sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — En konsekvens är att kontakterna mellan socialtjänst och psykiatri när det gäller de mest behövande ungdomarna kommit att fokusera frågor om gräns- dragningar och ansvarsfördelning på bekostnad av målinriktade gemen- samma vård- och behandlingsinsatser. Effekten är också att den kom- petens som finns inom barnpsykiatrin inte kommit att användas för de aktuella ungdomarna på ett sätt som motsvarar den potential som be- döms finnas. De insatser som kommunen ansvarar för kan antingen ges som bi- stånd enligt socialtjänstlagen eller som särskild stöd och service enligt LSS, om den unge tillhör personkretsen för LSS. I flera fall som redo- visats för kommittén har ansett sig tvingad, på grund av sitt yttersta ansvar i 3 § socialtjänstlagen, att ge bistånd i form av place- ring inom enskilt HVB enligt socialtjänstlagen eller med stöd av LVU, medan man egentligen ansett att den unges psykiska problem borde avhjälpas inom psykiatrin. Det är här viktigt att fråga sig om systemet med privatpraktiserande psykiatrikonsulter inom HVB är rimligt ur kostnadsansvarssynpunkt. Detta gäller både vid vård i särskilda ung- domshem och vid vård i vissa andra hem för vård eller boende som tar emot ungdomar med svåra psykiska problem. vårdav- gifter påverkas av de utgifter behandlingshemmet har för den unges behandling. HSL upphör inte att gälla då placerar den unge i HVB utan medicinska ansvar för t.ex. psykoterapi, medicinsk rehabilitering, medicinkontroller kvarstår. Detta ansvar tas dock . Samarbetet mellan och hälso- och sjukvården haltar betänkligt i dessa fall och det kan också ifrågasättas om ungdomar alltid får den hjälp och det stöd de har rätt till. 4ILLG¥NGEN TILL BEHANDLINGSHEM OCH Den anmärkningsvärt ojämna fördelningen av landstingsanslutna be- handlingshem i landet går inte att förklara med olikheter i hälsotillstån- det bland barn och ungdomar. Utvecklingen i olika delar av landet har 322 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE andra orsaker som det är svårt att få en klar bild av. När det gäller valet av behandlingshem i enskilda fall för barn och ungdomar – enskilt, kommunalt eller landstingskommunalt behandlingshem – samt hur man löser kostnadsansvaret från fall till fall, handlar det förmodligen mindre om gränsdragningar med stöd av de regler som finns i lagstiftningen och mer om hur utbyggt samarbetet mellan huvudmännen är, samt hur man lyckats sätta patientens behov och det gemensamma samhälls- ansvaret i centrum i stället för att låta bedömningarna styras av kort- siktiga egna ekonomiska intressen. I vissa fall finns en reell brist på lämpliga vårdplatser. I "remiss- svaren" på vårt delbetänkande har några pekat på behovet av lands- tingsanslutna mindre behandlingshem för de svåraste barnen. Man efterlyser också mellanvårdsformer för barn med lite lättare problema- tik inom landstingen. Det är oklart i vilken omfattning landstingen för över barn och ungdo- mar till kommunerna med stöd av lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Lagen har kommit att omfatta även barn och ungdomar trots att detta uppenbarligen inte varit lagstiftarens intentioner. Varken lagen eller dess förarbeten diskuterar barns och ungdomars särskilda behov. Inte heller i fö- reskrifter och allmänna råd i frågan finns ordet barn med (SOSFS 1996:32). Barn och ungdomar, oberoende av arten och svårighetsgra- den av deras psykiska problem, befinner sig i utveckling. Vår bedöm- ning är att lagen som den är skriven inte svarar upp mot barns och ung- domars särskilda behov. Frågan är också om lagen överhuvudtaget skall innefatta och tillämpas på barn och ungdomar. Problemet har aktualiserats sent i vår kommitté varför vi inte har haft möjlighet att utreda det tillräckligt, utan vi föreslår i stället att lagen ses över i särskild ordning. Det är svårt att i övrigt se möjligheter att genom lagstiftning ytterli- gare klargöra ansvarsgränserna mellan hälso- och sjukvård och social- tjänst. Både socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen är ramla- gar med gemensamma principer som helhetsyn, närhet och tillgänglig- het. åläggs ett yttersta ansvar – någon måste ha det – som det poängteras att detta yttersta ansvar inte fråntar andra myndigheter deras ansvar. Ytterst blir det därför en fråga om definitio- ner av problem och insatser, vad är socialtjänst, vad är hälso- och sjuk- vård? Vi ser positivt på de initiativ som tagits på flera håll i landet att gemensamt dra upp riktlinjer för ansvar och mandat och finna regionala &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 323 Med gemensam politisk ledning kan man förmodligen ytterligare underlätta fördelningen av kostnader för socialtjänst och hälso- och sjukvård. Till detta återkommer vi i avsnitt 9.2 nedan. 6¥R BED¶MNING Efter införda bestämmelser om nya och förenklade offentligrättsliga samverkansformer har kommuner och landsting stora möjligheter att samverka i gemensam nämnd eller i kommunalförbund. Gällande regler om gemensam nämnd hindrar dock ett närmare samarbete, inklusive ett samarbete på poli- tisk nivå, i frågor som inte är gemensamma för huvudmännen. Detta gäller samhällets ansvar för barn och ungdomar. Det vore därför önskvärt om kommuner och landsting erbjuds utökad frihet att be- stämma hur uppgifter inom ett län skall fördelas. Vi anser därför att förutsättningarna för att ytterligare underlätta samarbetet mellan kommuner och landsting genom gemensam politisk styrning bör ut- redas. Vi har i kapitel 8 och avsnitt 9.1 redogjort för de svårigheter som präglar samarbetet mellan olika verksamheter som arbe- tar med barn och ungdomar med psykiska problem. Att vårdresurserna för barn och ungdomar är splittrade på olika huvudmän har kritiserats. Det finns behov av att få till stånd utvidgade möj- ligheter att organisatoriskt samordna verksamheter mellan kommuner och landsting. Att få till stånd en samordnad politisk, admi- nistrativ ledning och finansiering är önskvärt och det utgör ett sätt att söka effektivisera stödet till utsatta barn och ungdomar. En samordnad politisk ledning är värdefull då gemensamma prioriteringar kan göras, vilket även kan bidra till att samförstånd nås kring tvistiga vård- och kostnadsansvarsfrågor. 9.2.1Vilka samverkansformer är möjliga ? Samarbete mellan två eller flera kommuner eller landsting eller kom- muner och landsting kan etableras genom olika privat- eller of- fentligrättsliga samverkansformer. Det som nedan sägs om kommun gäller också landsting, om inget annat anges. Samverkan kan vara mer eller mindre informell, t.ex. när två eller flera kommuner fattar sam- stämmiga beslut i en viss angelägenhet. För att få till stånd ett mer var- 324 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE aktigt och planmässigt samarbete kan kommuner också träffa avtal om hur en viss uppgift skall skötas. Inom ramen för avtalet kan samråds- organ inrättas där representanter för samverkande kommuner ingår. Samrådsorganen får endast utgöra beredningsorgan eller förhandlings- forum för ärenden som rör det verksamhetsområde som samarbetet av- ser, någon beslutanderätt eller något förvaltnings- och verkställighets- ansvar får inte föras över från kommunerna. Samarbetet kan också genomföras så att de ansvariga nämnderna inom respektive kommun samråder eller sammanträder gemensamt, för att därefter hålla enskilda formella sammanträden för att fatta beslut och konfirmera det som tidi- gare har överenskommits. En privaträttslig form av samverkan är uppdragsverk- samhet, där en kommun sköter en verksamhet på uppdrag av en annan kommun. Samarbetet regleras i ett uppdragsavtal. Möjligheten att an- vända sig av avtalssamverkan är begränsad med hänsyn till de särskilda bestämmelser som kan gälla för fullgörandet av vissa uppgifter. Kom- munallagens principer om lokalisering, självkostnad m.m. kan också begränsa en kommuns överlämnande av verkställighet och förvaltning till en annan kommun. Inom det specialreglerade området förutsätts kommunerna att samverka genom uppdragsverksamhet och lagstöd har givits för detta, t.ex. avseende gymnasieskolan, hälso- och sjukvården och . En annan privaträttslig form av samverkan är när två eller flera kommuner sköter en uppgift gemensamt i en särskild juridisk person som bildats för ändamålet. Kommunallagen medger att vården av en angelägenhet under vissa förutsättningar får lämnas över till kommunala företag. Samverkan om myndighetsutövning kan dock inte utföras inom ramen för ett kommunalt företag utan särskilt lagstöd. (Framställningen ovan bygger på arbetsmaterial från jur.ka nd. finns det två former av offentligrättslig samverkan kom- muner och landsting emellan – kommunalförbund och gemensam nämnd. Bestämmelserna om gemensam nämnd och kommunalförbund är principiellt intressanta för frågan om möjligheten till förbättrad sam- verkan mellan kommuner och landsting kring barn och ungdomar med psykiska problem, varför en närmare presentation, utifrån proposition 1996/97:105, av samverkansformerna ges i det följande. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 325 Möjligheterna till såväl förenklade som nya offentligrättsliga samver- kansformer mellan kommuner och mellan kommuner och landsting ut- reddes av , som läm- nade betänkandet och gemensam nämnd – två for- mer för samverkan (SOU 1996:137). Utgångspunkten för förnyelsekommitténs arbete var att ge kommuner och landsting stor frihet att välja enkla och ändamålsenliga lösningar för alternativa sam- verkansformer utan att ge avkall på de krav som ställs ur offentligrätts- lig synvinkel. Kommitténs förslag föranledde regeringen att i proposi- tion 1996/97:105 samverkan lämna förslag till ändringar i bl.a. kommunallagen (1991:900, KL). Ändringarna i KL (SFS 1997:550) innebär dels att det nu är möjligt för kommuner och landsting att sam- verka med andra kommuner och landsting i en gemensam nämnd (träd- de i kraft ), dels att bestämmelserna om kom- munalförbund förenklats och tagits in i KL (trädde i kraft ). 'EMENSAM N¤MND EN NY SAMVERKANSMODELL pågår det en försöksverksamhet i med gemensam landsting. Försöksverksamheten skall pågå till ut- gången av . Försöket innebär att två eller flera landsting får tillsätta gemensam fullgöra den ledning av hälso- och sjukvården som regleras i 10 § hälso- och sjukvårdslagen. Försöksverk- samheten har tjänat som förebild för regeringens förslag till gemensam nämnd. Regeringen anser att det bör göras möjligt för alla kommuner och landsting att bilda gemensamma nämnder. Genom att bestämmel- serna om gemensam nämnd tas in i kommunallagen markeras att den gemensamma nämnden huvudsakligen skall ses som vilken nämnd som helst, dvs. utgångspunkten är att kommunallagens regler om nämnder även gäller för gemensamma nämnder, om inget annat sägs. De samverkande parterna förutsätts närmare reglera nämndens verksamhet genom avtal och ett reglemente för nämnden. En gemensam nämnd tillsätts i någon av de samverkande kommu- nerna eller landstingen och ingår i denna kommuns eller detta lands- tings organisation. Nämnden är en egen myndighet, men inte en egen juridisk person. Detta innebär att nämnden inte kan fatta beslut, ingå avtal eller anställa personal i eget namn. I stället företräder den gemen- samma nämnden samtliga samverkande huvudmän och ingår avtal för deras räkning, i vissa fall måste dock avtal godkännas av respektive 326 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE Beslut fattas formellt av den kommun eller det landsting som tillsatt nämnden. Varje samverkande kommun eller landsting är således fortfarande huvudman för de frågor man lägger på den gemensamma nämnden och ansvarar därför för nämndens verksamhet inför externa avtalsparter och sina invånare. Nämnden är dock ansvarig för att verksamheten bedrivs i enlighet med de mål och riktlinjer som fullmäktige har bestämt samt de föreskrifter som gäller för verksamheten i övrigt. Regeringen påtalar att behovet av en enkel och ändamålsenlig of- fentligrättslig samarbetsform finns inom alla kommunala verksamheter. Samarbete i gemensam nämnd skall därför kunna komma till stånd inom alla verksamheter, med undantag för civilförsvaret. Möjligheterna att utnyttja en gemensam nämnd bör enligt regeringen bli vida och till- lämpningen bör kunna tillåtas variera utifrån behoven. är därför tillåten även i de fall när nämndorganisationen regleras särskilt i specialförfattningar. 4 § socialtjänstlagen utgör alltså inget hinder för att fullmäktige i en kommun lämnar över uppgifter inom till en gemensam nämnd. En gemensam nämnd skall kunna tilldelas och ansvara för uppgifter i samma omfattning som en inomkommunal nämnd. De uppgifter som läggs på nämnden måste dock vara gemensamma. Detta innebär att uppgifterna som läggs på nämnden måste vara en angelägenhet för var och en av de samverkande. I propositionen förutsätts det att de vanligast förekommande nämn- derna kommer att bli sådana där kommuner samverkar med andra kommuner och landsting med andra landsting i en gemensam nämnd, men som exempel på samverkan mellan kommun och landsting nämns hälso- och sjukvården. Hälso- och sjukvårdsfrågorna måste dock vara gemensamma, t.ex. hälso- och sjukvårdsfrågor för äldre. +OMMUNALF¶RBUND EN F¶RENKLAD SAMVERKANSFORM finns det 40 kommunalförbund, varav de flesta finns inom räddningstjänsten, vatten- och avloppsverksamhet, utbildning samt vård och behandling. Regeringen konstaterar i proposition 1996/97:105 att intresset för kommunalförbund som samverkansform har ökat och anser att kommunalförbund är en värdefull offentligrättslig samver- kansform, varför kommunalförbundsinstitutet bör reformeras och göras mer attraktivt som samarbetsform. En förenkling av och ökad flexi- bilitet kring reglerna ökar möjligheterna att organisera förbundet och ge det arbetsformer som är avpassade till medlemmarnas och verksam- &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 327 Meningen är att kommunalförbund skall kunna användas oavsett storleken på de samverkande parterna. är en offentligrättslig juridisk person för sam- arbete mellan kommuner, mellan landsting samt mellan kommuner och landsting. Det kan bildas för vilka kommunala angelägenheter som helst. Till skillnad från vad som gäller för gemensamma nämnder be- höver uppgifter som lämnas över till ett kommunalförbund inte vara gemensamma för medlemmarna. Det enda krav som ställs på den verk- samhet man vill samverka om i kommunalförbund är att uppgiften fal- ler inom den överlämnande kommunens eller det överlämnande lands- tingets kompetens, vilket innebär att samverkan är möjlig för alla kommunala angelägenheter, även sådant som innefattar myndighets- utövning mot enskild person. Att överlämnade uppgifter inte behöver vara gemensamma utgör en av nyheterna mot vad som gällde tidigare för kommunalförbund. Rege- ringen menar att man genom att undanröja gemensamhetskravet bl.a. kan vinna ekonomiska samt drifts-, kvalitets- och vårdmässiga fördelar om t.ex. äldreomsorg och geriatrisk vård integreras. Genom att avskaffa gemensamhetskravet blir kommunalförbundet enligt regeringen en mer användbar samarbetsform och därmed tillgodoses även behovet av samverkan utan att rätten att ingå uppdragsavtal behöver utvidgas. Det är således numera formellt möjligt att bilda flersaksförbund, där förbundets uppgifter inte är gemensamma för samtliga medlemmar. Ett kommunalförbund får ha hand om hela verksamheter eller geografiskt, funktionellt eller på annat sätt avgränsade uppgifter. När en verksamhet har lämnats över till ett kommunalförbund gäller föreskrifter i lag eller annan författning avseende en kommuns eller ett landstings verksamhet fullt ut för kommunalförbundet. Inte minst i verksamheter som handhar ärenden parallellt med andra verksamheter, t.ex. den öppna barn- och ungdomspsykiatrin, mödra- och barnhälsovården samt individ- och familjeomsorgen, finns behov av samordning på politisk nivå. Utifrån lokala förutsättningar och behov vore det önskvärt om kommuner och landsting kunde sam- ordna uppgifter som är fördelade på olika verksamheter. En samord- ning kan bidra till gemensamma prioriteringar, främja och utveckla nära teamsamarbete och ge framtida möjligheter till i viss mån gemen- sam dokumentation. En öppning för samverkan kring uppgifter där kommun och lands- ting har olika kompetens har gjorts i regleringen för kommunalförbund. 328 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE Olika huvudmän kan lämna över olika uppgifter till ett kommunalför- bund, så länge den överlämnade uppgiften faller inom den överläm- nande kommunens eller det överlämnande kompetens. Den förenklade regleringen av kommunalförbund och möjligheten att bilda flersaksförbund innebär att det står de olika huvudmännen fritt att sam- verka kring olika frågor, t.ex. den öppna barn- och ungdomspsykiatrin, mödra- och barnhälsovården samt individ- och familjeomsorgsverk- samheten. Enligt vår uppfattning är kommunalförbund en samverkans- form väl värd att uppmärksamma. De möjligheter som erbjuds kommuner och landsting att i stället välja samverkan i gemensam nämnd begränsas av att de uppgif- ter som läggs på den gemensamma nämnden måste vara en angelägen- het för var och en som samverkar i nämnden. Detta innebär att det inte går att bilda en gemensam ta hand om t.ex. den öppna BUP-vården och IFO-verksamhet. Hu- vudmännen har inte samma kompetens, varför möjligheten till samver- kan i gemensam nämnd är utesluten, så som bestämmelserna för närva- rande är utformade. Enligt vår mening vore det därför önskvärt om kommuner och landsting kan erbjudas ytterligare frihet att tillsammans bestämma hur uppgifterna inom ett län skall fördelas mellan de båda huvudmännen. I lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) finns en bestämmelse om dubbel kompetens. 17 § 2 stycket LSS möjliggör för kommuner och landsting att överlåta kompetens åt var- andra. Ett landsting och en kommun som ingår i får träffa avtal om att ansvar för en eller flera uppgifter enligt lagen överlåts från till kommunen eller från kommunen till . Om en sådan överlåtelse sker skall föreskrifterna i lagen om landsting eller kommun gälla för den till vilken uppgiften överlåtits. En liknande be- stämmelse skulle kunna införas i hälso- och sjukvårdslagen. Landsting och kommuner kan då avtala om att föra över vissa hälso- och sjuk- vårdsuppgifter, t.ex. den öppna BUP-vården och MVC/BVC-verksam- heterna, till kommunerna där verksamheterna lokalt finns. De kommu- ner som fått uppgifter överförda till sig från kan sedan bilda en gemensam verksamheter och för de socialtjänst- frågor man vill samverka kring. Vid en överföring av uppgifter mellan huvudmännen är det viktigt att uppmärksamma olikheterna i dimensionering av specialverksamheterna BUP och IFO jämfört med basverksamheterna. och har också lämnat ett gemensamt förslag till om vid- gade möjligheter för kommuner och landsting att samverka inom vård- området (dnr S 98/656 ST). &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 329 9.3Utagerande ungdomar med missbruksproblem och psykiska problem 6¥R BED¶MNING Utagerande ungdomar har i många fall en sam- mansatt problematik där bl.a. missbruk, kriminalitet och psykiska problem förekommer i någon kombination. Vi finner det oaccepta- belt att ungdomar, som vårdas i särskilda ungdomshem eller i andra hem för vård eller boende, inte alltid erhåller adekvat psykiat- risk hjälp för sina psykiska problem genom hälso- och sjukvårdens försorg. Utgångspunkten bör vara att placerade ungdomar, obero- ende av hur ungdomarnas problem i första hand definieras, har lika stor rätt och tillgång till psykiatrins resurser som den övriga befolk- ningen. Ansvaret för att tillgodose ungdomarnas psykiatriska vård- behov ligger på hälso- och sjukvården och utgör följaktligen hälso- och sjukvårdens vård- och kostnadsansvar. placeras den unge för vård i ett hem för vård eller boende i en kommun som inte ingår i den unges hemlandsting. Vår uppfattning är att den unges vårdplacering i en ungdomsinstitution belägen i ett annat landstingsområde än det egna inte får utesluta rätten och tillgången till psykiatrins resurser. Vi anser att det är nödvändigt att införa ett enhetligt system som klart anger vilken huvudman som ansvarar för att tillgodose olika delar av den unges vårdbehov samt hur samverkan skall ske för att på bästa sätt även kunna tillgodose den unges psykiatriska vårdbe- hov. En skyldighet för psykiatrin att delta i behandlingsråd, och verksamhetschefens uppföljning av att de psykiatriska vårdbehoven enligt individuell plan tillgodoses för den unge oberoende av place- ringsort, innebär en tydlig markering av hälso- och sjukvårdens an- svar för den unges psykiska problem. För allvarligt psykiskt störda unga lagöverträdare anser vi att det saknas en rättspsykiatrisk vård som är anpassad till dessa ungdomars behov. Det föreligger enligt vår bedömning behov av kompetensutveckling inom rättspsykiatrin för att kunna ta emot denna ungdomsgrupp för att med höga säkerhetskrav kunna erbjuda unga ett adekvat vårdalternativ. 6¥RA F¶RSLAG Barn- och ungdomspsykiatrin i varje landsting skall ha en skyldighet att delta i behandlingsråd. Med landsting jämställs landstingsfria kommuner. I behandlingsrådet skall företrädare från BUP, socialtjänst och särskilda ungdomshem eller andra hem för vård eller boende tillsammans medverka i utredningen av den unges vårdbehov. Barn- och ungdomspsykiatrins ansvar att medverka i 330 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE behandlingsråd skall gälla såväl frivilliga placeringar med stöd av SoL som tvångsplaceringar med stöd av LVU. Vid behov skall vuxenpsykiatrin ha samma skyldighet som BUP att delta i behand- lingsråd. skall också i varje enskilt fall ansvara för upprättandet av en individuell plan för den unge, oberoende av om vård i ett HVB skall ges den unge med stöd av SoL eller LVU. I förekommande fall görs detta inom ramen för behandlingsrådets ar- bete. Av den individuella planen skall det tydligt framgå vilken hu- vudman som ansvarar för vad i genomförandet av planen. Vi före- slår att bestämmelser om behandlingsråd och individuell plan införs I varje landsting skall också verksamhetschefen inom landsting- ets barn- och ungdomspsykiatri utse en patientansvarig (legitimerad) behandlare med barn- och ungdomspsykiatrisk kompetens som etablerar kontakt med de särskilda ungdomshem och andra HVB som finns inom landstingsområdet. Bestämmelser om detta bör infö- ras i förordningen om verksamhetschef inom hälso- och sjukvården. Det är ett känt problem att ungdomar som vårdas utanför det egna hemmet, i särskilda ungdomshem, s.k. § 12-hem, eller i andra hem för vård eller boende (HVB), med stöd av socialtjänstlagen eller LVU inte alltid får det stöd och den hjälp de behöver för sina psykiska problem. Ungdomarna faller mellan och hälso- och sjukvårdens ansvarsområden. I vårt uppdrag att analysera samarbetet mellan olika samhällsinstan- ser ingår att särskilt undersöka stödet till utagerande ungdomar med missbruksproblem. I utredningsuppdraget ingår också att föreslå olika åtgärder som syftar till att förbättra samarbetet mellan , inklusive de särskilda ungdomshemmen, och hälso- och sjukvården, samt överväga om nuvarande ansvarsgränser är de mest ändamålsenliga sett ur såväl den enskildes som samhällets perspektiv. De flesta undersökningar som gjorts kring utagerande ungdomar base- rar sig på ungdomar inskrivna vid de särskilda ungdomshemmen. De undersökningsresultat som presenteras är ändå jämförbara med ung- domar som placeras i övriga HVB. Valet av placeringsform är beroende av platstillgång, kostnader och om den unge behöver särskild tillsyn eller inte. Den viktigaste skillnaden mellan ungdomar som är placerade med stöd av SoL eller med stöd av LVU är den unges &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 331 och i förekommande fall vårdnadshavarens samtycke till vården. Pro- blembilden är i övrigt ofta densamma. Majoriteten av de ungdomar som placeras för vård utanför det egna hemmet är i åldern , varav merparten är pojkar. Andelen in- skrivna flickor vid de särskilda ungdomshemmen har under större delen av utgjort drygt en tredjedel.