det värre. låg fortfarande på sjukhus och skulle inte få tillbaka i första taget. –Det är skillnad på att vara hjälpsökande på socialen när man själv är missbrukare. Då är dom väldigt överlägsna, typ: Men lilla du, du är väl inte i den sitsen att du ... Man ger dom ju också vatten på sin kvarn genom att missköta sig. Men när jag hade hand om var det annorlunda. Då blev man nästan som en kolle- ga. Nej, men dom såg på en med andra ögon. får kontakt med en äldre kvinna som driver en kemtvätt och börjar hjälpa till där. Hon får några hundra då och då, litet beroende på hur mycket som kommit in . När kvin- nan dött tar över och arbetar mer och mer. –Jag berättade aldrig för min socialassistent om kemtvätten. Det hade blivit så krångligt. Jag gjorde inga pengar på den. Utgif- terna var nästan större än inkomsterna. Men allt blev så bökigt för att jag inte kunde vara rak. På socialen krävde dom att jag skulle gå till arbetsförmedlingen. Där berättade jag om kemtvätten. Och att jag inte berättat för socialen. gör en ny vända på ett behandlingshem och när hon kom- mer ut skaffar hon arbete. Hon får hem och allt går bra . Men säger till mormor att han inte vill bo hos mamma. Hon har så mycket saker som hon ska sälja på lopp- marknad. –Jag hade inte tänkt på det förut, men vi hade aldrig träffats hemma hos henne. Jag gick in i lägenheten, bara en gång.