sou · GMB339 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt vår uppfattning bör den nationella lagstiftningen tillämpas om bestämmelserna i gränsälvsöverenskommelsen inte har lika långtgående krav som motsvarande nationella regler. De bestämmelser som finns i R (95) 5) avseende införandet och förbättrandet av överprövningssys- temen och procedurreglerna i civilmål och handelsmål. överenskommelsen bör ses som de för och gemensamma lägsta krav som man kommer överens om . Sålunda bör de mer långtgående bestämmelser som gäller i ett land tillämpas också vid prövningen av åtgärder och verksamheter i den del av gränsälvsområdet som ligger i det landet. Särskilt när det gäller sådana föreskrifter för fisket som har karaktären av tekniska bevarandeåtgärder bör man eftersträva att de blir lika för själva gränsälvarna på båda sidor om gränsen. Ett skäl härför är att lika regler är en förutsättning för det gemensamhetsfiske som bedrivs. Det är dessutom svårt att motivera olika fiskeregler inom så begränsade områden som det här är frågan om. Övervakningen skulle också försvåras av olika regler. Vad vi har sagt om att enskilda på båda sidor om gränsen bör behandlas lika innebär att den som drabbas av intrång, skada eller störning från en åtgärd eller verksamhet på den andra sidan gränsen bör få frågan om ersättning prövad i de former som gäller i det land där verksamheten eller åtgärden prövas eller har prövats, respektive bedrivs i det fall en verksam- het inte är tillståndsprövad . Denna princip bör dock inte gälla i det fall det egna landets ersättnings- regler är mer förmånliga för den skadelidande. Dessa bör då tillämpas. Annars skulle ersättningen kunna framstå som oskälig i förhållande till jämförbara skadesituationer i det egna landet. Det skulle också kunna leda till att en verksamhet eller åtgärd av kostnadsskäl lokaliseras till det land där ersättningen skulle bli lägst. 5Översyn av gällande gränsälvsöverenskommelse 5.1Gränsälvsöverenskommelsen i förhållande till svensk lagstiftning Gränsälvsöverenskommelsen ersätter i gränsälvsområdet till stora delar den svenska nationella lagstiftning som reglerar vattenföroreningar enligt miljöskyddslagen, byggande i vatten och vattenreglering enligt vattenlagen samt fiske och fiskevård enligt fiskelagstiftningen. Det har inte varit avsikten att överenskommelsen skall uttömmande reglera dessa frågor. När överenskommelsen inte har särskilda bestämmelser gäller, enligt kapitel 1 artikel 8, inom vardera staten gällande lagstiftning. får i enskilda fall avgöra vilken nationell lagstiftning som skall tillämpas. 25 I propositionen om gränsälvsöverens- kommelsen sägs i denna fråga: Det är emellertid inte möjligt att uttöm- mande ange i vilken utsträckning intern rätt skall tillämpas utan lösningen av dessa frågor får överlämnas till rättstillämpningen. En annan viktig utgångspunkt är gränsälvsöverenskommelsens syfte att ge riktlinjer för samarbete och samordning i sådana frågor som berör båda sidor om nationsgränsen. Det framgår bland annat av kapitel 1 artikel 3 i gränsälvsöverenskommelsen där följande sägs. De av överenskommelsen berörda vattenområdena skall enligt de närmare grunder som anges i denna överenskommelse nyttjas så, att båda länderna får tillgodonjuta fördelarna av gränsvattendra- 25NU s. 124. gen och gränsbygdens intressen främjas på bästa sätt. Särskild vikt skall fästas vid naturvårdsintresset; så långt möjligt skall fiskbeståndet tryggas och förorening av vattnet motverkas. Utöver den avvägning mellan olika intressen som man normalt skall göra enligt nationell lagstiftning skall sålunda i sin prövning beakta att båda ländernas intressen i gränsälvsområdet skall främjas. I de följande avsnitten redovisar vi en översiktlig jämförelse av gränsälv- söverenskommelsen med bestämmelserna i den svenska lagstiftningen. Mot denna bakgrund lämnar vi förslag till angelägna förändringar av överenskommelsens bestämmelser vad avser vattenförorenande verksam- het, byggande i vatten och fiskefrågor. Gränsälvsöverenskommelsen i förhållande till nationell rätt I gränsälvsöverenskommelsen finns två bestämmelser som övergripande reglerar förhållandet till den nationella lagstiftningen; kapitel 1 artikel 8 och kapitel 6 artikel 2. Enligt kapitel 1 artikel 8 skall som nämnts inom vardera staten gällande rätt tillämpas om en fråga inte är reglerad i överenskommelsen. Av detta följer motsatsvis att de nationella bestämmelserna inte får tillämpas om en fråga är reglerad i gränsälvsöverenskommelsen. Som vi framhåller i avsnitt 4.2.2 menar vi att som princip i stället bör gälla att de krav som finns i gränsälvsöverenskommelsen skall ses som lägsta krav. En verksamhet i gränsälvsområdet bör inte bedömas på ett mildare sätt än vad som enligt den nationella lagstiftningen skulle ske i en annan del av landet, om inte de särskilda hänsyn som skall tas till gränsbygdens intressen motiverar det. Denna princip har störst aktualitet inom miljöom- rådet. Vi anser att bestämmelsen i kapitel 1 artikel 8 i detta avseende bör ändras med den principiella innebörden att nationella bestämmelser skall tillämpas inte bara när en fråga är oreglerad i gränsälvsöverenskommelsen utan också när den nationella regleringen går längre. Tydliga fall när en utfyllnad med nationella bestämmelser bör kunna ske är när den nationella lagstiftningen ändras, utan att motsvarande regler förs in i gränsälvsöverenskommelsen. Ett exempel är miljöskyddslagens utvidgade regler i 24 § om omprövning av villkor. Gränsälvskommissio- nens svenske ordförande anser att frågan om omprövning är reglerad i överenskommelsen och att man därför inte kan fylla ut med de nya omprövningsreglerna i miljöskyddslagen. Ett annat exempel kan hämtas från fiskeområdet. Såväl i gränsälvsöver- enskommelsen som i den nationella lagstiftningen finns föreskrifter för fiskevården, bland annat om fredningstider samt redskaps utformning och användning. Genom kompletteringar av den nationella lagstiftningen är dock de nationella bestämmelserna mera omfattande. Det gäller bland annat föreskrifterna i (FIFS 1994:14) om märkning och utmärkning av fiskeredskap och vattenbruksanläggning- ar. Bestämmelsen i kapitel 1 artikel 8 gäller också förfarandereglerna. Finsk– svenska gränsälvskommittén anförde att den reglering av förfarandet som kommittén föreslog inte var fullständig utan att den nationella lagstift- ningen får, likaväl som beträffande andra frågor, inträda som suppleran- de.27 En bestämmelse med denna innebörd bör finnas kvar. Detta bör beaktas om artikel 8 i övrigt ändras med anledning av vad vi föreslår i det föregående. Det är i vissa fall tveksamt om det är möjligt att fylla ut överens- kommelsens förfaranderegler med stöd av kapitel 1 artikel 8. Förfarande- regler finns i huvudsak i kapitel 8, men också på andra ställen i överens- kommelsen. Förfarandereglerna är dock inte lika heltäckande som reglerna i den svenska lagstiftningen, som bland annat innefattar processlagstift- ningen. I och med att det i gränsälvsöverenskommelsen finns mer eller mindre motsvarande regler som i den nationella lagstiftningen uppstår gränsfall, där det är svårt att avgöra om en viss fråga inte är reglerad i gränsälvsöverenskommelsen och sålunda nationell lagstiftning gäller enligt kapitel 1 artikel 8. Vid en översyn av gränsälvsöverenskommelsen är det angeläget att så tydligt som möjligt ange i vilka avseenden som de nationella förfarandereglerna skall tillämpas. I gränsälvsöverenskommelsen kapitel 6 artikel 2 sägs: Utöver bestämmelserna i detta kapitel gäller vad som i den stat där utsläppandet sker eller avses ske föreskrives i hälsovårds- byggnads- och naturvårdslagstiftning samt i särskild lagstiftning till skydd mot vissa slag av vattenförorening. En motsvarande bestämmelse finns i 2 § miljöskyddslagen. Med detta konstaterande sägs i propositionen om gränsälvsöverenskommelsen endast 27 NU s. 115. att artikel 2 hänvisar till de särskilda regler som gäller enligt den interna lagstiftningen. 28 Vägledning för tolkningen av innebörden av artikel 2 får alltså hämtas i förarbetena till miljöskyddslagen. Där sägs att utgångs- punkten är att den särskilda lagstiftningen skall gälla vid sidan om miljöskyddslagen och att vederbörande organ skall tillämpa den. I propositionen refereras till den bakomliggande utredningen, Immissions- sakkunniga, som hade anfört följande: . . hänvisningen till annan lagstiftning innebär inte bara att en- ligt denna lagstiftning speciella organ kan ha att vidta åtgärder av betydelse från immissionssynpunkt utan också att de myndighe- ter som har att handlägga frågor om immissioner kan ha att till- lämpa eller eljest beakta sådana bestämmelser som i särskilda hänseenden meddelas i annan lagstiftning. Departementschefen anslöt sig till denna syn och anförde att detta äger giltighet också i fråga om vattenföroreningar. Uttalandena i förarbetena ger inte någon klar ledning för hur långt kravet sträcker sig enligt kapitel 6 artikel 2 om att vad som föreskrivs i annan lagstiftning gäller. Ett tillståndsbeslut av kommissionen är gällande mot envar (kapitel 6 artikel 10), vilket innebär att nationella myndigheter i samma fråga inte kan ställa annorlunda krav på verksamheten. Enligt vår uppfattning kan det inte ha varit avsikten att ett beslut av kommissionen skall ersätta nationella myndigheters beslut enligt annan lagstiftning än där det uttryckligen sägs, dvs. miljöskydds-, vatten- och fiskelagstiftningen. Bestämmelsen i kapitel 6 artikel 2 måste därför anses innebära en uppmaning till att vid sin prövning beakta den lagstiftning som det hänvisas till i artikeln. Det är också på detta sätt som , enligt uppgift, tillämpar kapitel 6 artikel 2. Vi vill i detta sammanhang också peka på de hushållningsbestämmelser för vissa intressen och områden som finns i naturresurslagens 2 och 3 kapitel, som infördes . 30 Dessa bestämmelser skall tillämpas enligt vad som föreskrivs i en rad lagar, bland annat miljö-, byggnads- och naturvårdslagstiftningen. Någon motsvarande föreskrift finns inte i gräns- älvsöverenskommelsen. Genom naturresurslagens koppling till b yggnads- och naturvårdslagstiftningen skall emellertid hushållningsbestämmelserna i naturresurslagen, enligt bestämmelsen i kapitel 6 artikel 2 gränsälvsöver- 29Proposition nr 1969, s. 261. 30Lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m.m. enskommelsen, beaktas vid prövningen av vattenförorenande verksamhe- ter i gränsälvsområdet. Regeringsprövning av vissa verksamheter Enligt kapitel 4 naturresurslagen, gäller att vissa anläggningar och åtgärder skall tillåtlighetsprövas av regeringen. Regeringen skall också i vissa fall tillståndspröva rörledningar enligt lagen (1978:160) om vissa rörledningar. Enligt 2 § andra stycket miljöskyddslagen är regeringens beslut bindande vid prövningen enligt miljöskyddslagen. Motsvarande bestämmelse finns i vattenlagen kapitel 3 § 6. I naturresurslagen och rörledningslagen finns inte några bestämmelser som reglerar förhållandet till gränsälvsöverenskommelsen. I gränsälvsöverens- kommelsen finns inte heller några bestämmelser, som direkt reglerar hur den skall tillämpas i förhållande till den nationella lagstiftningen om regeringsprövning av vissa anläggningar och åtgärder. Enligt gränsälv- söverenskommelsen skall dock tillståndsfrågor rörande b yggande i vatten och vattenförorenande verksamhet underställas båda regeringarnas pröv- ning, när med hänsyn till vissa omständigheter finner det påkallat och i de fall endera regeringen förbehåller sig pröv- ningsrätten. Verksamheter vars tillåtlighet enligt nationella bestämmelser skall prövas av regeringen torde kunna anses normalt vara av sådan betydelse att detta bör gälla för dessa verksamheter även i gränsälvsområdet. I de fall sådan verksamhet har gränsöverskridande effekter bör därför underställa tillåtlighetsfrågan den finska och den svenska regering- en, på samma sätt som gäller när endera regeringen förbehåller sig prövningen. För tydlighetens skull bör gränsälvsöverenskommelsens bestämmelser om underställning i kapitel 3 artikel 13, vad gäller b yggande i vatten, och kapitel 6 artikel 4, vad gäller vattenförorenande verksamhet, kompletteras med bestämmelser om att sådana verksamheter som enligt nationell lagstiftning skall tillåtlighetsprövas av regeringen skall underställas båda regeringarnas prövning. 31 Kapitel 3 artikel 13, kapitel 6 artikel 4. Arbetet med miljöskyddslagen, som trädde 1969, pågick parallellt med arbetet med gränsälvsöverenskommelsen, som trädde 1972. Gränsälvsöverenskommelsens bestämmelser om skydd mot vattenförorening fick sin slutliga utformning först mot slutet av lagstift- ningsarbetet och med miljöskyddslagen som förebild. 32 Många av bestämmelserna i gränsälvsöverenskommelsen överensstämmer i huvud- sak med motsvarande bestämmelser i den svenska miljöskyddslagen, även om finsk lagstiftning beaktades vid utformningen av överenskommelsen. Finsk–svenska gränsälvskommitténs betänkande behandlar de ursprungli- gen föreslagna reglerna om vattenförorening, som hade den finska vattenlagen som förebild. 33 Ledning för tillämpningen av kapitel 6 i överenskommelsen får därför i huvudsak sökas i förarbetena till miljö- skyddslagen. Miljöskyddslagens bestämmelser har ändrats vid ett flertal tillfällen. Gränsälvsöverenskommelsen är oförändrad sedan tillkomsten. I detta avsnitt behandlar vi de bestämmelser som har införts i miljö- skyddslagen sedan gränsälvsöverenskommelsens tillkomst och andra skill- nader mellan miljöskyddslagen och gränsälvsöverenskommelsen som vi menar nu behöver uppmärksammas. Miljöskyddslagen är tillämplig på vad som i 1 § miljöskyddslagen betecknas miljöfarlig verksamhet. Även 3 § miljöskyddslagen där begreppet avloppsvatten definieras måste beaktas. Miljöskyddslagen gäller för utsläpp från eller användning av mark, b yggnad eller anläggning som kan medföra vattenförorening. Redan risken för olägenheter skall beaktas vid bedömningen av miljöskyddslagens tillämplighet. Miljöskyddslagens begrepp miljöfarlig verksamhet har en särskild innebörd eftersom med verksamhet menas något som är vidare än i vanligt språkbruk. Exempelvis en avfallsdeponi som har avslutats betraktas som miljöfarlig verksamhet till följd av att det är en markanvändning som innebär en risk för påverkan av omgivningen. Ursprungligen omfattade miljöskyddslagens bestämmelser varken på- verkan på mark eller på grundvatten. Genom en komplettering av lagen år 1987 utvidgades tillämpningsområdet till att omfatta också mark- och grundvattenföroreningar. 34 Som motiv för införandet av regler om grundvatten, som är av intresse i vårt sammanhang, angavs i förarbetena att de generella skyddsföreskrifterna i vattenlagen inte var tillräckliga för de svåraste föroreningsproblemen och att det därför behövdes en individu- ell prövning av det slag som miljöskyddslagen ger möjlighet till. Utsläpp av föroreningar till grundvatten i gränsälvsområdet kan få effekter på gränsälvarna. De överväganden som gjordes i samband med utvidg- ningen av miljöskyddslagens tillämpningsområde är giltiga även för gränsälvsområdet. Vi anser därför att bestämmelserna i gränsälvsöverens- kommelsen kapitel 6 bör göras tillämpliga på förorening av grundvatten. För att anpassa gränsälvsöverenskommelsens tillämpningsområde till miljöskyddslagen när det gäller vattenförorenande verksamhet föreslår vi att följande definition ersätter den nuvarande definitionen i gränsälvsöver- enskommelsen kapitel 6 artikel 1. Med vattenförorenande verksamhet avses: ·Utsläppande av avloppsvatten, fast ämne eller gas från mark, b yggnad eller anläggning i vattendrag, sjö eller annat vattenområde. ·Användning av mark, b yggnad eller anläggning på sätt som annars kan medföra förorening eller annan risk för störning av vattendrag, sjö eller annat vattenområde eller av grundvatten. Definitionen motsvarar beträffande vattenförorenande verksamhet miljö- skyddslagens begrepp miljöfarlig verksamhet. I bilaga C till gränsälvsöverenskommelsen finns en förteckning över sådana verksamheter för vilka föreligger prövnings- eller anmälningsskyl- dighet. Den motsvarar den som fanns i bilagan till den ursprungliga miljöskyddsförordningen, som har ändrats . En aktualisering bör ske av förteckningen i bilaga C till överenskommel- sen så att den står i bättre överensstämmelse med förteckningen över de verksamheter som är prövningspliktiga respektive anmälningspliktiga enligt miljöskyddslagen. Enligt bestämmelserna i kapitel 6 artikel 1 i är det, i vidare mån än förbjudet att släppa ut flytande avfall eller annat ämne som medför skada eller olägenhet allmänt eller enskilt intresse. kapitel 6 artikel 3 och artikel 4 kan tillstånd lämnas till verksamhet som 35Proposition (1986/87:135) om ändring i miljöskyddslagen s. 12 f. och s. 30 f. gäller användning av mark, b yggnad eller anläggning. Detta betyder att förorening som inte härrör från verksamhet som innebär användning av sådan egendom är helt förbjuden. 36 Enligt den svenska lagstiftningen kan sådan verksamhet prövas vad gäller dumpning enligt lagen (1971:1154) om förbud mot dumpning av avfall i vatten och enligt dumpningskungörel- sen (1971:1156) samt vad gäller förorening från fartyg enligt lagen (1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg. Vi finner inte skäl att frångå den i förarbetena till gränsälvsöverenskom- melsen gjorda bedömningen att förorening som kommer från annat än användning av mark, byggnad eller anläggning inte skall kunna tillåtas. Enligt 4 § miljöskyddslagen skall en verksamhet lokaliseras så att ändamålet med verksamheten kan vinnas med minsta intrång och olägenhet Enligt 4 a § första stycket, som infördes i samband med den nya plan- och byggnadslagstiftningen , får tillstånd inte meddelas i strid mot en detaljplan eller områdesbestämmelser; planhinder. Detta är i enlighet med avsikten med att kommunen skall ha ett avgörande inflytande på bebyggelseutvecklingen i vid mening. Bestämmelsen om planhinder saknar motsvarighet i gränsälvsöverens- kommelsen. Enligt vår uppfattning måste det anses vara olämpligt att kan lämna tillstånd till en verksamhet i strid mot markanvändningsplaner som en kommun har beslutat om. Även om , vilket vi behandlar i avsnitt 5.1.2, enligt kapitel 6 artikel 2 gränsälvsöverenskommelsen skall beakta bland annat byggnads- lagstiftningen, anser vi att det finns skäl att, på samma sätt som i miljö- skyddslagen, i gränsälvsöverenskommelsen föra in en bestämmelse motsvarande bestämmelsen om planhinder i 4 a § miljöskyddslagen. Bestämmelserna i 5 § miljöskyddslagen om skyddsåtgärder och försiktig- hetsmått har sin motsvarighet i kapitel 6 artikel 6 i gränsälvsöverenskom- melsen. I miljöskyddslagen har dock införts en regel om skyldighet att 37Proposition (1985/86:90) om följdlagstiftning till den nya , lagen om exploateringssamverkan samt lagen om hushållning med naturresurser m.m. s. 92 och 123. avhjälpa sådana olägenheter som en verksamhet förorsakar sedan den har upphört. Motivet för denna bestämmelse var enligt propositionen att tolkningen av 5 § miljöskyddslagen hade vållat problem då vare sig lagen eller dess förarbeten behandlade vad som skulle gälla sedan en verksamhet hade upphört. Enligt departementschefen fanns det emellertid ingenting som fritog utövaren av en miljöfarlig verksamhet från att i samband med att driften upphör vidta de åtgärder som är rimliga för att minska framtida miljöskador. Departementschefen ansåg att det vore uppenbart orimligt om skyldigheten att avhjälpa skador upphörde efter det att verksamheten vid en anläggning har upphört. Av samma skäl anser vi att en skyldighet att avhjälpa olägenheter efter det att en verksamhet har upphört bör finnas också i gränsälvsområdet. En bestämmelse härom bör föras in i gränsälvsöverenskommelsen. I det här sammanhanget bör uppmärksammas att rättsläget i är oklart beträffande verksamhet som har upphört innan bestämmelsen i miljöskyddslagen förtydligades. Regeringsrätten har i en dom anfört att 5 § miljöskyddslagen i dess lydelse före , då regeln infördes, inte kan tilläggas innebörden att en skyldighet att avhjälpa olägenheter kvarstår även efter det att en miljöfarlig verksamhet har upphört. Enligt vad som framgår av propositionen om miljöbalk anser regeringen att de föreslagna reglerna om efterbehandling bör gälla även för äldre verksamheter och verksamheter där driften är nedlagd. Enligt regeringen var det också rättsläget före Regeringsrättens beslut . Förbud mot viss verksamhet Enligt 6 § miljöskyddslagen får en verksamhet inte utövas om ett stort antal människor skulle få sina levnadsförhållanden väsentligt försämrade eller betydande förlust för naturvårdssynpunkt skulle uppkomma eller liknande intresse skulle skadas avsevärt. Regeringen kan dock lämna tillstånd om verksamheten är av synnerlig betydelse för näringslivet eller för orten eller eljest från allmän synpunkt. Motsvarande bestämmelser för vattenförorenande verksamhet finns i gränsälvsöverenskommelsen, kapitel 6 artikel 7, med undantag av att där inte ges någon möjlighet till regeringsprövning i särskilda fall. Det gäller dock inte om den vattenförorenande verksamheten innebär byggande i vatten. Frågan skall då underställas båda regeringarnas 38Proposition (1987/88:85) om miljöpolitiken inför 1990-talet s. 215 och 218. 39Proposition (1997/98:45) om miljöbalk s. 600 f. prövning, enligt kapitel 3 artikel 3 och artikel 13 andra stycket i gränsälv- söverenskommelsen. Enligt gränsälvsöverenskommelsen råder sålunda ett absolut förbud mot vissa vattenförorenande verksamheter av särskilt ingripande beskaffenhet. Vi har övervägt om sådana verksamheter borde kunna prövas på samma villkor som beträffande b yggande i vatten. Även om det förefaller logiskt att det skulle finnas en möjlighet för regeringarna att i gränsälvsområdet, på motsvarande sätt som enligt miljöskyddslagen, i särskilda fall kunna tillåta en sådan vattenförorenande verksamhet har vi stannat för att inte föreslå några ändringar i detta avseende. Det gör vi mot bakgrund av det tydliga ställningstagande som gjordes i propositionen om gränsälvsöver- enskommelsen. Om olägenheten är av den beskaffenhet som anges i andra styck- et (gränsälvsöverenskommelsen kapitel 6 artikel 7), får verksam- heten inte utövas. I motsats till miljöskyddslagen har i överens- kommelsen detta förbud gjorts absolut (se 6 § andra stycket miljöskyddslagen . . I miljöskyddslagen har i 52–63 §§ förts in bestämmelser om miljöskydds- avgift. Avsikten med miljöskyddsavgiften är att den skall motsvara den ekonomiska fördel som ett företag har fått genom att bryta mot villkor eller en straffsanktionerad regel i miljöskyddslagen. Enligt propositionen om en miljöbalk visar erfarenheterna att vare sig miljöskyddsavgiften eller andra förefintliga ekonomiska sanktioner fungerar tillfredsställande. I propositionen föreslås ett nytt system, miljösanktionsavgift. Miljösanktionsavgift skall utgå vid överträdelse av tillstånd och villkor. Det krävs inte att överträdelsen skall ha medfört någon ekonomisk fördel för företagaren. Miljösanktionsavgift skall påföras om regeringen genom föreskrifter har fastställt ett belopp för det aktuella slaget av överträdelse. Vi bedömer det som orealistiskt att införa ett motsvarande eget sanktions- system för gränsälvsområdet. Det är vidare tveksamt om ett nationellt sådant system skulle kunna tillämpas i den svenska delen av gränsälvsom- rådet med stöd av kapitel 1 artikel 8 i gränsälvsöverenskommelsen, med hänsyn till att påföljder vid brott mot överenskommelsen och mot villkor är reglerat i kapitel 9 artiklarna 10 och 11. 41Proposition (1997/98:45) om miljöbalk s. 531 f. Bestämmelserna i 12 a § miljöskyddslagen, som tillkom , reglerar sökandens samrådsskyldighet. Sökanden skall, när en ansökan skall ges in, i skälig omfattning samråda med statliga och kommunala myndigheter, organisationer och enskilda. Gränsälvsöverenskommelsen innehåller ingen sådan samrådsskyldighet utan anger i kapitel 8 artikel 2 bara att .