sou · GMB3107 · 1999-01-01 00:00:00 — eventuellt vid vite, att företa motsvarande anställningsfrämjande åtgärd. Om arbetsgivaren överhuvudtaget vägrar att delta i sådana överläggningar kan länsarbetsnämnden liksom i föregående fall förelägga honom, eventuellt vid vite, att företa viss anställningsfrämjande åtgärd. Vad därefter gäller uttalandena beträffande konsekvenserna av att en arbetsgivare inte följer en anvisning på grund av omständigheter som han inte har rått över, måste det uppmärksammas att det i 2 § lagen (1985:206)om viten (viteslagen) föreskrivs att nytt vite mot adressaten i samma sak inte får föreläggas förrän det tidigare föreläggandet har vunnit laga kraft. Överhuvudtaget måste länsarbetsnämnden beakta de allmänna regler för viten som finns i viteslagen. Enligt reglerna får vite t.ex. inte föreläggas om adressaten kan antas sakna faktiskt eller rättslig möjlighet att följa föreläggandet. 7.3.6.2Utmönstrande av reglerna om hänskjutande till samt uppgifter enligt den föreslagna lagen. Vi har bl.a. i föregående avsnitt berört innehållet i 10 § främjandelagen. Enligt författningsrummet gäller följande. Om arbetsgivaren undandrar sig att medverka vid överläggning inför länsarbetsnämnd enligt 8 § eller inte följer anvisningar som nämnden har meddelat med stöd av 9 §, skall ärendet hänskjutas till . Detta gäller även, om arbetsgivaren underlåter att infria utfästelse som gjorts vid överläggningen. Främjandelagens regler om hänskjutande har ansetts krångliga och komplicerade. Det är således i sig önskvärt att försöka hitta en lösning som förenklar och renodlar hanteringen av ärendena enligt lagen, som den föreslagna lagen bör kunna tillämpas på ett mer effektivt sätt än vad som gäller främjandelagen. Vi har redan redogjort för vårt förslag att länsarbetsnämnden skall ges befogenhet att bl.a. om en arbetsgivare inte följer en överenskommelse enligt 3 § om att vidta vissa anställningsfrämjande åtgärder, kunna vitesförelägga arbetsgivaren att vidta sådana åtgärder. Vi anser att endast länsarbetsnämnden bör kunna meddela vitesförelägganden. Vidare anser vi att huvudsakliga uppgifter enligt den nya lagen bör vara att efter överklagande överpröva länsarbetsnämndens beslut om vitesföreläggande samt att hålla branschöverläggningar och med anledning därav meddela anvisningar för branscher eller delar därav. Som framgår nedan föreslås styrelsen härtill även fortsättningsvis –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 123 kunna eller ha till uppgift att föra talan om utdömande av vite, lämna medgivande till åtal för oriktig uppgift samt föreskriva undantag från vissa anställningsfrämjande regler och meddela närmare föreskrifter för tillämpningen av dessa regler. Att både länsarbetsnämnden och skulle kunna meddela vitesförelägganden skulle enligt vår mening både vara olämpligt och onödigt. Genom våra nu nämnda förslag kommer det huvudsakliga ansvaret för tillämpningen av de anställningsfrämjande reglerna och tyngdpunkten i ärendehanteringen att i högre grad än tidigare att ligga på länsarbetsnämnden. Ärendehanteringen torde bli förenklad. Vidare renodlas roll. Vi föreslår således att möjligheten att hänskjuta ett ärende till avskaffas och att styrelsen inte längre på anmälan av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller på eget initiativ skall kunna ta upp ärenden beträffande de anställningsfrämjande reglerna. Förfarandet hos behandlas nedan i avsnitt 7.3.6.4. Enligt 13 § främjandelagen gäller följande. kan, enligt första stycket, på framställning av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller på eget initiativ uppta överläggningar med organisationerna inom en bransch eller del därav angående åtgärder för att främja anställning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Styrelsen kan på grundval av vad som förekommit vid dessa överläggningar meddela anvisningar om sådana åtgärder för den bransch eller del därav som överläggningarna avsett. Om en arbetsgivare inte iakttar anvisningar som meddelats med stöd av första stycket, kan länsarbetsnämnd – enligt paragrafens andra stycke – kalla arbetsgivaren samt berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer till överläggningar enligt 8 §. De överläggningar som avses i 8 och 11 §§ främjandelagen tar endast sikte på åtgärder som en enskild arbetsgivare bör vidta för att främja anställning av äldre arbetstagare eller arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Med hänsyn till att sysselsättningsmöjligheterna varierar inom olika branscher kan det för vissa branscher vara ändamålsenligt att försöka uppnå för hela branschen gemensamma lösningar av sysselsättningsproblem för personer tillhörande de ifrågavarande kategorierna (prop. 1973:129 s.302 f.). 124 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG SOU 1998:107 Det har förutsatts att de branschorganisationer som kallas till överläggningar enligt detta författningsrum kommer att infinna sig till överläggningar utan att några särskilda tvångsmedel härför behöver tillgripas. Det har därför inte ansetts nödvändigt att föreskriva att skall kunna förena kallelse till överläggningarna med vite. Som nämnts kan länsarbetsnämnden enligt 13 § andra stycket för det fall att en enskild arbetsgivare inte följer anvisningar som har meddelats av enligt paragrafens första stycke, kalla arbetsgivaren samt berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer till överläggningar enligt 8 §. Ärendet handläggs därvid enligt föreskrifterna i 9–12 §§. Vid behov kan alltså länsarbetsnämnden meddela arbetsgivaren anvisningar enligt 9 §. Vi anser att även den föreslagna lagen bör innehålla bestämmelser motsvarande de nu nämnda, i tillämpliga delar, och föreslår alltså att 13 § främjandelagen i tillämpliga delar får en motsvarighet i den nya lagen (se 5 § i den nya lagen). Enligt främjandelagen gäller följande beträffande förfarandet hos . I ärende som hänskjutits till enligt 10 § eller som styrelsen på anmälan av arbetsgivar- eller arbetstagarorganisation eller på eget initiativ tagit upp, skall – enligt första stycket – arbetsgivaren samt berörda arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer beredas tillfälle att yttra sig samt, om det är lämpligt, kallas till överläggning inför styrelsen. Styrelsen kan, enligt andra stycket, meddela sådana anvisningar som avses i 9 §. kan även förelägga arbetsgivaren att förete handlingar som kan antas ha betydelse för bedömningen av arbetsgivarens personalpolitik. Enligt tredje stycket kan kallelse av arbetsgivare till överläggning samt föreläggande att förete handlingar förenas med vite. Innan föreläggande att förete handlingar meddelas, skall arbetsgivaren och berörda organisationer beredas tillfälle att yttra sig. Vi har redan redogjort för roll enligt den föreslagna lagen. För branschöverläggningarnas del krävs, enligt vår uppfattning, inte några speciella förfaranderegler. Inte heller för styrelsens hantering av överklagandeärenden torde det behövas några särskilda regler i den nya lagen. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 125 Vi anser att bestämmelserna i förvaltningslagen (1986:223) är tillräckliga för hantering av ärenden enligt den nya lagen och föreslår därför att 11 § främjandelagen utmönstras. 7.3.7Skyddet för den facklige företrädaren, m.m. Utredningens förslag: Reglerna om skydd för den facklige företrädaren, tystnadsplikt respektive straffansvar för oriktig uppgift skall överföras till den nya lagen. 7.3.7.1Skyddet för den som företräder en arbetstagarorganisation i frågor enligt lagen I 15 § främjandelagen föreskrivs följande. Beträffande den som företräder arbetstagarorganisation i frågor enligt lagen och som inte omfattas av lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen äger 6 kap. 10–14 §§ arbetsmiljölagen (1977:1160) motsvarande tillämpning. Bestämmelsen innebär att den som har utsetts att företräda den fackliga organisationen i frågor som avses i denna lag, och som inte omfattas av lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, har ett motsvarande skydd som tillkommer ett skyddsombud enligt arbetsmiljölagen. Detta innebär i sin tur att en sådan företrädare inte får hindras att fullgöra sina uppgifter, oavsett om denne är anställd hos arbetsgivaren eller inte. Arbetsgivaren får inte försämra företrädarens arbetsförhållanden med anledning av uppdraget Arbetsgivaren får inte heller med anledning av uppdraget skilja företrädaren från anställningen eller försämra dennes anställningsvillkor. Någon anledning att frångå det som stadgats föreligger inte. Vi föreslår således att bestämmelsen flyttas över till den nya lagen (se 10 §). Regler om tystnadsplikt finns i 16 § främjandelagen. Enligt paragrafens första stycke gäller följande. Den som har tagit befattning med ett ärende enligt främjandelagen får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han därvid har fått veta om enskildas personliga förhållanden eller 126 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG affärs- eller driftsförhållanden. Enligt andra stycket gäller följande. I det allmännas verksamhet skall i stället bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) tillämpas. I fråga om uppgifter som en myndighet enligt främjandelagen lämnar till en företrädare för en arbetstagarorganisation vid myndigheten eller vid någon annan myndighet gäller 14 kap. 9 § sekretesslagen. Av sistnämnda lagrum framgår att myndigheten kan lämna ut viss uppgift med förbehåll som inskränker rätten att lämna uppgiften vidare. Vi föreslår att 16 § främjandelagen flyttas över till den nya lagen (se 11 §). 7.3.7.3Straffansvar för oriktig uppgift Enligt 19 § främjandelagen gäller följande. Den som i varsel enligt denna lag eller i underrättelse eller i uppgift som avses i 6 och 7 §§ uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift, som inte saknar betydelse, döms till böter eller fängelse i högst . Av 22 § främjandelagen framgår att allmänt åtal för brott som avses i 19 och 20 §§ får väckas endast efter medgivande av . Någon anledning att avvika från vad som gäller föreligger inte. Vi föreslår därför 19 och 22 §§ i tillämpliga delar flyttas över till den nya lagen (de nya 12–13 §§). Utredningens förslag: beslut om vitesföreläggande skall få överklagas hos och därefter hos länsrätten. Talan om utdömande av vite skall även fortsättningsvis kunna föras av länsarbetsnämnden eller . Talan skall föras hos länsrätten. –VERKLAGANDE AV L¤NSARBETSN¤MNDENS BESLUT Främjandelagen innehåller ingen regel i detta avseende. I specialmotiveringen till 24 §, som gäller överklagande av beslut, uttalas dock att talan mot beslut av länsarbetsnämnd föres enligt 46 § instruktionen (1965:667, senast –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 127 ändrad 1972:301) för AMS och länsarbetsnämnderna hos AMS genom besvär. Enligt 50 § förordningen (1988:1139) med instruktion för får länsarbetsnämnds beslut överklagas hos , om något annat inte är särskilt föreskrivet. Vi föreslår att det i den nya lagen införs en bestämmelse enligt vilken länsarbetsnämndens beslut om vitesföreläggande får överklagas hos (den föreslagna 7 §). Något åtskillnad bör härvid inte göras mellan viten enligt de föreslagna 2 och 6 §§ (vitesförelägganden att lämna uppgifter) eller viten enligt de föreslagna 4 och 6 §§ (vitesförelägganden att vidta anställningsfrämjande åtgärder). Regler om överklagande av förvaltningsbeslut finns i förvaltningslagen (1986:223). –VERKLAGANDE AV !RBETSMARKNADSSTYRELSENS BESLUT Enligt 24 § främjandelagen förs talan mot beslut enligt lagen hos regeringen genom besvär. Vi gör följande bedömning. Regeringen bör, enligt nu gällande principer, i största möjliga utsträckning befrias från förvaltningsärenden både vad gäller förstainstansärenden och överklaganden. Vi anser att det inte finns någon anledning att nu underlåta att flytta ned överprövningen av beslut. Vi har vid denna bedömning funnit att styrelsens beslut i ärenden om vitesförläggande bör kunna överklagas till länsrätten. Enligt vår mening bör länsrättens beslut inte kunna överklagas, varför vi föreslår en regel med denna innebörd (se den föreslagna 8 §). I främjandelagen finns det inte någon bestämmelse om att beslut enligt lagen gäller . Härav följer att beslut som kan överklagas inte får verkställas mot arbetsgivarens vilja förrän beslutet har vunnit laga kraft. Vi anser att det inte heller nu bör införas någon bestämmelse av nämnt slag. Även överklaganden av beslut regleras genom reglerna i förvaltningslagen. 7.3.8.2Talan om utdömande av vite 128 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG I 23 § främjandelagen föreskrivs följande. Talan om utdömande av vite enligt denna lag förs av länsarbetsnämnd eller . Vi har föreslagit att endast länsarbetsnämnden skall ha befogenhet att förelägga vite. Vi har dock stannat för att föreslå att både länsarbetsnämnden och även fortsättningsvis skall ha befogenhet att föra talan om utdömande av vite (se 9 § lagförslaget). I övrigt är bl.a. följande att beakta. Allmänna bestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Enligt 23 § främjandelagen i dess ursprungliga lydelse skulle talan om utdömande av vite väckas vid allmän domstol av åklagare. Sin ovan angivna lydelse, i det avseende som är av betydelse, fick paragrafen genom SFS 1985:222. Denna ändring var en följd av den nya viteslagen. 1984/85:96 föreslogs att frågor om utdömande av vite normalt skulle handläggas av länsrätt på ansökan av den myndighet som förelagt vitet, i stället för den för förslaget gällande principen att åklagare för talan vid allmän domstol. I nämnda proposition finns också en redogörelse för de olika typerna av viten. För vissa viten, krävs det en uttrycklig bestämmelse för att frågan om utdömande av vite skall bli föremål för domstolsprövning. Vi anser att det bör finnas ett moment av domstolsprövning i alla de vitesförelägganden som kan komma att meddelas av länsarbetsnämnden vid nämndens handläggning av ärenden enligt den föreslagna lagen. Övervägande skäl talar, enligt vår mening, för att länsrätten bör stå för denna prövning. Vi föreslår därför att det särskilt föreskrivs att talan om utdömande av vite skall föras hos länsrätten. 7.3.9Undantag från de anställningsfrämjande reglerna, m.m. Enligt 25 § främjandelagen gäller i nu relevanta delar följande. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får föreskriva undantag från 7–12 §§ samt meddela närmare föreskrifter för tillämpningen av dessa bestämmelser. I förarbetena (s. 307) uttalas att det inom vissa branscher kan föreligga speciella förhållanden som påkallar avvikelse från de i 1–6 §§ meddelade varselreglerna. Även reglerna i 7–12 §§ om anställningsfrämjande åtgärder för äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga torde i vissa fall behöva modifieras. SOU 1998:107 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 129 De i paragrafen angivna begränsningarna med anledning av där angivna EG-direktiv, gäller varselreglerna. Vi har stannat för att föreslå att bestämmelsen i de delar som den avser de anställningsfrämjande reglerna flyttas över till den nya lagen (14 §). Den föreslagna lagen bör kunna träda i kraft , då främjandelagen skall upphöra att gälla. Samtliga bestämmelser i lagen bör kunna tillämpas efter ikraftträdandet. 8Internationella åtaganden och Europeiska unionen Vi lämnar i detta avsnitt en kort redogörelse för en och ett EG-direktiv som har betydelse för förekomsten och utformningen av varselreglerna i främjandelagen. Beträffande som organisationen, se avsnitt 2.2.3. ),/ KONVENTIONEN NR OM UPPS¤GNING AV ANST¤LLNINGSAVTAL P¥ ARBETSGIVARENS INITIATIV är . Konventionen innehåller regler som gäller när uppsägningar skall ske av ekonomiska, teknologiska, strukturella eller liknande skäl. Arbetsgivaren skall samråda med arbetstagarnas representanter och informera dem och ange skälen bakom de uppsägningar som övervägs. Vissa andra uppgifter skall också lämnas av arbetsgivaren som vidare skall ge arbetstagarnas representanter tillfälle att överlägga med denne. Arbetsgivaren skall enligt konventionen i förväg också varsla behörig myndighet och ge samma information som lämnats till arbetstagarnas företrädare. Det ankommer på konventionsstaterna att precisera varseltiden. Varje nation har rätt att begränsa de i konventionen angivna skyldigheterna till sådana fall där uppsägningarna berör ett visst minsta antal arbetstagare. har ansett att varselreglerna i främjandelagen uppfyller konventionens krav. Se beträffande konventionen bl.a. arbetsrättskommittés delbetänkande Ny anställningsskyddslag SOU 1993:32 s. 164 ff. 134 )NTERNATIONELLA ¥TAGANDEN OCH %UROPEISKA UNIONEN 2¥DETS DIREKTIV %%' AV DEN FEBRUARI OM TILLN¤RMNING AV MEDLEMSSTATERNAS LAGSTIFTNING OM KOLLEKTIVA UPPS¤GNINGAR ändrat genom rådets direktiv %%' AV DEN JUNI OM ¤NDRING AV DIREKTIV %%' OM TILLN¤RMNING AV MEDLEMSSTATERNAS LAGSTIFTNING OM KOLLEKTIVA UPPS¤GNINGAR syftar till en förbättring av skyddet för arbetstagare vid uppsägning p.g.a. arbetsbrist och innehållet föreskrifter om de anställdas rätt till information och förhandling i sådana situationer. Direktivet knyter därmed an till två skilda regelsystem i svensk rätt, dels bestämmelserna om information och förhandling i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (medbestämmandelagen), dels – som kommer att framgå i avsnitt 9.1.3 där direktivet närmare berörs – främjandelagens regler om varsel till länsarbetsnämnd. Genom , som trädde i kraft , åtog sig att införliva bl.a. rådets direktiv . Genom beslut som fattades i och som sedan blev bindande i enlighet med de avtalsslutande EFTA-staternas nationella procedurer tillfördes ytterligare EG-rättsakter, bl.a. rådets direktiv . godkände bl.a. denna ändring i . Ändringen av avtalet trädde i kraft . EG-direktivet med ändringar genom direktivet , fortsättningsvis omnämnt som direktiv ET var fram till alltså bindande för genom och ändringen i detta avtal. Sedan medlemskap i fr.o.m. detta datum, är rättsakterna bindande för genom själva medlemskapet. har vid tidigare ställningstaganden uttalat att det inte krävs några lagändringar för att skall uppfylla EG-direktivet om kollektiva uppsägningar. Motsatt ståndpunkt har senare intagits och direktivet har alltså föranlett ändringar i främjandelagens varselregler. Direktivet har även föranlett ändringar i medbestämmandelagens regler om information och förhandling. En redogörelse för direktivet finns bl.a. i prop. 1994/95:102 s. 66 ff. och arbetsrättskommittés delbetänkande Övergång av verksamheter och kollektiva uppsägningar SOU 1994:83 s. 111 ff. EG-direktivet om kollektiva uppsägningar har ansetts inte komma i konflikt med reglerna i den ovan nämnda (se SOU 1994:83 s. 125). 9 Främjandelagens regler om varsel Såsom redogjorts för innehåller främjandelagen dels regler om anställningsfrämjande åtgärder, dels regler om varsel. Reglerna har bl.a. det gemensamt att de har sysselsättningsfrämjande syfte. Därutöver finns gemensamma Övriga bestämmelser. Inledningsvis kan beträffande varselreglerna (1–6 §§) nämnas följande. Enligt främjandelagen är en arbetsgivare, privat eller offentlig, skyldig att lämna varsel till länsarbetsnämnden innan arbetsgivaren genomför en driftsinskränkning som kan medföra uppsägning, permittering eller att anställning begränsad till etc. inte övergår i fortsatt anställning. Syftet med detta varsel är att arbetsmarknadsmyndigheterna skall kunna erhålla rådrum för att bereda den därvid friställda arbetskraften annan sysselsättning. Ett varsel skall innehålla vissa specifika uppgifter och skall skriftligen kompletteras med uppgift om bl.a. vilka arbetstagare som berörs av driftsinskränkningen. kan vid vite förelägga arbetsgivaren att fullgöra skyldigheten att komplettera. En arbetsgivare som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet inte varslar om en driftsinskränkning på föreskrivet sätt, kan av allmän domstol åläggas att betala en särskild avgift – varselavgift – till staten. Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar en oriktig uppgift i t.ex. ett varsel kan under viss förutsättning dömas till böter eller fängelse i högst . Varselreglerna kan inte frångås genom kollektivavtal. Lagstiftningen är alltså tvingande. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får dock föreskriva undantag från varselreglerna och meddela närmare föreskrifter för tillämpningen av reglerna. Redogörelsen i detta kapitel för varselreglerna följer samma uppställning som redogörelsen för de anställningsfrämjande reglerna, dvs. först ett avsnitt om bakgrunden till lagstiftningen, följt av ett avsnitt beträffande ändringarna i reglerna. I avsnittet därefter behandlas 136 &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL innehållet i varselreglerna. Dessutom ges, i ett avslutande avsnitt, en kort redogörelse för tidigare överväganden och förslag beträffande varselreglerna. Som inledningsvis nämndes föreligger det enligt varselreglerna tre slag av varsel; uppsägningsvarsel, permitteringsvarsel och varsel då visstidsanställning etc. inte övergår i fortsatt anställning. Vi skiljer i denna framställning också på dessa tre slag eller grupper av varsel. Det kan dock nämnas att lagtexten i främjandelagen i visst avseende kommit att utgå från en indelning i två huvudgrupper (uppsägningsvarsel respektive permitteringsvarsel). Främjandelagen trädde, som tidigare nämnts, i kraft ; med lagen (1974:12) om anställningsskydd (anställningsskyddslag). hade varselregler tillämpats med stöd av frivilliga överenskommelser om varsel, vilka träffats mellan parterna på arbetsmarknaden och (se prop. 1973:129 s. 205 f. och betänkandet Tr ygghet i anställningen SOU 1973:7 s. 215 ff.; lämnat av Utredningen rörande ökad anställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen, den s.k. Åmanska utredningen). Den överenskommelse för den privata arbetsmarknaden som gällde då lagförslaget utarbetades fick bilda mönster för förslaget (prop. s. 205). Enligt nämnda överenskommelse skulle företagen lämna varsel om sådana driftsinskränkningar som medförde uppsägning av minst fem arbetstagare. Varseltidens längd varierade . Motsvarande regler gällde för statliga myndigheter enligt Kungl. Maj:ts cirkulär (1969:706) om anmälan av personalinskränkning och personalantagning m.m. I motiven till främjandelagen framhöll departementschefen att den viktigaste uppgiften för arbetsmarknadspolitiken var att på olika sätt försöka undanröja eller mildra de negativa effekter som driftsinskränkningar kan ha för de anställda. Regler om varsel till arbetsmarknadsmyndigheterna ansågs vara ett medel för att kunna fullgöra nämnda uppgift. Härigenom skulle myndigheterna få visst rådrum för att kunna hjälpa friställda arbetstagare till nya lämpliga arbeten (prop. s. 205). Den s.k. Åmanska utredningen, som lade fram förslaget till främjandelag, hade också påpekat att det statistiska underlaget som varselrapporterna till utgjorde var ett viktigt instrument för att kunna bedöma läget på arbetsmarknaden i stort (SOU 1973:7 s. 251). &R¤MJANDELAGENS REGLER OM VARSEL 137 Det ansågs inte som självklart att de frivilliga överenskommelserna om varsel skulle ersättas av lagstiftning, men man stannande likväl för bedömningen att lagstiftningsåtgärder var påkallade. Den Åmanska utredningen anförde som ett skäl till att lagstiftning skulle införas att varselreglerna borde omfatta hela arbetsmarknaden, vilket inte var fallet med bestämmelserna i varselöverenskommelserna. gjordes, i samband med att lagen (1982:80) om anställningsskydd, dvs. den senaste anställningsskyddslagen, trädde i kraft, en ändring i varselreglerna (6 §) varigenom det gjordes klart att en arbetsgivare inte skall anses ha föregripit förhandlingarna enligt 11– 14 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (medbestämmandelagen) genom att underrätta länsarbetsnämnden om en tilltänkt driftsinskränkning. Vidare kan nämnas de lagändringar som trädde i kraft (se SFS 1994:1689). Anledningen till ändringarna var det EG- direktiv som vi redogjort för i avsnitt 8.3, dvs. rådets direktiv /129/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kollektiva uppsägningar, ändrat genom rådets direktiv /56/EEG av (se prop.