sou · GMB352 · 1999-01-01 00:00:00 — Utredaren anser det mest ändamålsenligt att uppgiften att vara förbindelsekontor överlåts åt en enda myndighet. Förutom att det är mest rationellt, blir det också lättare för personen som söker information att veta vart han eller hon skall vända sig. Arbetarskyddsstyrelsen som central förvaltningsmyndighet synes därför bäst lämpad för uppgiften. Förbindelsekontorets ansvar för riktigheten av den information om arbets- och anställningsvillkor som lämnas bör vara detsamma som för andra upplysningar lämnade av myndigheten. I den mån informationen ges i samband med myndighetsutövning, kan skadeståndsansvar komma i fråga enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Enligt ett regeringsförslag skall staten även kunna bli skadeståndsskyldig när myndigheten lämnar felaktiga upplysningar eller råd utan samband med myndighetsutövning om det finns särskilda skäl (se kap. 2). I artikel 4.2 anges att medlemsstaterna skall planera ett samarbete mellan de övervakande myndigheter som finns vad gäller anställnings- och arbetsvillkor, dvs. , JämO och DO. har inte någon stor erfarenhet av utstationeringar och såvitt känt, har den utländska verksamhet som förekommit i landet, inte orsakat några problem. Det är därför svårt att ställa upp riktlinjer för på vilket sätt myndigheterna kan behöva samarbeta. Om behov uppkommer, förutsätter emellertid utredaren att myndigheterna tar nödvändiga kontakter, nationella såväl som internationella, utan att några särskilda föreskrifter nu ges om detta. Förbindelsekontoret åläggs således inte några särskilda uppgifter vad gäller samarbetet mellan övervakande myndigheter. En särskild regel skall införas om att utstationerade arbetstagare har rätt att föra talan i . Forum är Arbetsdomstolen eller tings- rätten i den ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Särskilda regler måste också införas om att utstationerade arbets- tagare skall omfattas av svensk lag på vissa områden. Svenska domstolar är oförhindrade att pröva utländska offentligrättsliga krav inom direktivets tillämpningsområde. Artikel 5 i utstationeringsdirektivet talar om att medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder om bestämmelserna i direktivet inte följs. I synnerhet skall de sörja för att arbetstagarna eller deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden såvitt avser att säkerställa de skyldigheter som anges i direktivet. Den rättsliga behörigheten anges i artikel 6. För att göra gällande rätten till de arbets- och anställningsvillkor som garanteras i direktivet, skall talan kunna väckas i den medlemsstat inom vars territorium arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Detta hindrar inte att arbetstagaren i stället väcker talan i en annan stat i enlighet med någon annan konvention. En arbetstagare som inte får de förmåner han eller hon har rätt till, har således enligt direktivet möjlighet att väcka talan mot sin arbetsgivare på flera sätt. Antingen kan arbetstagaren väcka talan i enlighet med Bryssel- eller , vilket i regel innebär att tvisten anhängiggörs i hemlandet (se nedan). Att talan väcks i hemlandet kommer förmodligen att bli vanligast, eftersom arbetstagaren känner till det rättsliga systemet i hemlandet bättre och lättare kan föra talan på sitt eget språk. Det är i allmänhet där arbetstagaren kommer att befinna sig när det blir aktuellt för honom eller henne att väcka talan mot arbetsgivaren. Detta får till följd att den nationella domstolen i det land där talan väcks måste tillämpa utländsk lagstiftning. En svensk arbetstagare som arbetat utomlands och i efterhand gör gällande att arbetsgivaren i inte har tillämpat de utländska reglerna om t. ex. semesterlön på ett riktigt sätt, kan väcka talan om detta vid en svensk domstol, varvid domstolen skall tillämpa utländsk lag (eller utländska kollektivavtal). Att det kan uppstå svårigheter att få till stånd en enhetlig rättstillämpning i dessa fall får anses oundvikligt. Sådana problem föreligger emellertid även vid tvister om andra villkor än dem som regleras i direktivet. Utredaren fördjupar sig därför inte närmare i denna fråga. I stället behandlas det alternativa forum som enligt direktivet måste finnas i utstationeringslandet. 4.5.3Möjlighet att väcka talan För tvister med internationell anknytning som uppkommer inom EU, regleras domsrätten i Brysselkonventionen av om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område. Vid tvister mellan parter i EFTA och EU, eller mellan EFTA- länderna inbördes, finns domsrättsregler i av . De båda konventionerna är i stort sett identiska till sitt innehåll. Det är huvudsakligen dessa konventioner som åsyftas i artikel 6 i utstationeringsdirektivet. har ännu inte tillträtt Brysselkonventionen. En proposition har dock lagts fram om tillträdet. I och med att tillträder konventionen, får EG- domstolen exklusiv tolkningsrätt beträffande domsrätt- och verkställighetsfrågor. Detta är således en ändring i jämförelse med vad som gällt13. Enligt Bryssel- och Luganokonventionerna är huvudregeln att talan skall väckas i staten där svaranden har hemvist. Vissa alternativa forumregler finns dock. För tvister om enskilda anställningsavtal kan talan väckas vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete. Om han inte utför sitt arbete i ett och samma land, kan talan väckas där det affärsställe genom vilket arbetstagaren anställdes var eller är beläget. 13 jfr /Lunning/Toijer: Kommentaren till MBL, 1997, s. 81 f. Talan som avser avtal, kan också väckas vid domstolen i den ort där den förpliktelse som talan avser skall uppfyllas. I fråga om tvist som hänför sig till verksamheter vid en filial, agentur eller liknande, kan talan även väckas vid domstolen i den ort där denna är belägen. För internationella tvister där länder utanför EES är inblandade, saknas lagfästa bestämmelser om domsrätt. Där tillämpas i stället svenska internationell-processrättsliga behörighetsregler. Enligt dessa görs bedömningen av om svensk domsrätt föreligger med utgångspunkt från en analogisk tillämpning av 10 kapitel. Tanken är att när en tvist har en så stark anknytning till en svensk domstol att den är behörig enligt svenska forumregler, så har tvisten antagligen en så stark anknytning till att svensk domsrätt bör föreligga. Vid korta utstationeringar skulle möjligen 10 kap 4 § om obligationsforum kunna vara tillämpligt. Det bör dock krävas reella anknytningspunkter för att de svenska forumreglerna skall tillämpas. Ä ven vid tillämpningen av de svenska internationell-processrättsliga behörighetsreglerna kan Bryssel- och Luganokonventionerna ha betydelse, se kap 3. Utgångspunkten i direktivet är att en utstationerad arbetstagare skall arbeta tillfälligt i ett annat land än sitt hemland. Arbetstagaren i fråga arbetar i regel i sitt hemland i vanliga fall. Man kan också tänka sig fall där arbetstagaren inte vanligen arbetar i något särskilt land utan ständigt skickas ut av sin arbetsgivare på tillfälliga uppdrag i olika länder. I båda situationerna pekar Bryssel- och Luganokonventionerna på domstolen i antingen landet där arbetsgivaren finns, arbetstagarens vanliga arbetsland, eller - om inte sådant finns - landet där arbetstagaren anställdes, som rätt forum för en tvist om ett enskilt anställningsavtal. För att talan också skall kunna väckas vid det alternativa forum som anges i direktivet - i landet där utstationeringen är eller har varit - måste en särskild regel införas om detta. Ä ven för internationella tvister som rör icke-konventionsbundna stater, klargörs rättsläget genom en uttrycklig bestämmelse om svensk domsrätt vid utstationeringar här i landet. Tvister om brott mot de civilrättsligt reglerade lagarna bör handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister. Om det inte finns förutsättningar att föra talan vid arbetsdomstolen, bör forum i så fall vara tingsrätten i den ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. För det fall det inte kan fastställas en viss utstationerings- ort, bör tvisten handläggas av . Det skall påpekas att den forumregel som föreslås, endast blir tillämplig vid tvister som rör de områden direktivet reglerar. Vid tvister om andra anställningsvillkor skall Bryssel- eller , eller de svenska internationell-processrättsliga behörighetsreglerna, Samma sak gäller tvister om kollektivavtalsvillkor. Beträffande möjligheten att kumulera tvister om anställningsvillkor, se artikel 22 i Brysselkonventionen (avsnitt 3.3.2 ovan). Den svenska offentligrättsliga lagstiftningen anses omfatta alla arbetstagare inom och talan mot en utländsk arbetsgivare som brutit mot t.ex. arbetsmiljölagen förs därför här i landet. Å andra sidan anses svenska domstolar obehöriga att ta upp mål som rör utländska offentligrättsliga krav, om inte annat bestäms i internationella överens- kommelser. Det brukar sägas att svenskt rättskipningsintresse saknas. Den här inställningen förekommer även i andra länder. Staterna kan dock ha gemensamma intressen att förhindra missbruk på vissa områden. I den mån det ligger i domstolslandets intresse att vissa främmande offentligrättsliga lagar efterföljs, bör lagarnas offent- ligrättsliga natur inte vara något hinder. I så fall föreligger det nämligen rättskipningsintresse. Vad gäller brott mot utländska straffrättsliga bestämmelser, kan enligt 2 kap 2 § en svensk medborgare eller en utlänning med hemvist i dömas av svensk domstol med tillämpning av svensk lag. Domstolen får dock inte döma till strängare straff än vad som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. Enligt lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott (lagföringslagen) kan en stat överlåta åt att lagföra någon för ett brott om den misstänkte har hemvist här, eller vice versa. Ö verförandet av lagföringen kan ske till eller från en stat som har tillträtt den europeiska konventionen av om överförande av lagföring i brottmål. Det är emellertid endast vissa länder inom EU som tillträtt konventionen (se kap. 3). är det så att en dom som gäller tillämpning av offentligrättsliga regler och som meddelas i mot en utländsk arbetsgivare, i allmänhet inte blir verkställbar i hans hemland. I den omvända situationen, kan en utländsk dom mot en svensk arbetsgivare i regel inte heller verkställas här (se nedan om sanktioner). Det finns således en risk för att det inte går att komma åt arbetsgivare som bryter mot t. ex. arbetsmiljölagen. Medlemsstaterna är emellertid skyldiga att se till att direktivet blir effektivt. Brott mot direktivets bestämmelser måste kunna sanktioneras på ett verkningsfullt sätt. Därmed kan sägas att medlemsstaterna har ett gemensamt rättskipningsintresse. I ett fall då en svensk arbetsgivare inte uppfyllt utländska vitessanktionerade krav vad gäller t. ex. arbetsmiljö gentemot sina anställda, föreligger således även svenskt rättskipningsintresse. I princip finns därför inte längre något hinder mot att ta upp ett mål rörande tillämpning av utländsk offentligrättslig lagstiftning vid en svensk domstol. Ett sådant förfarande kräver emellertid att svenska myndigheter blir underrättade om arbetsgivarens förseelser och att de därefter vidtar åtgärder mot denne. Det får anses något osäkert om lagföring inför svensk domstol verkligen skulle äga rum i dessa situationer. Utredaren har därför valt att föreslå en reglering beträffande verkställigheten av utländska domar och beslut, för att säkerställa ett effektivt genomförande av utstationeringsdirektivet (se nedan). 4.5.4Arbetstagaren skall omfattas av svensk lag För den utstationerade arbetstagaren skall svenska lagregler gälla på de områden som räknas upp i artikel 3. De lagar som här aktualiseras är bl.a. arbetstidslagen, arbetsmiljölagen, arbetsförmedlingslagen och vissa bestämmelser i jämställdhetslagen och lagen om etnisk diskriminering. Dessa lagar är till sina centrala delar av offentligrättslig karaktär och de anses automatiskt omfatta arbetstagare inom svenskt territorium (se närmare beskrivning av reglernas karaktär i avsnitt 4.3.1). Beträffande de privaträttsliga lagreglerna i semesterlagen och föräldraledighetslagen avgörs emellertid lagvalsfrågan av Romkonven- tionen av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser. Huvudregeln är att parterna kan välja tillämplig lag, med undantag av vissa i konventionen angivna begränsningar. Om parterna inte har gjort något lagval, finns det vissa presumtionsregler i konventionen om vilket lands lag som skall tillämpas. För enskilda anställningsavtal är det lagen i det land där arbetstagaren vanligtvis arbetar som skall tillämpas vid en kortare tjänstgöring utomlands. Om denne inte arbetar i ett enda land, är det lagen i det land där han anställdes, som skall gälla. Om det framgår av omständigheterna som helhet att anställningsavtalet har betydligt starkare anknytning till något annat land, är det emellertid det landets lag som skall tillämpas. Pågår utstationeringen , kan man anse att landet där arbetstagaren vanligtvis utför sitt arbete har skiftat. skall i så fall bedömas enligt lagen i det nya landet. Om en arbetstagare arbetar vid ett dotterbolag i ett annat land, är det emellertid ofta moderbolagets lag som styr lagvalet, även om anställningen är långvarig. Anknytningen till moderbolagets land beaktas nämligen här (se prop 1997/98:14 s. 45). Ä ven om man konstaterar att ett visst lands lag skall tillämpas på avtalet, kan det finnas regler i ett annat lands lag som bör tillämpas om avtalet har nära anknytning dit. Det skall enligt artikel 7 i konventionen vara fråga om internationellt tvingande regler som domstolarna får beakta. En bestämmelses tvingande karaktär bestäms av vad som följer av rättsregler och praxis i laglandet. En regel kan vara internationellt tvingande i vissa situationer men inte i andra. Domstolen skall ta hänsyn till reglernas art och syfte liksom följderna av att de tillämpas respektive inte tillämpas. Regleringen i artikel 7 i konventionen är fakultativ. Den öppnar en möjlighet för domstolen att tillämpa de internationellt tvingande privaträttsliga reglerna, men domstolen kan i enskilda fall låta bli att utnyttja denna möjlighet. har detta uttryckts så att en regel kan vara internationellt tvingande i vissa situationer men inte i andra (se Ds 1996:7 s. Domstolen kan alltså i enskilda fall beakta reglernas art och syfte samt följderna av att de tillämpas respektive inte tillämpas. Detta innebär att om lagstiftaren en gång för alla önskar att vissa regler av företrädesvis privaträttslig karaktär utan undantag skall tillämpas i , så måste en regel om detta införas genom lag. Därför föreslås att en särskild lagregel införs som slår fast att vissa grundläggande regler i medbestämmandelagen rörande förhandlings- och föreningsfrihet samt fredsplikt och påföljder vid brott mot kollektivavtal är så centrala för den svenska arbetsmarknadsregleringen att de utan undantag bör tillerkännas rättsverkan på svenskt territorium också med avseende på anställningsförhållanden som i övrigt inte lyder under svensk lag. För att återgå till de enskilda anställningsavtalen, är det i allmänhet lagen i landet där arbetstagaren vanligtvis arbetar som skall tillämpas vid kortare utstationeringar. Direktivets bestämmelser om att värdlandets lagregler skall tillämpas under utstationeringen, innebär således en avvikelse från konventionens regler. Enligt Romkonventionen har lagvalsregler i direktiv företräde. För att genomföra direktivet i svensk rätt behöver en särskild regel införas, som anger att utstationerade arbetstagare skall omfattas av vissa bestämmelser i semesterlagen, föräldraledighetslagen, jämställdhetslagen och lagen om etnisk diskriminering (se även avsnitt 4.3.2). Av en sådan lagregel följer också att tvister om lagens bestämmelser skall avgöras i enlighet med vad som är stadgat i lagen, dvs. målen skall handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister. Att även andra kan väcka talan för arbetstagarens räkning, såsom JämO och DO, följer också av att arbetstagaren omfattas av lagens bestämmelser. Vad som sägs i detta stycke gäller endast för det fall talan förs i . Utredningens förslag, att direktivet endast skall göras tillämpligt på de lagfästa områdena som anges i artikel 3, innebär att det endast är dessa områden som skall omfattas av svensk lag. För övriga villkor i de enskilda anställningsavtalen, och för kollektivavtal, blir Romkonven- tionens lagvalsregler tillämpliga. Om en utstationerad arbetstagare blir medlem i en svensk arbetstagar- organisation kan naturligtvis denna företräda arbetstagaren, om organisationen vill, i svensk domstol (förutsatt att svensk domsrätt före- ligger). Ä r arbetstagaren medlem i en utländsk arbetstagarorganisation kan man fråga sig om denna organisation kan företräda sin medlem i en tvist. Såvitt känt, har frågan ännu inte ställts på sin spets i domstol. Ä ven om organisationen inte skulle kunna föra arbetstagarens talan, är denne dock inte betagen sin rätt att föra talan. Han eller hon får i denna situation, precis som en svensk arbetstagare, vända sig till tingsrätten. Direktivets krav, att arbetstagaren skall ha tillgång till lämpliga förfaranden för att göra sin rätt gällande, är därmed uppfyllt. Utredaren finner därför ingen anledning att närmare fördjupa sig i denna fråga. Som anförts ovan, krävs verkningsfulla sanktioner vid brott mot direktivets bestämmelser om direktivet skall kunna bli effektivt. Om arbetsgivaren bryter mot de svenska civilrättsliga lagbestäm- melser som skall tillämpas för den utstationerade arbetstagaren, blir han skadeståndsskyldig. Ä r det de offentligrättsliga reglerna han brutit mot, kan han, med en grov indelning, bli skyldig att betala vite, böter eller straffavgift. Vid grova överträdelser mot t.ex. arbetsmiljölagen kan även fängelse komma i fråga. En svensk dom om skadestånd är verkställbar i länder inom EU eller EFTA enligt Bryssel- och Luganokonventionerna. Konventionerna gäller emellertid endast domar på privaträttens område. En brottmålsdom, varigenom någon har förpliktats att betala ett enskilt anspråk, kan dock verkställas i skadeståndsdelen med stöd av konventionerna. En dom om böter eller någon annan straffrättslig sanktion kan emellertid i allmänhet inte verkställas i arbetsgivarens hemland. Ett undantag är om det aktuella landet tillträtt en konvention från , Europeisk konvention om brottmålsdoms internationella verkningar, 1970. Enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom kan regeringen förordna att frihetsberövande påföljd, böter eller förverkande som utdömts i en konventionsstat får verkställas i . Behörig myndighet i den verkställande staten får i så fall begära verkställighet hos . Efter en viss prövning av framställan, överlämnar ärendet till riksåklagaren för vidare handläggning. Verkställighet får vägras om domen inte har meddelats i enlighet med de villkor som lagen uppställer (5-6 §§). Det är emellertid endast vissa länder inom EU som tillträtt konventionen (se kap. 3). Internationella verkställighetslagen kan i stort sett endast tillämpas på domar från konventionsstater. Lagen gäller inte heller vissa administra- tiva sanktioner, som viten. När inte lagen är tillämplig, kan den utländska domen inte verkställas i utan endast i det land där den meddelats. Arbetsgivare som endast tillfälligt bedriver verksamhet i ett annat land, har emellertid ofta inte några utmätningsbara tillgångar i det landet. Det finns således risk för att en arbetsgivare som bryter mot, i vart fall viss, utländsk offentligrättslig reglering kommer undan utan något straff. Svenska arbetsgivare som inte uppfyller sina skyldigheter vid utstationeringar utomlands, kan redan nu lagföras i om de brutit mot straffrättsliga bestämmelser utomlands och om gärningen även är straffbar enligt svensk lag. De skall i så fall dömas enligt svensk lag (BrB 2:2). Ä r det fråga om brott mot andra offentligrättsliga regler som är sanktionerade genom viten och straffavgifter, är svensk lag emellertid inte tillämplig. I och för sig kan det tänkas att även sådana mål kan tas upp i en svensk förvaltningsdomstol, om svenskt rättskipningsintresse föreligger. Det får emellertid anses något osäkert om svenska myndigheter kommer att agera i dessa situationer. En annat sätt att säkerställa ett effektivt genomförande av direktivet är därför att se till att utländska domar och beslut gentemot svenska arbetsgivare som gäller tillämpningen av offentligrättsliga regler kan verkställas i . En viss prövning bör dock ske innan en sådan dom får verkställas. Det är därför lämpligt att prövningen sker i enlighet med det förfarande och enligt de villkor som anges i internationella verkställighetslagen. 4.5.7Sammanfattning av slutsatserna vad gäller domsrätt och lagval Bryssel- och Luganokonventionerna som reglerar domsrätten vid internationella civilrättsliga tvister, pekar ut landet där arbetsgivaren finns, arbetstagarens vanliga arbetsland eller landet där arbetstagaren anställdes, som rätt forum vid en tvist om ett enskilt anställningsavtal. För att talan skall kunna väckas i enlighet med utstationeringsdirektivets bestämmelse, där utstationeringen är eller har varit, måste en särskild regel införas om detta. De tvister det blir fråga om, handläggs enligt arbetstvistlagen. Om enligt arbetstvistlagen talan inte kan föras vid arbetsdomstolen, skall den föras vid tingsrätten. Rätt forum bör i så fall vara tingsrätten i den ort där utstationeringen är eller har varit. För enskilda anställningsavtal skall enligt Romkonventionen i allmänhet lagen i det land där arbetstagaren vanligtvis arbetar tillämpas vid kortare utstationeringar. För att uppfylla direktivets krav och göra svensk lag tillämplig vid utstationeringar i behöver regler om detta införas i svensk lagstiftning. Beträffande anställningsvillkor som inte täcks av direktivet, gäller dock Romkonventionens bestämmelser om tillämplig lag. Brott mot svenska offentligrättsliga bestämmelser tas redan nu upp till prövning av svenska domstolar även när det är fråga om utstationerade arbetstagare i . Brott mot utländsk offentligrättslig lagstiftning har enligt gällande principer svenska domstolar i allmänhet inte ansett sig kunna pröva. Anledningen är att det i regel inte finns något svenskt rättskipningsintresse i sådana fall. En svensk offentligrättslig dom mot en utländsk arbetsgivare kan dock i allmänhet inte verkställas i arbetsgivarens hemland. Inte heller kan en dom som meddelats av en utländsk administrativ eller brottmålsdomstol i regel verkställas i mot en svensk arbetsgivare. Medlemsstaterna är emellertid skyldiga att se till att utstationerings- direktivet blir effektivt. Häri ligger att brott mot direktivets bestäm- melser måste kunna sanktioneras på ett effektivt sätt. Medlemsstaterna har därmed ett gemensamt rättskipningsintresse. I princip bör därför även mål rörande tillämpning av utländska offentligrättsliga regler inom direktivets tillämpningsområde kunna prövas i svensk domstol. För att undanröja alla tveksamheter föreslås emellertid att utländska domar och beslut varigenom arbetsgivare med hemvist i ådömts sanktioner för brott mot utländska offentligrättsliga regler, skall kunna verkställas i . Verkställigheten bör ske i enlighet med bestämmelserna i internationella verkställighetslagen. 5.1Förslaget till lag om utstationerade arbetstagare 1 § Denna lag gäller när arbetsgivare, som är etablerade i ett annat land än , utstationerar arbetstagare här i samband med att de tillhandahåller tjänster över gränserna. Ett anställningsförhållande skall föreligga mellan arbetstagaren och den utstationerande arbetsgivaren . Bestämmelsen motsvarar artikel 1.1 i utstationeringsdirektivet. Lagen kommer att gälla när en arbetsgivare som bedriver verksamhet i ett annat land än , sänder arbetstagare hit till landet för att utföra arbete.