sou · GMB3132d1 · 1999-01-01 00:00:00 — har föreningens verksamhet i princip varit vilande. I sin egenskap av informell ordförande har dock –98 upprätthållit en viss kontakt med övriga medlemmar. Föreningen har deltagit i referensgruppen som bistår analysgruppen i arbetet. Detta engagemang har fört med sig att kontakterna mellan medlemmarna ökat under slu- tet av 1997 och 1998. Från ST-Polisväsende1 reser 68 personer på en konferens till . Bland dem är . Omkring 22- tiden ringer hon hem till sin man och berättar att det är rörigt på båten och att det gungar mycket. Hon säger att hon därför skall gå till sängs. Detta telefonsamtal är den sista kontakt har med sin hustru. Av de 68 personer som reste ut återvänder endast 5. samlas ett 100-tal anhöriga till de omkomna i polishuset, på i . Man skall få information från Kommunikationsdeparte- mentet om vad som händer i frågan om Estonia. Under detta möte växer tanken om en anhörigförening fram. hålls ett nytt möte och då bildas en inter- rimstyrelse, ordförande är . hålls det första styrelsesammanträdet och då fast- ställs föreningens stadgar. hålls det första års- mötet. Under detta möte avgår som ord- förande och till ny ordförande väljs . Föreningens organisation och verksamhet har omkring 120 med- lemmar, de flesta boende i , som representerar 63 omkomna. Föreningen har en styrelse, antagna stadgar och en revisor. Styrelsen sammanträder 3–, ordförande är . Verksamheten var inriktad på frågor av både ekonomisk och psykologisk karaktär. I för- eningens stadgar står att läsa att föreningen skall bistå och ta till vara medlemmarnas intressen i frågor som har med förlisning att göra. Ett exempel är försäk- ringsfrågan. Genom ST-Polisväsende fick de anhöriga kontakt med en advokatfirma som biträdde dem i för- handlingarna med norska Skuld. Förhandlingarna avsluta- des och utbetalningarna skedde . Utöver att bistå medlemmarna i denna fråga har för- eningens syfte även varit att utgöra ett socialt och psykolo- giskt stöd. Föreningens ordförande berättar för analys- gruppen att många av medlemmarna kände varandra se- dan tidigare och att det var naturligt att man sökte sig till varandra i den gemensamma sorgen. Denna kontakt har upprätthållits , även om man inte längre träffas lika ofta. Det har även förekommit att föreningen bidragit ekonomiskt till enskilda medlemmar som varit i behov av långvarigt och kostsamt psykologiskt stöd. har mottagit i statligt stöd för verksamheten. Dessa medel har bland annat använts för att finansiera olika aktiviteter och psykologiskt stöd för medlemmar. Föreningen har inte haft några anställda och inte heller betalat ut några arvo- den. är verksamheten framför allt av social karaktär. Man ordnar utflykter, teaterbesök och företar resor tillsam- mans och medlemmarna inbjuds till årsmöte och luciaträff . Vid dessa sammankomster informerar styrelsen om aktuella händelser som är kopplade till Estonia. Föreningen driver inte någon särskild intressefråga, det finns däremot enskilda medlemmar som har engagerat sig i frågan om en bärgning av Estonia. Föreningen är inte medlem i anhörigföreningarnas samordningskommitté. har deltagit i referensgruppen B I L A G A 2 för Estoniaoffren i län Från län reser ett knappt 60-tal personer till med Estonia, bland andra ett 30-tal nämndemän och kommunpolitiker. inbjuder kommun anhöriga till ett möte. Syftet är att de skall få träffa den advokat från Allmänna Advokatbyrån, som kommunen ställt till de an- hörigas förfogande, . Han informerar om möj- ligheterna till skadestånd och förhandlingarna med Skuld och föreslår att en stödförening bildas för att de anhörigas intressen skall tas tillvara på bästa sätt. Förslaget antas och under mötet bildas en interimstyrelse, bestående av 10 personer, ordförande var . Det första årsmötet i föreningen hålls och väljs då till ordförande. Föreningens organisation och verksamhet Föreningen har omkring 140 medlemmar som represen- terar det knappa 60-talet dödsbon. Under det första verk- samhetsåret bestod styrelsen av sju personer och av fem personer. Man sammanträder 5–. Föreningen har antagna stadgar och revisor. Det övergripande syftet med för Estoniaoffren i län är att ge anhöriga och över- levande stöd och hjälp, med ekonomiska frågor – primärt knutna till uppgörelserna med Skuld, liksom vid fysisk och psykisk ohälsa. Man har även verkat för att ge med- lemmarna fortlöpande information om frågor med an- knytning till katastrofen. För dessa ändamål har för- eningen inbjudit flera talare till sina medlemsmöten, bland andra , och , och deltagit i samman- komster med bland andra och kommunika- tionsminister . I samband med Etiska rådets slutliga ställningstagande mötte re- presentanter för ledamöterna. Man har även arrangerat föreläsningar om exempelvis barns sorg och sorgearbete i allmänhet. När det gäller frågan om bärgning beslutade förening- ens medlemmar , då föreningen bildas, att inte driva någon ståndpunkt i föreningens namn. Bland medlemmarna finns företrädare för båda uppfattningarna, bärgning respektive inte bärgning, bärg- ningsanhängarna har dock valt att driva denna fråga via SEA eller på annat sätt utanför föreningen. En viktig fråga för föreningens medlemmar har varit utformningen av en minnesplats. I detta arbete samarbe- tade styrelsen och ytterligare 4–5 medlemmar med kom- munen och kyrkogårdsförvaltningen. Man hjälptes åt för att hitta en lämplig plats, valde gemensamt konstnär och landskapsarkitekt. Minnesplatsen invigdes på årsdagen 1995 av landshövding och en minnesgudstjänst hölls i under sjuk- huspräst ledning. Föreningen ansökte om och fick del av de 3 000 000 kro- nor som regeringen avsatt för stöd till anhörigföreningar med anledning av Estoniahaveriet. Av denna summa återstår 1998 omkring 200 000. Föreningen har inte utbetalat några löner eller arvoden till styrelse eller medlemmar. Det statliga stödet har använts för att bland annat bekosta arrangemang kring minnes- dagarna, möten, utskick, annonser och resor. Föreningen och föreningens medlemmar gemensamt har skänkt till kyrkogårdsförvaltningen för plante- ringar i anslutning till minnesplatsen och föreningen har även avsatt medel för fortsatt upprustning av minnes- platsen och särskilt de avlidnas minnesplattor. Verksamheten i föreningen har minskat –98. hölls två styrelsemöten och två medlems- möten, varav det ena i samband med en minnesstund vid minnesplatsen på årsdagen. Till årsmötet kom 24 personer. Trots det avtagande intresset har medlemmarna beslutat att föreningens verksamhet ska fortsätta tills- vidare. Med anledning av att beslutat att B I L A G A 2 inte driva någon ståndpunkt rörande frågan om bärgning, har man valt att inte delta i anhörigföreningarnas samord- ningskommitté. deltar i referensgruppens arbete. Malgomajskolan i har arbetat med ett välgörenhetsprojekt, riktat mot en skola i Šiaulai, . Man har beslutat att göra ett besök i skolan och diskuterar olika alternativ till resvägar. Man bestämmer sig för att resa med Estonia till . Med på resan är fem gymnasieflickor, två lärare och skolans rektor. Av dessa återvänder ingen till . I finns sedan olyckan med Kistabarnen, en . När beskedet om olyckan når företrädare för föreningen beslutar dessa att bilda en krisgrupp för anhöriga till de saknade. Till krisgruppen knyts en präst och en diakonissa från samt polismästaren och kyrkans församlingshem blir en central plats för gruppens verk- samhet. Denna krisgrupp blir senare en del av . Föreningens organisation och verksamhet Stöd- och brottsofferföreningen2 är ideell. Den har ett 40- tal medlemmar och ett stort antal personer som är engage- rade på olika sätt i verksamheten. Föreningen har en sty- relse och stadgar. Verksamheten är organiserad som en stödjour och bygger på att frivilliga, icke-professionella personer, under professionell ledning, arbetar med emo- tionellt omhändertagande av människor som drabbas av uppskakande händelser. bildas som en del av , då det blir aktuellt att söka pengar för verksamheten ur den fond som regeringen avsatt för anhörigföreningar med anknytning till Estoniakatastro- fen. I anhörigföreningen är de åtta omkomnas familjer medlemmar. Verksamheten har varit inriktad framför allt på emotionellt stöd och medlemmarna träffades mycket ofta efter olyckan, en gång och un- der 1997 . gjorde föreningen en resa till . Med på resan var även en präst och stödpersoner. Man höll en minnesstund nära olycksplatsen och besökte minnesplatsen i . Frågan om bärgning var från början en anledning till starka motsättningar bland föreningens medlemmar, men efter hand har man enats om att någonting måste göras. Familjerna vill att så många omkomna som möjligt skall omhändertas och att ansvaret för olyckan skall klarläggas. Dessa synpunkter drivs dock inte i föreningens namn utan av de enskilda medlemmarna, några av dem även medlem- mar i SEA. Föreningen sökte och fick del av det statliga stödet till anhörigföreningar. Dessa medel har använts för att finansiera sammankomster och ersätta medlemmarna för resor till dessa. Även resan till och fi- nansierades genom det statliga stödet. Föreningen har inte haft någon anställd och heller inte arvoderat någon. Föreningen liksom krisgruppen är fortfarande verksam, även om mötesfrekvensen är betydligt lägre nu än 1994. Graden av medlemsaktivitet varierar över tiden, tillhör de mest aktiva och har påtagit sig ansvaret för föreningens information till och från medlemmarna. Föreningen har deltagit i referensgruppens arbete. Ombord på finns 48 Borlängebor, bland dessa 44 busspassagerare som är medlemmar i pensionärs- klubb inom avdelning 63. En person från överle- ver fartygsolyckan, . efter olyckan samlas många anhöriga på Jakobsgården, där krisgruppen i B I L A G A 2 finns beredd att ta emot dem. Många återkommer även för att få stöd och hjälp i sorgen. På ett tidigt stadium uppkommer frågor kring de omkom- nas ekonomiska situation, kring försäkrings- och bank- frågor. Men det som överskuggar dessa frågor är frågan om hur olyckan kunde ske och vem som bär ansvar för den. I samband med detta diskuteras regeringens inställ- ning till bärgning och omhändertagande av de omkomna. I ett brev till kommunikationsminister framför anhöriga sin förhoppning om att få framföra sina synpunkter, innan beslut om bärgning fat- tas av regeringen. Brevet undertecknas av , som anställts av kommun för att bistå an- höriga och överlevande från , samt att samordna insatser. Detta är inledningen till en intensivt arbete för att få hem de omkomna och början till vad som skall bli en nationell förening för anhöriga och överlevande. Stiftelsens organisation och verksamhet Stiftelsen och Anhöriga bildas den 3 no- vember 1994. Det övergripande syftet är att arbeta för att de offer som kan återfinnas, skall omhändertas för att få en värdig begravning. I stiftelseurkunden kan man läsa: Stiftelsen har till huvudsakligt ändamål att bistå anhöriga till omkomna och saknade, överlevande samt anhöriga till överlevande, i juridiska och andra angelägenheter i anled- ning av katastrofer och olyckor. Vid det första styrelsemötet ut- ses en interimsstyrelse bestående av fyra personer: Len- nart samt som är kommunalråd i , från Metalls avdelning 63 samt från kyrkan i . Den ordi- narie styrelsen, som väljs , består enbart av anhöriga från olika delar av landet. väljs till verkställande ledamot. Stiftelsen har omkring 265 familjer/dödsbon som medlemmar från , , , och , de flesta är dock svenska familjer. I adressregist- ret finns dock sammanlagt omkring 500 adresser till dessa familjemedlemmar. Stiftelsen är ansluten till Samordningskommittén3. SEA har varit mycket drivande i opinionshänseende. Man har exempelvis arrangerat utställningar om händelser som är knutna till Estoniafrågan, bland annat med information om andra länders omhändertagande av omkomna i sam- band med stora olyckshändelser. Syftet är att sprida kän- nedom om SEA:s verksamhet och målsättning bland svensk allmänhet. I föreningens regi arrangerades en ma- nifestation för Heder och moral på i . Frågor som drivits särskilt hårt är: stopp för lagen om gravfrid, stopp för övertäckning av Estonia samt den över- gripande frågan om omhändertagande av omkomna. I föreningens regi genomfördes en enkätundersökning bland anhöriga , i syfte att ut- röna hur många anhöriga som var för respektive emot ett omhändertagande. Samtliga medlemmar informeras regelbundet om aktivi- teter som bedrivs i föreningen. Årsdagen uppmärksammas lokalt och träffas anhöriga i kyrkan för musik och sång. Mötesfrekvensen, som var en gång , har dock minskat. Stiftelsens verksamhet har finansierats genom bidrag och donationer. Ur den statliga fonden har man mottagit . Övriga större bidragsgivare är: kommun, , både centralt och lokalt, och . Utöver detta har också enskilda människor och företag bidragit med större och mindre belopp. har erhållit ersättning för rese- kostnader och verkställande ledamoten avlönades . Stiftelsen har även avsatt medel till en minnesfond. Medel har använts för att finansiera informationsträffar och deltagande i olika möten med myndigheter, företag och organisationer. Man har även haft kostnader för informations- och opinionsbildande verksamhet; trycksaker, med mera. B I L A G A 2 Föreningen är i allra högsta grad levande och aktiv fortfa- rande. Ordförande är och i styrelsen sitter ytterligare åtta personer som alla arbetar aktivt med föreningens intressefrågor. Det är stiftelsens uttalade am- bition att fortsätta verka med det övergripande syftet att återföra de omkomna som kan återfinnas, till en värdig begravning i respektive hemland. SEA har deltagit i analysgruppens referensgrupp. (de överlevandes förening) Av de överlevande som kommer till förs några till för fysisk behandling och emotionellt om- händertagande. Bland dem finns ett antal personer som har en stark önskan om att få träffa andra överlevande. När de framför sina önskemål till sjukhusets personal får de först svaret att det inte är lämpligt för dem. av diskussioner och starka påtryckningar bildas så små- ningom en grupp för överlevande bosatta i landstingsområde. Den första träffen hålls på och man träffas därefter en gång , under två – varje gång. Vid träffarna deltar per- sonal från , bland andra kuratorer. Grup- perna är öppna och deltagarna är fria att komma när de själva vill. Under mötena samtalar man om olyckan, jäm- för sina upplevelser med varandras. Dessa täta sammankomster pågår fram till , därefter träffas man , . har tanken om att bilda en natio- nell förening vuxit fram. Syftet är att alla överlevande i skall kunna träffas – inte bara boende inom län. Föreningens organisation och verksamhet hålls ett konstituerande styrelsemöte i . Till styrelsen väljs åtta leda- möter, med som ordförande. går föreningen ut med ett pressmeddelande i vilket man kan läsa att föreningen skall verka för medlemmarnas so- ciala och psykiska hälsa samt för att förbättra insatserna efter katastrofer och minimera följderna för drabbade. Utöver detta nämns att sjösäkerhetsfrågor är ytterligare ett område som kommer att engagera föreningen. Av de 54 svenska medborgare som överlevde fartygs- olyckan är 32 medlemmar i föreningen. Tillsammans med deras familjer, som också är registerade medlemmar, upp- går medlemsantalet till 83 personer. Det främsta målet med föreningens verksamhet har varit att utbyta erfarenheter, jämföra hur man mår och lära sig att skratta igen. En fråga man drivit var önskan om att få genomföra en gemensam träff med anhöriga till de överlevande och de överlevande, också detta i ett lä- kande syfte. Ambitionen från medlemmar var att berätta om sina minnesbilder och låta egna anhöriga få ställa alla de möjliga och omöjliga frågor som reses vid en händelse som förlisning. Denna idé föddes under ett möte på och var en bidragande orsak till att man ansökte om statliga medel . Träffen planerades och preliminära bokningar gjordes men på grund av att ansökan om statliga medel avslogs fick idén skrinläggas. När det gäller frågan om bärgning och övertäckning beslutade föreningens medlemmar från början att inte driva sin syn. Då diskussionerna om övertäckning svallade som mest tog man dock ställning och valde att engagera sig för att stoppa denna. Med som talesman för föreningen skrevs ett protestbrev till regeringen och föreningen deltog även i träffen med partiledarrepresent- anterna, . , som vid tiden för regeringens beslut om att bevilja statliga medel för anhörigföreningarna arbetade i regeringen, framförde muntligen ett besked om att även de överlevande övervägde att bilda en förening. Den formella ansökan inkom dock till regeringen först . Vid det laget hade det statliga stödet re- B I L A G A 3 Utdrag ur protokoll 1994/95:43 –17.55, 19.00–22.55 § 11 Information från regeringen om frågan om bärgning av Estonia 5 Statsminister (): förliste passage- rarfärjan under en storm på sin färd från Tal- linn till . Ombord fanns mer än 1 000 männis- kor av vilka 137 kunde räddas till livet. Alla andra – svenskar, ester, letter, norrmän, danskar, finländare och medborgare från ytterligare 11 nationer – omkom i kata- strofen. Bland dem fanns män, kvinnor och barn, unga och gamla, fäder och mödrar, söner och döttrar, makar och syskon. Där fanns hela familjer. För oss svenskar saknar färjekatastrofen motstycke i modern tid. Något liknande har vi inte varit med om. Den omedelbara reaktionen bland de flesta av oss, oavsett om vi hade anhöriga ombord eller inte, var att fartyget skulle bärgas och kropparna föras hem. Jag hörde själv till dem som hade denna uppfattning. har vi alla fått ytterligare kunskap om katastrofens dimensioner, konsekvenserna vid en bärg- ning och ett omhändertagande av de omkomna. Vi vet att det går att bärga och ta hand om de om- komna. Vi vet också att det är komplicerat, att det inte är riskfritt och att det tar att genomföra. Det mycket stora antalet omkomna i kombination med den långa tid en bärgning skulle ta har väckt en rad etiska frågor. Hur skall ett omhändertagande av de om- komna kunna ske på ett värdigt sätt? Hur reagerar de som skall arbeta med bärgning och identifiering? Vilka risker utsätts de för? Den personal som vid en bärgning eller omhändertagande via dykning skall utföra de nödvändiga uppgifterna kommer att utsättas för stora psykiska påfrest- ningar. Vi vet att alla omkomna inte kommer att återfinnas. Det kan inte uteslutas att en del kroppar inte kommer att kunna identifieras. Frågan om bärgning eller inte bärgning kan bedömas från olika utgångspunkter. Där finns alla de praktiska pro- blemen och de etiska frågeställningarna, men där finns också enskilda människors önskemål. Anhöriga som var och en på sitt sätt sörjer sina nära. Anhöriga till omkomna i , och de övriga länderna. Sammantaget innebär detta att det inte finns ett beslut som alla anser vara rätt. Regeringen har emellertid strävat efter ett så väl genomarbetat beslutsunderlag som möjligt. Konsekvenserna av en bärgning och omhänderta- gande via dykning har undersökts. Ett särskilt råd har övervägt de etiska frågeställningarna. Regeringen har sammanträffat med anhöriga med olika uppfattningar. Samråd har skett med de estniska och finska regeringarna, liksom med samtliga svenska riksdagspartier. Därför finns det nu ingen anledning att dröja med ett beslut. De anhöriga och alla andra har rätt till besked, även om det kommer att tas emot med förtvivlan av en del. Den beslut är att passagerarfärjan med de omkomna skall förbli i havet. Bakom detta beslut finns en bred uppslutning från par- tier. Den estniska regeringen fattar motsvarande be- slut. Platsen där förliste skall betraktas som en gravplats. För att säkerställa att gravfriden respekteras skall fartyget täckas över och särskilda åtgärder vidtas för att ge gravplatsen ett rättsligt skydd. får i uppdrag att till regeringen skyndsamt lämna förslag om hur fartyget skall övertäckas och bevakas. B I L A G A 3 Jag har tidigare redovisat att en bärgning i och för sig skulle vara tekniskt möjlig att genomföra. Likaså är det möjligt, om bärgning genomförs, att ta hand om och iden- tifiera merparten av de omkomna. Det pekar i sin bedömning på att den tekniska utvecklingen i sig för- sätter oss i svåra valsituationer. Det är inte säkert att allt som kan göras alltid skall göras. Det är inte tekniken som skall styra gränsdragningen, utan etiska värderingar, skri- ver rådet, och avråder från bärgning av fartyg och kroppar. Detta är en uppfattning som regeringen delar. Regeringens beslut grundas också på hänsyn till den personal som skulle arbeta med omhändertagandet av kropparna. Det finns en gräns för vad som är rimligt att utsätta människor för. Av framgår att de psykiska riskerna är stora och att arbetet med om- händertagandet av de omkomna troligen inte kan utföras utan att en del av den engagerade personalen utsätts för psykisk traumatisering. Denna uppfattning stöds av psy- kiatrisk expertis. Jag vill nu rikta mig direkt till de svenska offrens anhöriga. Jag vet att anhöriga som hoppats på en bärgning och att de omkomna skall tas upp kommer att bli djupt förtvivlade över det besked jag just lämnat. Många vill ha en grav att gå till och upplever inte att platsen för för- lisningen någonsin kan bli något annat än en olycksplats. De känner inte att deras nära kan vila i frid på en plats och ett fartyg där de kämpat för sina liv. Detta känner jag djup respekt för. Bland de anhöriga i och finns också de som inte vill att färjan bärgas eller att de omkomna skall tas upp. Deras önskan är att de omkomna skall få vila i frid på platsen. De ser i havet en grav för de sina. Dessa männis- kor fruktar också att bärgning eller dykning innebär att sorgen försvåras för dem vars omkomna inte återfinns. Även detta är en uppfattning som skall respekteras. Vi måste alla ha respekt för att det finns olika uppfattningar om hur man kan möta sorgen. Det beslut regeringen nu fattat kommer att diskuteras . Mitt tidigare uttalande för en bärgning kan ha skapat förväntningar som inte infriats. Jag be- klagar mycket djupt den besvikelse jag därmed kan ha or- sakat en del av de anhöriga. Även om regeringen har fattat sitt beslut, återstår mycket arbete i att klarlägga olyckans orsaker. Sjö- säkerheten måste förbättras, formerna för information och stöd till anhöriga vid svåra olyckor måste ses över. Från regeringens och sida kan vi bistå drab- bade med olika former av praktisk hjälp, men det är bara som människor vi kan visa vårt deltagande och lämna vårt personliga stöd. Vi kommer aldrig att glömma natten . Vi kommer aldrig att glömma Esto- niakatastrofens offer. 6 (): Natten, morgonen och dagen den 28 septem- ber är vi många som aldrig kommer att glömma – chocken, bestörtningen, sorgen, förtvivlan, ibland också vreden. Det finns ingen i , i eller i som kommer att kunna glömma detta. Jag har, liksom många i denna kammare här , un- der av politisk verksamhet haft att hantera och ta ställning till många och även svåra frågor. Det ligger i det politiska ansvarstagandets natur. Men ingen har nog be- rört eller plågat mig så mycket som denna – om allt ändå hade gjorts för att förhindra en katastrof, om alla som kunde räddas verkligen kom att räddas, om allt det som möjligen kunde göras verkligen gjorts för att lindra den sorg och saknad som i grunden aldrig går att lindra. efter katastrofen sade också jag att stora ansträngningar skulle göras för att bärga de omkomna. Kanske inte hela fartyget, det trodde jag inte var möjligt. Men att man skulle göra stora ansträngningar för att se om det var möjligt att bärga de omkomna, det ansåg jag vara en moralisk förpliktelse. Liksom regeringen på sitt sätt och i samverkan har prövat har jag på mitt sätt prövat om detta är möjligt, om det är lämpligt. Min slutsats är densamma som stats- ministerns och regeringens. Jag tror inte att det är möjligt eller att det är lämpligt.