sou · GMB36d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Detta avsnitt skall handla om välfärdsstaten. Det betyder här dels politiska makthavare och ekonomisk makt, dels transfereringarnas fördelning mellan kvinnor och män. Vem är ekonomisk makthavare? Ekonomiska makthavare definieras ofta som höga chefer eller styrelsemedlemmar i det privata näringslivet. Det gäller t.ex. Maktutredning, där man konstaterar att det svenska maktsystemet domineras av två stora maktblock, den ekonomiska makten och den politiska makten. 1 (kursiv i original), där den ekonomiska makten finns i det privata näringslivet. Med en sådan definition av ekonomis- ka makthavare har kvinnor ingen ekonomisk makt. En VD av 229 i börsnoterade företag är kvinna och av ledamöterna i de börsnoterade företagens styrelser är kvinnor. Men även politiker har ekonomisk makt. Deras beslut har avgö- rande betydelse för hur de ekonomiska regelsystemen utformas, vilka i sin tur har stor betydelse för hur inkomster fördelas mellan kvinnor och män. De offentligt finansierade bidragen motsvarade omkring en fjärdedel av BNP 1992 till 1994. Av kvinnors inkomster (samtliga åldrar, –) kom i medeltal från välfärdsstaten och av männens . Här är vi inledningsvis intresserade av att undersöka i vilken utsträckning kvinnor finns på de formella positioner där den ekonomiska politiken utformas och vi börjar med att se på regering, riksdag och utskott. 1SOU 1990:44, s. 305. 2Hultbom, 1997:135. 3Nyberg SOU 1997:87, tabell 10. SOU 1998:6 Betänkande från Ofta framhålls att ledarrollen, liksom chefsrollen som tidigare påpekats, innehållsligt och hierarkiskt är konstruerad utifrån manligheten.4 Föreställningar om manlighet överensstämmer med existerande föreställningar om vilka egenskaper en ledare bör besitta. utgör föreställningar om kvinnor ofta motsatsen, vilket innebär att det finns en motsägelse i att vara kvinna och besitta ledaregenskaper. Även politikerrollens innehåll och position är konstruerad utifrån manligheten. Att ledarrollen innehållsligt och positionellt har sin bas i manligheten hindrar dock inte att kvinnor finns i dessa positio- ner, dvs. att politikerrollen går att förändra. Efter det första val då kvinnor kunde delta utsågs fem kvinnor och 375 män till . Länge var kvinnoandelen låg. av ledamöterna var kvinnor under tvåkammarriks- dagens sista år, 1970. Men val steg andelen till och i och med valet till . var det dittills mest framgångsrika valet ur kvinnorepresentations synpunkt, då det resulterade i att av ledamöter var kvinnor. Med tanke på den stabila uppgång som skett sedan den allmänna rösträttens införande var därför valet ett stort bakslag, andelen kvinnor sjönk då till . 5 I den nuvarande () är av ledamöterna kvinnor. Det första kvinnliga statsrådet var ekonom Den första kvinna som utsågs till statsråd var ekonom och kunde dessutom påverka den ekonomiska politiken. dr. vid 1929, docent 1933 och ingick 1933–1937 i ledningen för den stora undersökningen angående national- inkomst. Åren 1938–1946 var hon t.f. professor i nationalekonomi och erhöll 1945 professors namn. utnämndes hon till konsultativt statsråd med uppgift att inom regeringen biträda vid handläggningen av ekonomiska frågor. Följande år blev hon folkhushållningsminister och kvarstod på denna post till departemen- tets avveckling –1950. 4Alvesson SOU 1997:135. 5Bergqvist 1994, s. 6Wängnerud SOU 1997:114. Fram till valet hade endast haft fem kvinnliga stats- råd. Då utsåg tre kvinnor. Liksom de tidigare kvinnliga regeringsmedlemmarna utnämndes de till konsultativa statsråd, dvs. de var inte chefer för egna departement. 8 Därefter steg antalet till fem eller sex statsråd och några fick ansvar för egna departement. ökade antalet till åtta och fick sin första kvinnliga finansminister, . Med henne ökade också antalet kvinnor bland de politiskt tillsatta tjänstemännen på finansde- partementet från noll till fem av femton. är hälften av statsråden kvinnor, vilket internationellt sett är ovanligt många. En anledning till att det tog så innan andelen kvinnor i ökade, var att vägen dit ofta gick via meriterande tjänst i partiet.9 Det var ett stort hinder för kvinnorna eftersom få hade sådana positioner. De kom istället ofta ifrån partiernas kvinnoorganisationer eller hade varit aktiva lokalt. Detta gäller även . Innehållsligt och positionellt har det politiska ledarskapet konstru- erats i manliga termer, men är ändå det politiska ledarskapet befolkat av kvinnor. Detta har inte skett utan ansträngning. Kvinno- organisationer har ihärdigt pläderat för utökad kvinnorepresentation. 11 Föreningen var aktiv och kvinnorepresentation bildades . 12 Nät- verket Stödstrumpornas hot om att bilda ett kvinnoparti är ett exempel på samverkan mellan outsiders och insiders som resulte- rade i ett kraftigt opinionstryck på de politiska partierna att motarbeta nedgången val. Har kvinnorna någon ekonomisk makt? Andelen kvinnor i regering och riksdag har således ökat. Men hur är det med makten? Har kvinnorna någon makt och särskilt ekonomisk makt? En vanlig uppfattning är att det är i utskotten makten finns. 14 Det dröjde innan kvinnorna kom in i utskotten. , första kvinnliga riksdagsledamot, fick vänta ett årtionde på att bli ordinarie ledamot. Kvinnoandelen i utskotten har i regel varit något lägre än i som helhet, men de tycks ha varit relativt väl företrädda i de utskott som ansågs viktigast fram till och med 8Bergqvist 1994, kap. 2. 9Palme, 1969. 10Bergqvist, 1994. 11Hedlund, SOU 1997:114. 12Palme, 1969, s. 66. 13Hedlund, SOU 1997:114. 14Palme, 1969; SOU 1990:44; , 1994. SOU 1998:6 Betänkande från 1970-talet.15 Man måste dock ha i minnet att andelen kvinnor då var mycket låg. Jämfört med tvåkammarriksdagens tid har kvinnorepre- sentationen i utskotten ökat och andelen kvinnor i utskotten ligger i paritet med deras andel i . I Det uferdige demokratiet16 menar man att makten och den poli- tiska verksamheten fördelas efter kön. Vertikalt genom att kvinnorna stannar kvar på lägre politiska poster och horisontellt genom att kvinnorna specialiserar sig på mjuka områden som social- och kulturpolitik och männen på hårda områden som ekonomi och teknik. Wängnerud 17 undersöker vad detta beror på. Diskrimineras kvin- nor eller vill de inte ägna sig åt ekonomiska frågor? Hon studerar utvecklingen av andelen kvinnor i ekonomiskt inriktade utskott, till vilka hon räknar finans-, skatte- och näringsutskottet. Inledningsvis konstaterar hon att () och () är de enda kvinnor som innehaft ordförande- eller vice ordförandeposterna i finansutskottet. () och () är de enda som varit i motsvarande positioner i näringsutskottet. Skatteut- skottet har ännu inte haft vare sig någon kvinnlig ordförande eller vice ordförande. Andelen kvinnliga utskottsledamöter i de tre undersökta utskotten sammantaget uppgår till . Det är lägre än utskotten totalt, där andelen är densamma som i ; . Andelen kvinnor som skriver ekonomiska motioner, med vilket menas att ekonomi ingår i motionsrubriken, andelen motioner som behandlas i finans-, skatte- och näringsutskotten skrivna av kvinnor och andelen kvinnor som uppger att de är intresserade av ekonomiska frågor är ungefär lika höga som kvinnoandelen i de tre utskotten, men betydligt lägre än andelen män. Wängnerud menar att ekonomisk politik är ett manligt maktområde i både om man ser till utskottsplace- ringar, motionsskrivande och till ledamöternas intresseområden. Mjuka och hårda områden Kvinnors inriktning mot mjuka sociala eller omsorgsfrågor och mäns på hårda ekonomiska och tekniska har av vissa forskare betecknats som ett exempel på marginalisering eller stereotypisering där kvinnor hänvisats till och låsts fast vid vissa områden. 15Bergqvist, 1994. 16Haavio-Mannila m.fl., 1983. 17Wängnerud, SOU 1997:114. 18Wängnerud, SOU 1997:114, s. 31. 19Hirdman, SOU 1990:44, s. 95. forskare har hävdat att kvinnliga politikers positioner inom dessa områden varit strategiska val eftersom välfärdspolitikens utformning både på nationell och lokal nivå är av avgörande betydelse för kvinnors konkreta livsvillkor.20 Därtill kommer att kvinnornas intresse för och koncentration till dessa områden också är nära förknippat med deras yrkesmässiga kompetens. På central nivå, i regeringen, har antalet kvinnliga statsråd och biträdande statsråd fram till varit högst i med tre kvinnliga statsråd och sex biträdande statsråd, medan närings- (tidigare industri-) och försvarsdepartementen inte har haft något kvinnligt statsråd. Skall det betraktas som ett uttryck för kvinnors marginalisering? Det är tveksamt. Det är inom som mycket av den svenska välfärdspolitiken utformats och många tunga män har varit socialministrar, bl.a. , , och . budget var 1995/96 nästan dubbelt så stor som arbetsmarknadsdepar- tementets, som kom på andra plats. budget var endast av socialdepartementets.22 Socialpolitik kan sägas ha två huvudinriktningar: inkomstöverfö- ringar samt vård och social service. På represen- teras dessa inriktningar av två utskott: socialförsäkrings- och socialutskotten. I dem har kvinnorna länge varit väl företrädda. bereder ärenden rörande bl.a. pensioner, föräldrapenning, sjukförsäkring och studiestöd. Man kan möjligen se det som ett utskott som behandlar mjuka frågor, men de beslut som där fattas rör hard cash som är avgörande för tillståndet i medbor- garnas portmonnäer. bereder ärenden rörande omsorg om barn, ungdom och äldre, hälso- och sjukvård, stöd åt barnfamiljer med mera – områden som brukar betraktas som mjuka. Ur kvinnosynpunkt kan man emellertid också se dem som hårda ekonomiska frågor, liksom man kan se som kvinnornas näringsdepartement, eftersom de frågor som diskuteras i socialutskottet dels handlar om kvinnors arbetsmarknad, dels om den sociala infrastruktur som underlättar kvinnors lönearbete. Kommittéer och statliga styrelser Att delta i kommittéarbete är en viktig möjlighet till politiskt inflytande. I har kommittéväsendet av tradition en stark 20Bergqvist, 1994. 21Hedlund, SOU 1997:114. 22Riksdagens 1994/95. SOU 1998:6 Betänkande från ställning i den politiska beslutsprocessen. 23 ökade kvinnornas andel av ledamöterna från omkring en procent till . 1986 var andelen , uppgår den till . Trots dessa framgångar vad gäller kvinnors delaktighet i utredningsarbetet är mansdominansen fortfarande stark bland ledarna för kommittéerna. Enbart 72 kommittéer, eller , av 356 hade en kvinna som ordförande. En stor andel av deltagarna i kommittéer är sakkunniga eller experter, t.ex. forskare. Också denna grupp har en lägre andel kvinnor än genomsnittet. På kvinnorepresentationsutredningens förslag beslutade 1988 att könsfördelningen i statliga styrelser ska redovisas för . Denna redovisning visar att ökade andelen kvinnor från . Liksom i fallet med kommit- téerna har ordförandeposterna i regel tillfallit män, men andelen kvinnor på ordförandeposterna ökade från . I den regionala statsförvaltningen ingår en rad länsnämnder som t.ex. länsbostadsnämnder, länsarbetsnämnder och länsskolnämnder. Kvinnorepresentationen i statliga myndigheter på regional nivå har också ökat markant, men i något lägre takt än på den centrala nivån. Andelen kvinnor var år . Skillnaden mellan olika län och mellan olika typer av organ är mycket stora. Den lägsta andelen kvinnor finns i . hade den högsta andelen kvinnor. Bäst representerade har kvinnorna varit i försäkringskassor- nas styrelser och sämst i skogsvårdsstyrelserna. Trots att fackföreningarna inte är en del av den ekonomisk-politiska makten på samma sätt som riksdag och utskott tas de upp här. Fackföreningarna har också stor betydelse för hur inkomster fördelas mellan kvinnor och män t.ex. genom satsningar på låglönegrupper och särskilda kvinnopotter. Utvecklingen av kvinnors representation har gått långsammare inom fackföreningarna än i de politiska partierna. Men ett genombrott ägde rum . Då utsågs flera kvinnor på höga positioner både inom LO och TCO och andelen kvinnor ökade i respektive organisations kongress, representantskap och styrelse.24 Den fackliga organisationsgraden är hög i . av alla anställda är med i en facklig organisation. Kvinnor är i högre 23Bergqvist 1997, s. 24Detta avsnitt bygger på , SOU 1997:135. grad än männen fackligt organiserade. av arbetarkvinnorna är organiserade och av männen. Bland tjänstemännen är motsvarande siffror för kvinnorna och för männen. Antalet kvinnor som är med i facket har ökat kraftigt , vilket har ett samband med kvinnors ökade arbets- kraftsdeltagande. har antalet kvinnliga och manliga medlemmar i minskat och antalet män i TCO minskat något, vilket beror på den minskade sysselsättningsgraden. utgör kvinnorna nästan hälften av LO:s medlemmar, eller , medan de är i majoritet i TCO, . Trots likheter i organisa- tionsgrad skiljer sig kvinnors och mäns förbundstillhörighet åt en hel del. Förbundstillhörigheten är en avspegling av den könssegregerade arbetsmarknaden. Mycket få fackförbund liksom få yrken har en någorlunda jämn könsfördelning. Utvecklingen av andelen kvinnor i fackföreningarnas beslutande organ har gått betydligt långsammare än medlemsutvecklingen. I tabellen nedan har en kvot bildats mellan männens andel bland medlemmarna och deras andel i beslutande organ. En kvot på 1 betyder att andelen män bland representanterna är lika stor som andelen män bland medlemmarna. En andel över 1 betyder att män är överrepresenterade bland representanterna. Som framgår av tabellen har mäns överrepresentation varit lägst bland kongressdelegaterna. I representantskapet och i styrelserna har mäns överrepresentation minskat mellan 1975 och . Det gäller särskilt LO:s representant- skap och styrelse. I styrelsen fanns ingen kvinna 1975. Tabell 26 Andel kvinnor bland medlemmarna, procent, samt m äns represen- tation i kongress, representantskap och styrelse i förhållande till andel medlemmar , LO och TCO LO:s kongresser hölls 1971, 1981 och 1996. Källa: Beräknat från , tabell 2. Med tanke på att TCO har rykte om sig att vara mera kvinnovänligt än LO, är det möjligen ett överraskande resultat att männens överrepresentation är mindre inom LO än TCO. Det innebär att i SOU 1998:6 Betänkande från förhållande till sin andel bland medlemmarna är kvinnorna sämre representerade inom TCO än i LO. Lättare bli VD än chefstjänsteman i intresseorganisation I slutbetänkandet från utredningen om kvinnorepresentation – Varannan damernas, SOU 1987:19 – pekade man på vikten av synlighet. Synliggörande, dvs. ett ifrågasättande av enbart män som ledare, har haft stor betydelse för ökningen av andelen kvinnor inom politiken. Även fackföreningarna ställdes då på allvar till svars och staten skärpte sina krav på en jämnare könsför- delning bland de ledamöter organisationerna föreslog till statliga styrelser. Den nya skärpta inställningen fick omedelbara effekter. Inom de synliga delarna av organisationerna har den kvinnliga representationen kontinuerligt ökat, även om det är en bit kvar tills andelen kvinnor motsvarar medlemsandelen. Man kan dock undra i vilken utsträckning jämställdheten genomsyrar organisatio- nerna. Ett tecken på att det inte står så väl till med jämställdheten i orga- nisationerna är att praktiskt taget samtliga chefstjänstemän i intresseorganisationerna är män. Intresseorganisationer är ett bredare begrepp än enbart fackföreningar, dit räknas också t.ex. politiska partier, arbetsgivarorganisationer, humanitära organisationer och idrottsförbund. Chefstjänstemän i intresseorganisationer fattar beslut, leder och samordnar verksamheten i intresseorganisation; svarar för förhandlingar, intressebevakning och information; planerar och organiserar rekrytering och fortbildning; representerar organisa- tionen och dess medlemmar i utredningar, uppvaktningar, remisser o.dyl. 25 Förbundschef, förbundsdirektör, förbundsordförande, förhandlingschef, generalsekreterare, kanslichef och organisations- chef räknas in i kategorin. Enligt SCB:s undersökning var chefstjänstemän i intresseorgani- sationer den kategori som hade lägst andel kvinnor – . På andra plats kommer verkställande direktörer, verkschefer m.fl. med 9 procent.26 Det är alltså svårare för kvinnor att bli chefstjänstemän i intresseorganisationer, dvs. bland annat i fackföreningar och politiska partier, än att bli verkställande direktörer, verksamhetschefer m.m. vid större företag eller myndigheter. Om detta är riktigt kan man undra hur genuint intresset för faktisk jämställdhet är. 25SCB, 1997, s. 106. 26SCB, 1997, s. 8. och i så fall hur, av fler kvinnor i politiken? Huruvida fler kvinnliga politiker medför en annorlunda politik är omdiskuterat både bland forskare och i allmän politisk debatt. Många menar att i ett historiskt perspektiv har kvinnors insatser inom politiken haft avgörande betydelse för kvinnor (män och barn). Att kvinnor var politiskt aktiva tidigt har de senaste årens forsk- ning kring den svenska kvinnorörelsen visat. Det fanns ett myller av organisationer och kvinnlig politisk aktivitet som står i skarp kontrast till den bild som tidigare forskning ofta förmedlat – av fogliga kvinnoförbund som följer sina partier, svag facklig organisering och en obetydlig verksamhet i övrigt. En motbild börjar växa fram som visar att kvinnor har varit aktiva på de mest skilda områden, i de mest varierande frågor och former. Kvinnor har haft betydelse för politiken för det första genom att de fört upp nya frågor på den politiska dagordningen. Kvinnorna stötte i sina vardagsliv på problem som männen inte ville/kunde formulera, än mindre finna lösningar på. Det kunde gälla makten över pengarna i familjen, frånvaron av en manlig försörjare, manligt motstånd mot kvinnor i lönearbete, prostitution, behovet av barnbegränsning, hemarbetets organisering, barnens tillsyn osv. – frågor som på olika sätt aktualiserade kvinnors villkor och relationen mellan könen, på ett personligt och/eller samhälleligt plan. Kvinnor spelade t.ex. en viktig roll för tillkomsten av lagen som förbjöd avskedande av kvinnor på grund av giftermål och havande- skap och sannolikt var det kvinnornas påtryckningar som låg bakom beslutet att utbetala moderskapspenningen direkt till modern och inte till fadern, vilket var det gängse i övriga . De gjorde också stora insatser i behörighets- och likalönsfrågorna. Men man kan inte på något enkelt sätt dela upp kvinnor och män i två enhetliga grupper med olika intressen. Konflikt- och intressedi- mensioner kan sällan enbart beskrivas i termer av kön, klass, etnicitet etc. utan varje individ är bärare av flera egenskaper. Kvinnor och män från t.ex. LO eller socialdemokraterna kan tänkas ha ett gemensamt intresse av att försvara den generella välfärdsstaten, men ha olika uppfattningar om vad som främst ska prioriteras. Även om vi inte på förhand med säkerhet kan uttala oss om vilka föränd- ringar fler kvinnor på ledande positioner innebär för innehållet i 27Carlsson , SOU 1997:113. 28Carlsson , SOU 1997:113; , 1997. 29Palme, 1969, s. 91. SOU 1998:6 Betänkande från besluten, så kan vi med säkerhet fastställa att när kvinnors närvaro ökar så ökar möjligheterna för kvinnor att driva sina intressen. Att sträva efter att öka andelen kvinnor på ledande positioner betyder inte att man utgår från att kvinnor har en särskild uppsättning intressen, att de kommer att begränsa sin uppmärksamhet till vissa specifika frågor, att de representerar endast kvinnor eller att en särskild politik blir resultatet av deras närvaro. Tvärtom, kvinnor liksom män, skiljer sig åt på flera olika sätt, bl.a. efter politisk övertygelse, klasstillhörighet, yrke, etnicitet och därför representerar kvinnor medborgarna på samma sätt som män. Men eftersom kvinnor utgör hälften av befolkningen och hälften av medborgarna, bör kvinnor inneha hälften av de positioner som bl.a. utformar de regelverk som avgör hur offentliga medel skall fördelas och använ- das. I den mån kvinnliga politiker och ledare har olika bakgrunder och erfarenheter än sina manliga kollegor, kan de också vidga debatten och beslutsunderlaget. Utifrån sina erfarenheter kan kvinnor erbjuda andra insikter, introducera nya överväganden och frågeställningar. Ett par exempel är att barnomsorgens och kvinnojourernas utb yggnad i olika kommuner visar sig hänga samman med andelen kvinnor i kommunalpolitiken.31 Ett ökat engagemang av kvinnor i facken innebär att kvinnorna själva är med och bestämmer hur lönerna sätts och ett synliggörande av kompetens i kvinnors arbeten.32 Från att ha varit ett av fattigaste länder har utvecklats till att bli ett rikt välfärdsland. Ett viktigt inslag i denna process har varit att en växande andel av samhällets resurser har tagits om hand av det offentliga (stat, kommuner, landsting). Dessa resurser har sedan använts för att producera tjänster i offentlig regi (utbildning, hälso- och sjukvård, barnomsorg, äldreomsorg m.m.). Men de har också använts för transfereringar, främst till de icke yrkesverksamma i form av pensioner, barnbidrag, bostadsbidrag, arbetslöshetsunderstöd m.m. Från att ha utgjort av BNP har 30Bergqvist, SOU 1997:135, s. 31Hedlund, SOU 1997:114. 32Fürst, SOU 1997:135. de offentliga utgifterna ökat till i början av 1990- talet.33 Det tycks finnas en klar tendens att de offentliga utgifterna har gått från generella utgifter som varit lika för alla till att alltmer riktas mot särskilda åldrar. Tabellen nedan visar hur de offentliga utgifterna fördelar sig på olika kategorier; nattväktarstat, livscykelomfördel- ningar, riskförsäkringar och stöd till genuint svaga för . Med nattväktarstat avses utgifter för allmänna offentliga tjänster, försvar samt samhällsskydd och rättsväsende. I livscykelomfördelande utgifter ingår föräldraförsäkring, barnbidrag och bidragsförskott, daghem och fritids, utbildning, studiebidrag, ålderspension, delpen- sion och äldreomsorg. I utgifter för riskförsäkring ingår sjukförsäk- ring, arbetsskadeförsäkring, förtidspension, arbetslöshetsförsäkring (inklusive KAS), arbetsmarknadspolitiska åtgärder och sjukvård. I stöd till de svaga ingår utgifter för högkostnadsskydd (sjukvård), handikappersättning, vårdbidrag, bostadsbidrag och socialbidrag, pensionstillskott, KBT, bistånd och flyktingmottagning. Tabell 27 De offentliga utgifterna i , 1950 och 1990, procent. Stöd till de svaga Källa: , SOU 1998:3. Det framgår klart att nattväktarstatsutgifterna relativt sett minskat kraftigt, medan de livscykelomfördelande utgifterna och utgifterna för riskförsäkring, har ökat över tiden. Tabellen visar också att stödet till de svaga varit förhållandevis litet och dessutom i relativa termer någorlunda stabilt över tiden. För det andra har det skett stora relativa förskjutningar över tiden i utgifterna i riktning från yngre (skola, barnbidrag, barnomsorg) till de äldre (pensioner, sjukvård, äldreomsorg). Men även de i yrkesverk- sam ålder har ökat sin andel av de offentliga utgifterna över tiden. Detta framgår av tabellen nedan, där ett försök har gjorts att åldersfördela de livscykelomfördelande utgifterna, utgifterna för riskförsäkring samt stödet till de svaga på tre stora åldersgrupper. 33 Detta avsnitt bygger på , SOU 1998:3. SOU 1998:6 Betänkande från Tabell 28 Offentliga utgifter (livscykelomfördelande, riskförsäkring och stöd till de svaga) efter ålder, procent. 0–19 år 20–64 år Källa: , SOU 1998:3. Det finns också ett könsmönster i de offentliga utgifterna, som i det närmaste utjämnats över tiden. tog männen i genomsnitt i anspråk mer av de offentliga utgifterna än kvinnorna, men var det mer. Till en del beror utjämningen mellan kvinnor och män på att en större del av utgifterna går till de äldre och att kvinnor lever än män. var per capita utgifterna ungefär lika höga för de äldre som för de unga. tog de äldre i anspråk 2,5 gånger så mycket som de unga på per capita basis. Tabell 29 Offentliga utgifter (livscykelomfördelande, riskförsäkring och stöd till de svaga) per capita, män och kvinnor, index. Därmed övergår vi till att studera transfereringarnas fördelning mellan kvinnor och män . Kvinnors och mäns inkomster från välfärdsstaten