sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — När det gäller utformningen av rättsintyget kan det nämnas att meddelat föreskrifter (SOSFS 1981:25) för hälso- och sjukvårdspersonalen om avfattande av intyg m.m samt föreskrifter (SOSFS 1982:2) för hälso- och sjukvårdspersonalen om de medicinska språket i bl.a. journaler, intyg och dödsbevis. Dessa båda författningar skall iakttas när rättsintyg utfärdas. Rättsintyget skall enligt de allmänna råden avslutas med en samman- fattande bedömning i form av ett utlåtande. Bedömningen skall göras mot bakgrund av de uppgifter som har framkommit beträffande händelseförloppet vid det misstänkta brottet. Skadorna eller andra fynd bör bedömas med hänsyn till aktuella frågeställningar, främst skadornas uppkomstsätt och ålder samt risken för bestående men och om det förelegat medicinskt livshotande skador eller tillstånd. avlämnade sitt betänkande Om intyg och utlåtan- den som utfärdas av hälso- och sjukvårdspersonal i yrkesutövningen (SOU 1994:71) . Utredningen hade i uppdrag att se över bestämmelserna för hälso- och sjukvårdspersonal att i tjänsten utfärda intyg och utlåtanden och därvid särskilt granska formella och ekonomis- ka förutsättningar för och tillämpade rutiner vid utfärdande av intyg och utlåtanden. Utredningen skulle föreslå de förändringar som eventuellt kunde behövas för att utfärdandet av intyg och utlåtanden skulle kunna fullgöras på ett rationellt sätt och med uppfyllande av krav på en fullgod Hälso- och sjukvården samt Betänkandet har remissbehandlats och en proposition som bl.a. behandlar förslag är avsedd att kunna behandlas av . Frågor om rättsintyg har även behandlats av Kvinnovåldskommis- sionen som i betänkandet Kvinnofrid (SOU 1995:60) har påtalat att kvaliteten på de rättsintyg som skrivs av läkare i allmänhet är dålig. Enligt kommissionen beror detta i regel på att läkaren har alltför bristfällig kunskap i att skriva rättsintyg och att frågan därför bör uppmärksammas i läkarnas utbildning. I propositionen Kvinnofrid (prop. 1997/98:55 s. 46 f) anges, mot bakgrund av utfärdade allmänna råd och Rikskvinnocentrums skrift om hur rättsintyg bör vara utformade, att kommissionens förslag i denna del inte föranleder någon ytterligare åtgärd. 5.1.6Utredningens överväganden och förslag De utbildningsinsatser för hälso- och sjukvårdens personal som regeringen har föreslagit i propositionen Kvinnofrid (prop. 1997/98:55) bör även innehålla mer allmänna moment om brotts- offer. Det bör skapas rutiner inom hälso- och sjukvården för omhändertagandet av också andra grupper av brottsoffer än kvinnor som har utsatts för våld i hemmet. Regeringens uppdrag till Social- styrelsen att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor bör innehålla den problematik som mer allmänt gäller för brottsoffer. Vidare föreslås att skall skärpa tillsynen avseende rättsintygens kvalitet och tillförlitlighet. Frågan om rättsintyg bör behandlas i erforderlig omfattning i läkarnas utbildning. Personalen inom hälso- och sjukvården fyller en viktig funktion i sam- hällets omhändertagande av brottsoffren. Denna personal får liksom polisen ofta den första kontakten med framför allt offer för vålds- och sexualbrott. Deras bemötande har därför särskild betydelse. I om våld Medicinska aspekter på våldet och dess konsekvenser påpekas vikten av att brottsoffer förutom god vård för sina skador också får ett psykologiskt stöd och lugnande förklaringar till sina reaktioner. Det anges att skriftlig information här kan vara ett värdefullt komplement. Utredningen delar helt Läkarför- bundets uppfattning. har i sin rapport även föreslagit att personal på större akutmottagningar bör få utbildning i stödjande åtgärder för brottsoffer Hälso- och sjukvården samt och deras anhöriga. Detta finner utredningen också angeläget men anser att utbildning om brottsoffers behov och reaktioner bör ges till personal vid samtliga akuttmottagningar. I propositionen Kvinnofrid (prop. 1997/98:55 s. 67 ff.) betonar regeringen vikten av ökade kunskaper hos personal på olika myndigheter som handlägger ärenden om våld mot kvinnor eller som på annat sätt kommer i kontakt med förövare av våldsbrott mot kvinnor och de utsatta kvinnorna och deras barn. Dessa frågor föreslås att på ett helt annat sätt än tidigare behandlas under grundutbildningen för bl.a. dem som skall arbeta inom hälso- och sjukvården. Regeringen avser att förtydliga ex- amensordningen i högskoleförordningen (1977:263) för följande examina som rör personal inom hälso- och sjukvården: barnmorske- examen, läkarexamen, psykologexamen, psykoterapeutexamen, sjuk- sköterskeexamen samt tandläkarexamen. Vidare anges i propositionen att de ändrade examensordningarna behöver kompletteras med fortbildningsinsatser för de personalgrupper som är verksamma inom bl.a. hälso- och sjukvården. Regeringen har uppdragit åt att i samråd med , och att genomföra fortbildning av personal inom rättsväsendet, samt hälso- och sjukvården. Fort- bildningen bör enligt propositionen läggas upp så att den kan ge- nomföras såväl på central som regional och lokal nivå. Regeringen kommer att avsätta sammanlagt för denna verksamhet. Utredningen är positiv till de förslag som framförs i propositionen. Men eftersom uppdrag är könsneutralt vill utredningen att de föreslagna utbildningsinsatserna rörande brottsoffer genomförs så att hälso- och sjukvårdens bemötande och omhändertagan- de av såväl kvinnliga som manliga brottsoffer kan förbättras. Problema- tiken vid den typ av kvinnomisshandel och sexuella övergrepp som behandlas i propositionen, dvs. angrepp på kvinnor i nära relationer, skiljer sig förvisso från den som gäller andra brottsoffer. Men det behövs ökad kunskap också beträffande bemötandet och omhändertagan- det av andra grupper av brottsoffer. Utredningen menar att de utbild- ningsinsatser som föreslås även skall innehålla mer allmänna moment om brottsoffer. I propositionen (s. 43 ff.) anges vidare att det är viktigt att sjukvårds- huvudmännen utvecklar bättre former för omhändertagande av våldsut- satta kvinnor som söker sig till vården. I detta sammanhang menar regeringen att bl.a. de erfarenheter som har vunnits vid Rikskvinno- centrum bör bilda underlag. Utredningen delar uppfattningen att det är angeläget att hälso- och sjukvårdens omhändertagande av kvinnor som har utsatts för våld utvecklas och förbättras. Emellertid är det också viktigt med ett bättre omhändertagande för andra grupper av brottsoffer. Hälso- och sjukvården samt Utredningen anser att det bör skapas rutiner inom hälso- och sjukvården även för dessa grupper. I propositionen (s. 39 f) anges att regeringen har gett i uppdrag att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor. Syftet med uppdraget är att utveckla kompetensen, öka medvetandet hos personalen och stödja metodutveckling inom samt hälso- och sjukvården i syfte att förbättra stödet till de utsatta kvinnorna. I uppdraget ingår även att initiera och stödja samverkan mellan myndighe- ter, följa den internationella utvecklingen samt att sprida information. Utredningen anser att det i uppdrag bör ingå även den problematik som mer allmänt gäller för brottsoffer. En viktig fråga för rättssäkerheten är rättsintygens kvalitet och till- förlitlighet. Ett rättsintyg kan vara av avgörande betydelse för utgången i ett brottmål liksom för en skadeståndstalan. Enligt vad utredningen har erfarit är intygen inte sällan utfärdade av läkare utan full kompetens på området, täcker inte de skador som är av intresse i målet och är skrivna på ett språk som är svårförståeligt för en icke-medicinare. Det är därför viktigt att de undersökningar som görs av en person som har varit utsatt för ett brott genomförs med största omsorg. Det är också angeläget att de kameror som används för att dokumentera skadorna är av sådan kvalitet att de ger rättvisande bilder. allmänna råd ger läkarna en god handledning för att skriva rättsintyg. Om dessa råd följs bör rättsintygens kvalitet kunna förbättras. Det bör åligga att skärpa tillsynen på detta område så att innehållet i de allmänna råden förverkligas. Utredningen anser vidare att det är ange- läget att frågan om rättsintyg behandlas i erforderlig omfattning i läkarnas utbildning. Utredningen har i avsnitt 4.6.7 uttalat bl.a. att samverkansgrupper kan leda till en ökad kännedom om vilka möjligheter till hjälp och stöd för brottsoffer som kan erbjudas. Enligt utredningen är det väsentligt attt representanter för hälso- och sjukvården ingår i dessa grupper. Det är också angeläget att, såsom har påtalat i sin rapport, samverkan mellan akutmottagningar och andra instanser inom vården etableras och intensifieras. Enligt 3 § socialtjänstlagen (1980:620) har kommunen det yttersta ansva- ret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det finns visserligen inte några bestämmelser i lagen som särskilt behandlar hjälp till brottsoffer men har en betydel- Hälso- och sjukvården samt sefull roll när det gäller stöd till brottsoffer. Den som har drabbats av brott kan alltid vända sig till de sociala myndigheterna för att få stöd och hjälp. Detta gäller såväl i materiellt som psykologiskt hänseende. Det finns socialjourer i vissa distrikt som kan bistå brottsoffer med bl.a. nattlogi när så behövs. Vid behov förmedlar socialjourerna även kontakter med den ordinarie verksamheten eller med andra sam- hällsorgan. Om en enskild person begär det eller samtycker till det kan social- nämnden utse en särskild s.k. kontaktperson enligt 10 § tredje stycket socialtjänslagen. Kontaktpersonen har till uppgift att hjälpa den enskilde och hans närmaste i personliga angelägenheter. Vilka uppgifter kontakt- personen skall ha bestäms av den enskildes behov. Som exempel kan nämnas att en kontaktperson kan fungera som stödperson vid rättegång (jfr avsnitt 4.5.4). I detta avsnitt ges en sammanfattning av en enkätundersökning som genomförde och som avsåg socialtjän- stens insatser för kvinnor som har utsatts för våld. Den tidigare nämnda propositionen Kvinnofrid redovisas i de delar som den berör socialtjän- stens verksamhet. Avsnittet avslutas med överväganden och förslag. 5.2.2Kvinnovåldskommissionens enkätundersökning beträffande insatser för kvinnor som har utsatts för våld genomförde en enkätunder- sökning för att få belyst vilka insatser som vanligtvis använder för att bistå våldsutsatta kvinnor, vilka samarbe- tar med i dessa ärenden och i vilken utsträckning finns anträffbar under s.k. jourtid. Enkäten skickades till samtliga dåvarande 286 kommuner. 280 kommuner inkom med svar. Resultatet av enkätundersökningen redovisas i betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60, del B, bilaga 5). Sammanfattningsvis framgick av enkätsvaren att ekonomiskt bistånd och stödjande samtal var de insatser som oftast erbjöds kvinnor som varit utsatta för misshandel. Vidare erbjöds i stor utsträckning skyddat boende och allmän rådgivning. av kommunerna brukade bistå med en stödperson under förundersökning och rättegång. Den vanligaste samarbetspartnern var enligt undersökningen kvinno- jourerna. I av kommunerna förekommer samråds- eller arbetsgrupper för frågor som har anknytning till våld mot kvinnor. Enkätundersökningen visade att av landets k- ommuner inte har någon form av av beredskap under jourtid. Hälso- och sjukvården samt kommuner hade socialjour, dvs. en fristående verksamhet som utgår från en arbetsplats, och ytterligare 75 kommuner hade social beredskap, dvs. någon form av schemalagd beredskap som upprätthålls av en socialarbetare i hemmet. I 91 kommuner hade polis, SOS alarmering eller motsvarande tillgång till telefonnummer till en politiker i social- nämnden eller till någon tjänsteman inom . 17 kommuner uppgav att man delade eller köpte jourtjänster från någon annan kommun. Sammanfattningsvis hade således 120 kommuner socialjour eller social beredskap. Av dessa hade något slag av utåtriktad information om den verksamheten. I propositionen (prop. 1997/98:55 s. 35 ff.) förslås bl.a. att det i socialt- jänslagen skall införas en bestämmelse om att socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation. Genom en sådan bestämmelse klargörs enligt propositionen att socialt- jänsten har ett eget ansvar för att stödja och hjälpa kvinnor som utsätts för eller som det finns anledning att misstänka utsätts för våld i hemmet. bör därmed ha såväl egen kompetens som handlingsberedskap för att kunna söka upp och hjälpa utsatta kvinnor. Vidare anges i propositionen att regeringen har uppdragit åt Socialsty- relsen att utarbeta allmänna råd som utvecklar hur bör arbeta med dessa frågor. Som tidigare nämnts i avsnitt 5.1.6 anges i propositionen att regeringen har gett i uppdrag att leda ett utvecklings- arbete i frågor om våld mot kvinnor. Syftet med uppdraget är att utveckla kompetensen, öka medvetandet hos personalen och stödja meto- dutveckling inom samt hälso- och sjukvården för att förbättra stödet till de utsatta kvinnorna. I propositionen anges också att i sitt arbete med utsatta barn bör ägna särskild uppmärksamhet åt de barn som växer upp i miljöer där det förekommer våld och misshandel. Emellertid bör bl.a. beredningen av betänkande Barnets bästa i främsta rummet (SOU 1997:16) och resultatet av (dir 1995:35) arbete avvaktas innan en samlad bedömning görs av behovet av ytterligare åtgärder. Som beskrivits i avsnitt 5.1.6 betonar regeringen i propositionen vikten av ökade kunskaper hos personal på olika myndigheter som hand- lägger ärenden om våld mot kvinnor eller som på annat sätt kommer i kontakt med förövare av våldsbrott mot kvinnor och de utsatta kvinnorna och deras barn och samt lämnar förslag om grundutbildning och Hälso- och sjukvården samt fortbildning för bl.a. dem som skall arbeta eller arbetar inom socialtjän- sten. 5.2.4Utredningens överväganden och förslag I socialtjänstlagen införs en särskild bestämmelse om ansvar för brottsoffer. De utbildningsinsatser för personal inom som regeringen har föreslagit i propositionen Kvinno- frid bör även innehålla mer allmänna frågor om brottsoffer. Detta gäller också regeringsuppdraget till att leda ett utvecklingsarbete i frågor om våld mot kvinnor. Handlingsprogram och rutiner bör utarbetas inom för omhändertagandet av brottsoffer. Frågan om ett erhållet skadestånd på grund av brott skall inverka på ett brottsoffers rätt till försörjningsstöd enligt socialtjänstlagen bör utredas. Personal inom kommer ofta i kontakt med människor som har blivit utsatta för brott. Brottsoffren kan behöva akut hjälp i ett krisläge, ekonomiskt bistånd eller personligt stöd och vänder sig därför till . Ett gott bemötande av och god kunskap om brottsof- fers behov och reaktioner bland personal är en värdefull hjälp och kan bidraga till att s.k. sekundär viktimisering eller traumatise- ring undviks. Sådana kunskaper kan också göra det lättare för persona- len att upptäcka att den hjälpsökande har varit utsatt för brott, något som den hjälpsökande själv inte alltid berättar. Som nämnts i avsnitt 5.2.3 föreslås i propositionen Kvinnofrid att det skall införas en bestämmelse i socialtjänstlagen om att socialnämnden bör verka för att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller övergrepp i hemmet får stöd och hjälp för att förändra sin situation. I departementspromemorian Brottsoffer i blickpunkten åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29) gjordes bedömningen att ansvar för den som har drabbats av brott bör göras tydligare. Enligt promemorian kunde detta ske genom att i socialtjänst- lagen ta in regler om att socialnämnden skall verka för att den som har drabbats av brott skall få det stöd och den hjälp som behövs. Ut- redningen anser att en sådan mer allmän bestämmelse om ansvar för och skyldigheter gentemot brottsoffer bör införas. Vidare menar utredningen att det bör uppdras åt att även utarbeta allmänna råd för omhändertagande av brottsoffer i allmänhet. Hälso- och sjukvården samt Vad utredningen har anfört i avsnitt 5.1.6 om utbildningsinsatser, omhändertagande av brottsoffer och utvecklingsarbete för personal inom hälso- och sjukvården gäller även personal. De insatser som föreslås i propositonen bör således enligt utredningens mening omfatta mer allmänna brottsofferfrågor. Av Brottsoffermyndighetens länsvisa kartläggning som redovisas i rapporten i en kunskapsöversikt (Rapport 1997:1) framgår att i många kommuner har en beredskap, t.ex. i form av handlingsprogram, för omhändertagande av kvinnor och barn som har utsatts för sexuella övergrepp. Handlingsprogrammen syftar till att beskriva samarbetsformer och arbetsrutiner, att göra personalen medveten om och öka kunskapen om problematiken samt att få till stånd ett fungerande samarbete mellan aktuella myndigheter och organisationer. Utredningen anser att det är angeläget att handlingsprog- ram eller rutiner utarbetas även för andra grupper av brottsoffer. Utredningen har tidigare (jfr avsnitt 4.6.7) påtalat vikten av samarbete mellan olika myndigheter och organisationer. Samverkans- grupper kan leda till en ökad kännedom om vilka möjligheter till hjälp och stöd för brottsoffer som kan erbjudas, vilket givetvis gagnar brottsoffren. Utredningen anser att det är viktigt att representanter för ingår i dessa grupper. Utredningen anser vidare att det är angeläget att det på socialkonto- ren finns information om bl.a. de ideella organisationer som kan ge brottsoffer stöd och hjälp liksom om vilka ersättningsmöjligheter som finns för brottsoffer. Utredningen har i avsnitt 4.5.4 gett föreslag som innebär att använd- ningen av stödpersoner i rättsprocessen skall öka. Det bör därför fram- hållas att det är av stor betydelse att det inom finns en beredskap för att anvisa stödpersoner, t.ex. genom att vid behov utse en kontaktperson för brottsoffret enligt 10 § tredje stycket socialtjänstlagen. I flera svar på utredningens enkätundersökning till kvinnojourerna har framförts kritik mot sätt att bemöta kvinnor som har varit utsatta för misshandel. Från Rikskvinnocentrum har framförts att måste inse att kvinnomisshandel är ett brott och inte bara ett familjeproblem. Enligt utredningen torde den kritik som riktas mot i dessa sammanhang främst avse de fall när den utsatta kvinnan har barn tillsammans med gärningsmannen. Dessa situationer innebär en ofta mycket komplex problematik som utredningen inte avser att behandla. Det kan dock påpekas att de förslag som lämnats i propositionen Kvinnofrid kan föranleda vissa förbättringar i nu nämnda avseenden. Utredningen har uppmärksammats på att ett erhållet skadestånd på grund av brott kan inverka negativt på brottsoffrets rätt till försörj- ningsstöd enligt socialtjänstlagen. Det kan sättas i fråga om i vart fall de Hälso- och sjukvården samt ideella skadestånden skall påverka försörjningsstödet på detta sätt. Frågan bör utredas närmare. Detta torde lämpligen kunna ske inom ramen för den utredning som ser över vissa frågor rörande socialtjänstlagen och uppgifter (dir. 1997:109) eller genom att nämnda utredning ges tilläggsdirektiv att utreda frågan. 5.3Medling i brottsoffrens intresse Medling kan beskrivas som en tvistlösning utanför det etablerade rättsväsendet, ett sammanträffande mellan gärningsmannen och brotts- offret inför en tredje person i syfte att få fram ett avtal eller förhand- lingsresultat. Avtalet kan innebära att gärningsmannen erlägger ersättning till brottsoffret i form av pengar (skadestånd) eller genom att utföra ett arbete. Ett förhandlingsreslutat kan vara att parterna uppnår enighet och anser att saken är utagerad utan att det blir fråga om att erlägga någon form av ersättning. Vad är då medlingens syften? I Åklagarväsendets rapport lingsverksamhet för unga lagöverträdare (1996:6, s. 8 f.) konstateras att medling innebär hänsynstagande till olika intressen och att medlingen har flera syften som var för sig är viktiga och beaktansvärda. Det uppges vara av särskild betydelse att upprätthålla balansen mellan brottsoffrens och gärningsmännens intressen. Genom medling, sägs i rapporten, får gärningsmannen en möjlighet att under kontrollerade former ta ansvar för sina handlingar och ställa till rätta efter brott vilket har betydelse för att öka dennes insikt om konsekvenserna av sitt handlande. Eftersom det handlar om unga personer finns förhoppningen att en pedagogisk medling har en sådan effekt. Vidare kan rent praktiska frågor lösas, vilka ofta kan ställa till problem för ungdomar, t.ex. hur man tar kontakt med en målsägande eller hur man betalar ett skadestånd. För brottsoffrens del uttalas i rapporten att dessa med rätta har anspråk på att få stöd av samhället på flera sätt. Genom en fungerande medling som tar stor hänsyn till brottsoffrens situation kan de få stöd, den ekonomiska ersättningen reglerad och en möjlighet att bearbeta följderna av brottet. Vidare menar man i rapporten att bakomliggande konflikter kan belysas genom medlingen. Ofta finns en förklaring till brott i form av gammal osämja, gängbråk, rasistiska motsättningar eller något annat som behöver redas ut. I dessa fall ligger det i fleras intresse att få en lösning som innebär att risken för nya konfrontationer och därmed nya brott minskar. För utredningens del är givetvis medlingen intressant Hälso- och sjukvården samt främst från brottsoffersynpunkt. Det finns få utvärderingar av medlings- verksamhet och hur brottsoffren uppfattar en sådan verksamhet. En stor amerikansk studie av redovisades . Det var en undersökning av medlingsprogram som pågått under i , , och . Det genomfördes ett stort antal intervjuer med en experimentgrupp av gärningsmän och brottsoffer som hade deltagit i medling och en kontrollgrupp bestående av gärningsmän och offer som inte medverkat vid medling. Sammanlagt deltog 280 brottsoffer som genomgått medling i studien. Resultaten av utvärderingen visar att den viktigaste anledningen för ett brottsoffer att delta i ett medlingsprogram är att täcka sina förluster och att hjälpa gärningsmannen. Gärningsmännen deltog för att ställa till rätta. Studien visade även att medlingen hade en signifikant effekt för att minska brottsoffrets oro och känsla för utsatthet. De viktigaste behåll- ningen av medlingen för brottsoffret var att få tala om brottets följder för gärningsmannen, få svar på frågor och att förhandla fram en överenskommelse om kompensation. Att överenskommelsen sedan följdes var det minst viktiga för brottsoffret. Brottsoffer som deltagit i medlingsverksamhet kände sig mer delaktiga i rättsprocessen än de som inte deltagit. Vidare upplevde de att rättvisa skipats och att de behandlats rättvist av rättssystemet. Studien visade även på att medlingsprocessen minskade brottsoffrens rädsla att åter utsättas för brott. Samman- fattningsvis visar Umbreits studie på mycket positiva resultat. Av den kartläggning som har gjort och som redovisas i rapporten i en kunskapsöversikt (Rapport 1997:1) framgår att det pågår försöksverksamhet med medling mellan gärningsman och offer på elva platser. Kartläggningen visar att antingen är initiativtagare till eller inblandad i medlings- verksamheten i de flesta fall. Nedan redovisas ett av dessa medlings- projekt samt en utvärdering av det projektet. Medlingsverksamheten i startade som en försöks- verksamhet och var ett samverkansprojekt mellan polisen och kommun. Projektet var till hälften finansierat av medel från brottsoffer- fonden och tänkt att pågå . anställde en projektledare, men tanken var att medlingen skulle utföras av arvodera- de lekmannamedlare. De myndigheter som var berörda samarbetade i stor utsträckning. Projektledaren besökte polisen minst en gång för att diskutera och initiera fall till medling. träffades en referens- grupp av intresserade socialarbetare för samtal om projektet och Hälso- och sjukvården samt Man hade en fortlöpande kontakt med åklagarmyndighetens två ungdomsåklagare samt möten om verksamhetens utformning.