sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Rapporten och målsägandebiträde: Brottsoffers erfarenheter finns som bilaga 8 och är närmare presenterad i avsnitt 4.3.3. I enlighet med direktiven har utredningen lämnat en redovisning till regeringen om utredningens inledande arbete. Utredningen har avgett ett remissyttrande över departementspromemorian Några frågor om brottsskadeersättning (Ds 1997:45). Yttrandet finns som bilaga 9. Utredaren har vid årsmötet för vid åhört ett föredrag angående ett kvinnovåldsprojekt, projekt , i . Utredningen har deltagit i Riksåklagarens seminarium om grova våldsbrott , konferens against Retail Business , Brottsoffer- jourernas riksförbunds nordiska konferens , konferensen i fokus anordnad av i , ett brottsofferseminarium anordnat av Kriminalvetenskapligt Nätverk i , ett seminarium om brottsofferforskning arrangerat av Brottsof- fermyndigheten i , ett seminarium Brottsoffret i rättsprocessen anordnat av , , , och i . Utredningens tidigare sekreterare har som föredragshål- lare deltagit i Brottsofferjourernas riksförbunds seminarium Brottsoff- ret i fokus i och i Brottsofferjouernas riksför- bunds ordförandekonferens i . Vidare har utredningen har företagit en studieresa till . Utredningen besökte därvid Croydon Combined Court Center, at Knightbridge Crown Court, , New (Criminal ) och Home Office (Procedure and Victims Unit). Utredningen har deltagit i och utredaren har hållit föredrag vid Helsingborgs Brottsofferjoursförenings Brottsofferdag i . 70 Utredningens uppdrag och arbete Sekreteraren har deltagit i ett seminarium Vittnesstöd Utan vittnen ingen rättegång anordnat av i . Utredningen har varit närvarande vid sammanträden med Brottsoffer- myndighetens råd och med myndighetens nämnd . Båda sammanträdena ägde rum i . Utredningen har vidare gjort studiebesök på , hos , hos den enhet vid polismyndigheten i som handlägger frågor om s.k. trygghetspaket , vid Fodgaröds Vård- och Diakonicentrum , hos Brottsofferjour och , hos Rikskvinnocentrum för kvinnor som har misshandlats och våldtagits , hos Kvinnojouren i , hos Kvinnojouren i , hos Föreningen i och hos för Kvinnojourer i . Vidare har utredningen deltagit i 9th Interna- tional Symposium on Victimology i , . Utredningen har också sammanträffat med representanter för ett antal av de större försäkringsbolagen . Sekreteraren har hållit föredrag vid utbildning av poliser i brottsofferfrågor på . Utredaren har deltagit i och hållit föredrag på ett seminarium Brottsoffret i Rättsprocessen i . Seminariet arrangerades av i samver- kan med , , och . Utredningen har under arbetets gång haft kontakter med bl.a. Brotts- offermyndigheten, , , Rikspolis- styrelsen, , och (dir. 1995:140). Regeringen har genom beslut till utredningen överlämnat en utvärde- ring av lagen om målsägandebiträde (1996:2), utom såvitt avser frågor om ersättning till målsägandebiträden, och en promemoria, daterad , upprättad av om biståndet till offer för våldsbrott enligt 4 a § lagen (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet. Vidare har regeringen överlämnat ett antal skrivelser till utredningen. Till utredningen har muntliga och skriftliga synpunkter lämnats i olika brottsofferfrågor från olika organisationer, personer som i sitt yrke kommer i kontakt med brottsofferfrågor samt enskilda personer. Utredningens uppdrag och arbete För samtliga kommittéer och särskilda utredare gäller vissa generella direktiv, nämligen direktiv att redovisa regionalpolitiska konsekvenser (dir. 1992:50), att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23), att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (dir 1994:142) och att redovisa konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet (dir. 1996:49). Utredningen kommer i kapitel 11 om Brottsföre- byggande verksamhet ur ett brottsofferperspektiv redovisa överväganden som innefattar det sistnämnda generella direktivet. I övrigt har de generella direktiven beaktats men med hänsyn till uppdragets karaktär har utredningen inte funnit skäl att göra några särskilda överväganden beträffande dessa. Brottsoffren var länge en mer eller mindre bortglömd grupp i samhället. Varken inom forskning eller lagstiftning uppmärksammades deras situation förrän tämligen sent, i främst och framåt. I detta kapitel redovisas olika definitioner av begreppet brottsoffer och utredningens användning av begreppet. Vidare redogörs för offerundersökningar och redovisning av offerrisker. Därefter behandlas deklaration om brottsoffers rättigheter och rekommenda- tion om brottsoffers ställning i den straffrättsliga processen. Av- slutningsvis återfinns ett avsnitt om vanliga reaktioner hos personer som har utsatts för ett brott. Begreppet brottsoffer kan definieras på olika sätt. Utredningen avser i betänkandet med benämningen brottsoffer främst fysiska personer som direkt har drabbats av ett brott. I vissa avsnitt behandlar utredningen dock en vidare krets än de direkt drabbade t.ex. anhöriga till någon som har dödats genom brott. Begreppet brottsoffer är relativt nytt i det svenska språket. Det saknas en officiell svensk definition av begreppet. Enligt anges att offer är en person som drabbas av något och brott förklaras som förbrytelse m.m.. Kombinationen av dessa båda ord, dvs. begreppet brottsoffer, saknas. De första beläggen för förekomsten av begreppet är enligt ordboksredaktion . Inte heller finns begreppet brottsoffer som legaldefintion. Det begrepp som används i bl.a. och som får anses vara det juridiska brottsofferbegreppet är målsägande. Detta begrepp, som beskrivs mer ingående i avsnitt 4.1.1, definieras i 20 kap. 8 § fjärde stycket som den, mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. (Brottsoffrets rätt, 1995) konstaterar att begreppet målsägande har en mer funktionell definition än begreppet brottsoffer. Enligt Diesen torde man med uttrycket brottsoffer i första hand syfta på en enskild person, som har drabbats av skada (personskada, psykiskt lidande eller sakskada) till följd av ett brott. Att använda termen brottsoffer för en bank som utsatts för ett rån eller en förening som har drabbats av en förskingring synes enligt Diesen främmande. Han påpekar att det är en skillnad mellan begreppen målsägande och brottsoffer just därför att juridiska personer kan vara målsägande men inte brottsoffer enligt den vardagliga användningen av ordet brottsoffer, som begränsar sig till fysiska personer. I deklaration om brottsoffrens rättigheter definieras brottsoffer (victims) som en person som har lidit fysisk eller psykisk skada, ekonomisk förlust eller påtaglig försämring av sina grundläggande rättigheter genom handling eller underlåtenhet som strider mot landets straffrättsliga lagstiftning. En person kan anses som brottsoffer oavsett om gärningsmannen har identifierats, gripits, åtalats eller dömts och oavsett vilken familjerelation som finns mellan gärningsmannen och offret. Begreppet brottsoffer omfattar även i lämplig mån närstående till det direkta brottsoffret och personer som har lidit skada genom att ingripa för att undsätta offret eller för att förhindra brott. I den norska utredningen vern og ökt stötte för kriminali- tetsofre (NOU 1992:16) används begreppet offer som en samlings- beteckning för dem som har blivit utsatt för ett kriminellt övergrepp. Enligt (Brottsoffren i forskningen en litteratur- studie, , 1995) handlar den mest grundläggande definitionen av brottsoffer om att dessa utsätts för traditionell brottslig- het, dvs. de är offer för vålds- och tillgreppsbrott. Brottsoffer associeras inte till dem som är offer för t.ex. statens brottslighet eller ekonomisk kriminalitet. Vissa forskare har kritiserat inriktningen i den nuvarande brottsofferforskningen och påpekat att det är fler som är offer för ekonomisk brottslighet, miljöförstöring m.m. än de som faller offer för traditionell brottslighet. Även om man lyckas definiera brottsofferbegreppet och således avgöra vem som är att betrakta som brottsoffer uppkommer vissa komplikationer på grund av den uppfattning som människor i allmänhet har om vilka som är egentliga brottsoffer. De amerikanska sociologerna (Coping with crime: Individual and neighborhood reactions,1981) har skrivit om allmänhetens perception om offret. Denna är ofta vinklad i riktning mot mer sårbara grupper, de mer oskyldiga, de som är fysiskt mindre benägna att stå emot en attack, de som har mest att förlora i att bli offer och de som vidtar försiktighetsåtgärder mot brott. Den norske kriminologen och sociologen har i sin artikel Ideal Victim (1986) skrivit om offret som en social typ som kan liknas vid andra sociala typer som t.ex. hjälten och förrädaren. Man kan se den gamla damen som på väg för att hjälpa sin sjuka syster blir rånad av en vuxen manlig narkotikamissbrukare som ett idealtypiskt sådant offer. Ett idealoffer har enligt åtminstone fem egenskaper, 1.Offret är svagt. 2.Offret är involverat i en respektabel aktivitet. 3.Offret är på väg till en plats som hon inte kan anklagas för. 4.Gärningsmannen var i förhållande till offret i överläge och kan beskrivas i negativa termer. 5.Gärningsmannen var okänd och hade ingen relation till offret. Det är för det första viktigt att notera att det idealtypiska offret kräver sin motpol den idealtypiske gärningsmannen. För det andra har det idealtypiska offret sin motsats. Ett exempel kan enligt vara den berusade unge mannen som på en tvivelaktig bar blir rånad av några som han har slagit sig i slang med. Det finns i det fallet utrymme för moraliska ansvarskrav; han borde inte ha gått till en sådan bar, han borde inte ha blivit berusad, han borde inte tagit kontakt med icke- respektabla osv. Av litteraturstudie framgår att som människor i allmänhet har dessa associationer visar det sig att i verkligheten överlappar i stor utsträckning kategorierna offer/gärningsman ofta varandra. Vid undersökningar av sådana som fallit offer för brott visar det sig ofta att dessa har varit involverade i kriminella aktivite- ter. Undersökningar av självrapporterade erfarenheter av kriminella visar också att de kriminella har varit utsatta för brott i stor utsträck- ning. En finsk forskare har visat slående likheter mellan offer och gärningsmän, särskilt beträffande våldsbrott (Anttila, Victimiology a new territory in criminology, 1974) Överlappningen mellan populatio- nerna offer och gärningsmän har studerats och konstaterats också beträffande inbrott (van Dijk och , Victimization Surveys: Beyond measuring the volume of crime, 1983). Många forskare har förmedlat bilden av ett entydigt offer och en entydig gärningsman. De flesta våldsincidenter utvecklas emellertid från en interaktion präglad av konflikt mellan båda parter. De finns också vissa forskare som har gjort offrets delaktighet och ansvar till sitt centrala ämne. Sådan studier har kritiserats för att ha belagt offret med skuld (victim-blaming). Av redogörelsen ovan framgår att det finns olika definitioner av begreppet brottsoffer och att synen på vem som är att anse brottsoffer Utredningen har valt att i betänkandet med begreppet brottsoffer avse en fysisk person som har utsatts för ett brott. Juridiska personer omfattas inte. Definitionen avser också främst den som direkt har drabbats av brottet. I vissa avsnitt behandlas dock även en vidare krets, t.ex. anhöriga till någon som har dödats genom brott. Brottsoffer benämns i några kapitel målsägande med terminologi. De båda termerna är dock inte synomyma. Utredningen är medveten om att det finns grupper av brottsoffer, t.ex. barn och personer med vissa handikapp, som kan kräva särskilda överväganden och åtgärder. Utredningen har emellertid valt att behandla brottsoffer generellt och gör således inte särskilda överväganden beträffande vissa grupper av brottsoffer. har genomfört offerundersök- ningar i samband med deras undersökningar av levnadsförhållandena i . I undersökningarnas har ställts frågor bl.a. om man har varit utsatt för vissa brott och vad detta i så fall har haft för konsekvenser. Enligt offerundersökningen avseende åren 19921993 utsattes i omkring 480 000 personer för våld eller hot. För cirka 140 000 av dessa var våldet så allvarligt att det ledde till kroppsskador eller synliga märken och 45 000 var tvungna att besöka läkare, tandläkare eller sjuksköterska. Cirka 310 000 personer utsattes för hot om våld som upplevdes så allvarliga eller farliga att man blev rädd. Enligt undersökningen uppskattas antalet vålds- och hothändelser till 1 040 000. Detta innebär en ökning , när offerundersökningarna började genomföras, med . Undersökningen visar att det bara är vid cirka en fjärdedel av alla vålds- eller hothändelser som det tas kontakt med polisen. Risken att utsättas för hot och våld varierar med bl.a. ålder, kön, familjeförhållanden, boendesituation och nationalitet. I undersökningen preciseras följande tre riskgrupper där risken att utsättas för våld är betydligt högre än för den breda allmänheten. 1.Yngre män, , som deltar i nöjeslivet. 2.Kvinnor, ofta ensamboende, som blir utsatta för våld i bostads- lägenheter. 3.Vissa yrkesgrupper, t.ex. poliser, väktare och personal inom kollektivtrafik. Enligt undersökningen utsattes vidare omkring 1 020 000 hushåll, , för stöld eller skadegörelse och polisen kontaktades i drygt hälften av fallen. Hushållen i storstadsområdena var värst drabbade och de som bodde i högre flerfamiljshus drabbades oftare än de som bodde i villa. 2.4Risken att utsättas för brott I betänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92) anges bl.a. följande (s. 134 ff.) om de s.k. situationsorienterade modeller som används inom kriminologin för att söka förklara variatio- nerna i risken att utsättas för brott (offerrisken). Vissa individer har en benägenhet att i högre grad än andra antingen själva hamna i brottskritiska situationer (våldsbrott etc.) eller exponera sina ägodelar på ett kritiskt sätt (stölder etc.). Som offer eller angreppsobjekt betraktas de som lättillgängliga av den potentiel- le gärningsmannen. För att ett brott skall inträffa måste tre förutsättningar vara uppfyllda enligt dessa modeller: En motiverad gärningsman, ett lämpligt offer (angreppsobjekt) som dessutom är tillgängligt för gärningsmannen, dvs. att situationen inte är föremål för någon form av kontroll eller yttre övervakning. Vilka faktorer är det då som gör att vissa individer oftare än andra hamnar i situationer där risken att utsättas för brott är högre? Denna fråga kan besvaras på ungefär följande sätt. För det första att gärningsmannen anser att han erhåller ett tillräckligt stort utbyte eller värde av sitt angrepp. Att begå ett brott innebär ett risktagande från gärningsmannens sida och de flesta brott är rationella (låt vara att vi långt ifrån alltid delar brottslingarnas syn på vad som är rationellt). Detta värde kan vara materiellt (som vid ett inbrott), materiellt och psykologiskt (som när ungdomar tävlingssnattar i varuhus) eller psykologiskt (som när ett gäng ungdomar på stan spöar upp någon för dem misshaglig individ på stan). För det andra krävs att offret har svårt att skydda sig; offrets eller angreppsobjektets sårbarhet. Konkret och beroende på brottets karaktär kan denna sårbarhet avgöras av såväl muskelstyrka och yttre utseende som förekomsten av lås, larm, säkerhetsdörrar och skällande hundar i den egna bostaden. För det tredje offrets grad av synlighet och tillgänglighet. Risken att falla offer för brott ökar givetvis om man vistas i s.k. farliga miljöer. Med detta menas platser (och ) där inslaget av potentiella gärningsmän är högre än normalt och den yttre kontrollen är lägre. Speciellt kritiskt blir det självfallet om offret själv deltar i någon verksamhet som betraktas som omoralisk eller brottslig. Den senare kan avse en mängd aktiviteter som besök på illegala klubbar, färder i svarttaxi eller kontakter med prostituerade. Som ett sammanfattande begrepp för dessa tre komponenter utbyte/värde, sårbarhet, synlighet/tillgänglighet brukar man tala om individens (dvs. offrets) livsstil. Till sin konkreta innebörd, och i det här sammanhanget, bestäms begreppet livsstil av de olika aktiviteter (eller frånvaron av sådana) som präglar vårt dagliga liv; skolgång, arbete, fritidssysselsättningar, nöjesliv etc. Aktiviteter som i sin tur påverkas av bl.a olika demogra- fiska (individ-, grupp- eller folkbeskrivande) egenskaper som kön, ålder, boende, utbildning, yrke, ekonomi, familjeförhållanden etc. När vi så lägger detta livsstilsmönster hos de potentiella offren mot det som visar hur tillgången på potentiella gärningsmän varierar i olika områden och på olika tider kan vi ofta få en bra bild av hur riskerna att utsättas för brott varierar. En stor andel av den anmälda våldsbrottsligheten har anknytning till nöjeslivet. Riskerna är således högre i större städer, på kvällstid, och och i omedelbar anslutning till restauranger och andra nöjeslokaler. Det typiska offret för sådant våld är påtagligt lik den typiske gärningsmannen vid sådana brott. En ensamstående man som är och bor i en större stad. Han är ute för att roa sig, han är berusad och han är omgiven av likasinnade. När vi talar om risken att utsättas för stölder och skadegörelser är självfallet mängden prylar som vi omger oss av stor betydelse. I den moderna välfärdsstaten är det bilar, båtar, mopeder och cyklar som är de ständiga angreppsobjekten. Vart tredje brott som anmäls avser någon form av angrepp på dessa objekt. 2.5Förenta Nationernas deklaration om brottsoffers rättigheter I deklarationen anges vissa grundläggande principer som skall gälla för brottsoffer, nämligen rätten till ersättning från gärnings- mannen, rätten till ersättning från staten, rätten till erforderlig materiell, medicinsk, psykologisk och social hjälp samt rätten till den egna processen. I deklarationen anges bl.a. att ett brottsoffer skall behandlas med medkänsla och respekt samt skyddas av rättsordningen. Vidare bör system skapas så att ett brottsoffer snabbt och enkelt kan få gottgörelse. Brottsoffren skall ges information om sina rättigheter och få det stöd som behövs under rättsprocessen. Om ett brottsoffer har fått betydande kroppsskada eller nedsatt hälsa till följd av ett allvarlig brott och inte kan få full ersättning från gärningsmannen eller från annat håll bör staten ersätta offret. Staten bör vidare i sådana fall ersätta anhöriga till en person som har avlidit eller blivit arbetsoförmögen genom brott. Enligt deklarationen bör vidare ett brottsoffer få den materiella, medicinska, psykologiska och sociala hjälp av staten eller på annat sätt. Personal inom rättsväsendet, hälso- och sjukvården, liksom annan personal som kommer i kontakt med brottsoffer bör få utbildning om brottsoffers behov och instruktioner för att garantera ett snabbt och lämpligt omhändertagande. R (85) 11 om brottsoffers ställning i det straffrättsliga och straffprocessuella förfarandet antogs av minister- rådet . Inledningsvis anges att ministerrådet beaktar att har främst gärningsmannens rättigheter i rättsprocessen uppmärksammats och tillräcklig hänsyn inte tagits brottsoffren. Det är därför angeläget att på olika sätt tillvarata brottsoffrens intressen i det rättsliga förfarandet. rekommenderar medlemsstaterna att följa bl.a. följande anvisningar. Polismän skall utbildas i att bemöta brottsoffer med medkänsla. Vidare skall polisen informera brottsoffret om möjligheterna att få praktisk, juridisk och ekonomisk hjälp. Polisen skall också hålla brottsoffret informerat om resultatet av förundersökningen. För- undersökningen skall redovisa de skador och andra förluster som brottsoffret tillfogats genom brottet. Vidare anges att åklagaren inte skall fatta beslut i åtalsfrågan utan att överväga brottsoffrets rätt till ersättning. Det rekommenderas även att målsäganden informeras om olika beslut under förundersökningen. Det anges även att förhören med brottsoffret skall ske med beaktande av hans eller hennes personliga situation, rättigheter och värdighet. Om det är möjligt och lämpligt bör vårdnadshavare eller liknande närvara vid förhör med barn, psykisk sjuka eller handikappade. Brottsoffret skall också informeras om tid och plats för förhandlingar som rör det brott som han eller hon har utsatts för. Vidare skall brottsoffret informeras om möjligheterna till juridisk hjälp och till ersättning inom ramen för brottmålet samt upplysas om hur han eller hon kan få veta målets utgång. Det skall vara möjligt att i brottmålet utdöma skadestånd till brottsoffret och denne skall få hjälp med att få en dom på skadestånd verkställd. Slutligen rekommenderas medlemsstaterna att undersöka möjliga fördelar med olika former av medling samt att stödja och uppmuntra forskning om ändamålsenliga åtgärder för brottsoffer. Ytterligare en rekommendation av bör nämnas, No. R (87) 21 om bistånd till brottsoffer och förhindrande av att människor blir brottsoffer. I denna rekommendation uppmanas medlemsländerna bl.a. att undersöka brottsoffers behov, att kartlägga förekomsten av brott för att underlätta utvecklingen av olika brottsof- ferprogram, att stödja ideella organisationer samt att öka allmänhetens och myndigheternas medvetenhet om brottsoffers behov. I detta sammanhang kan också nämnas om ersättning till offer för våldsbrott som ratificerade . Enligt konventionen har brottsoffer och närstående till personer som har dödats genom brott rätt till ersättning från staten om ersättning inte kan utgå på annat sätt. Följande redogörelse är en sammanfattning av redogörelse i Brottsoffrets rätt, 1995 (s. 37 ff.), dit det hänvisas för närmare litteraturhänvisningar. Att utsättas för ett våldsbrott och något annat integritetskränkande brott är en för den drabbade personen en traumatisk upplevelse och kan delas in i fyra faser. Under det inledande skedet chockfasen kan den drabbade sakna förmåga att handla rationellt. som kan variera från till övergår chockfasen i en reaktionsfas. Offrets förvirring minskar men i stället tränger smärtan fram. Denna fas kan vara upp och det är vanligt att offret reagerar med hat, ångest och sorg. Det är också vanligt att offret försöker förtränga eller bagatellisera det inträffade. Efter detta skede följer en bearbetningsfas. Under denna fas försöker brottsoffret bearbeta de känslor som upplevelsen av brottet har skapat. är information bl.a. om vanliga krissymptom och om brottets utredning viktig för offrets rehabilitering. Om utvecklingen går normalt övergår den ovan beskrivna kriscykeln i en nyorienteringsfas där offret steg för steg återvänder till en normal vardag. Hos en person som utsatts för ett kriminellt övergrepp är det vanligt att följande emotionella tillstånd uppkommer en känsla av övergivenhet och otrygghet behov av närhet och omtanke, men också av isolering ökad misstänksamhet, allmän panikkänsla koncentrationssvårigheter, svårigheter att förstå och tolka information en känsla av overklighet Dessa känslor leder även ofta till psykosomatiska reaktioner såsom fysisk svaghet, förlamningskänsla De psykiska reaktioner som ett brottsoffer uppvisar står vanligen i proportion till brottets grovhet och dess följder. Generellt kan man också se en direkt proportion till i vilken omfattning offret drabbats även av en fysisk skada. Det bör dock understrykas att också lindriga brott som inte lett till fysiska skador kan innebära svåra psykiska efterverkningar. Det normala krisförloppet liknar i många avseenden sorgearbetet efter en närståendes naturliga död. Vid brott uppkommer emellertid särskilda komplikationer som rädslan att det skall hända igen och den skuld för det inträffade som brottsoffret ofta lägger på sig själv. Förutsättningarna för att ta sig ur krisen varierar individuellt och är i hög grad beroende av offrets allmänna livssituation, särskilt den gemenskap man är delaktig i eller saknar. Många behöver professionell hjälp medan andra kan få tillräckligt stöd från sin närmaste omgivning. Det är sällan möjligt att ensam bearbeta traumat. I detta sammanhang talar man om sekundär traumatisering eller viktimisering.