sou · GMB3121 · 1999-01-01 00:00:00 — Både när det gäller chefens handlingskraft (ställer tydliga krav på sina medarbetare/driver nödvändigt förändringsar- bete) och dennes kunskaper finns det skillnader mellan sektorerna, men vi anser att den samlade bilden utgör allvarlig kritik mot ledningen och dess kompetens. Sambandsanalyser som utförts tyder också på att den närmaste chefens förmåga att stödja och leda har stor betydelse för upplevelse av tillfredsställelse i arbetet: det finns ett mycket starkt samband mellan arbetstillfredsställelse och stöd från den närmaste arbetsled- ningen (dvs att chefen finns tillgänglig, visar förståelse, har tillräckliga kunskaper). Likaså finns ett tydligt samband som innebär att arbetstillfredsställelsen är större bland dem som har chefer som ställer tydliga krav och driver nödvändigt förändringsarbete. Upplevelsen av press i arbetet Andelen som upplever stor press i arbetet p.g.a. ständigt återkommande förändringar i re- gelsystemen varierar och är lägst inom vården och högst inom . Inom är det snarare regel än undantag att man upplever sådan press. bland skolledarna är detta mycket vanligt förekommande. En annan vanligt förekommande orsak till att man upplever stor press i arbetet är nya arbetsuppgifter som tillkommer. Detta problem är vanligast inom skolan, där fyra av fem svarspersoner anger detta, och minst vanligt förekommande inom vården, där det gäller för omkring hälften av dem som har svarat. Stor press i arbetet p.g.a. att reglerna är otydliga upplever hälften av personalen inom och två tredjedelar av personalen inom . Lite mindre van- ligt är det att man upplever stor press i arbetet på grund av att vara tvungen att avslå klien- ters ansökan eller inte kunna tillmötesgå önskemål från patienter/elever/föräldrar. Det gäller för omkring hälften av skolledarna och för två av fem inom . I minst utsträckning är detta en orsak till press inom . Andelen som upplever stor press i arbetet p.g.a. avsaknad av kompetensutveckling vari- erar från inom vården och skolan upp till inom , medan otrygga arbetsförhållanden är en mindre vanligt förekommande orsak till att man upplever stor press i arbetet. Kontakter med, och attityder till funktionshindrade personer I denna del har vi ställt frågor som rör kommunikationen mellan personalen och personer med funktionshinder och deras anhöriga. I de sektorer som vi undersöker är kommunika- tion och kontakter en kärnfråga, som får effekter både för möjligheterna att utföra arbetet, på den egna arbetstillfredsställelsen och inte minst på klienten, patienten eller eleven. Den personal som undersökningen omfattar har i stor utsträckning täta kontakter med funktionshindrade personer. Inom är det fyra av fem som har dagliga kontakter i någon form, inom vården är det tre av fem och inom två av tre. Inom skolan är det mindre vanligt förekommande med täta kontakter, dock gäller att mer än hälften av skolpersonalen har kontakter med funktionshindrade personer minst en gång . Att inte större andel av skolpersonalen har täta kontakter skall ses mot bakgrund av att undersökningen i princip bara omfattar rektorskategorin. Undersökningen visar att personalen, oberoende av inom vilket område den verkar, upplever att funktionshindrade personer och deras anhöriga blivit mer in- satta och bättre på att tala för sig som de också blivit mer krävande. Meningarna är däremot delade om huruvida de blivit mer förstående eller mer otåliga. Av tradition har det funnits en bild av att personer med funktionshinder är medborgare som inte reser sär- skilt stora krav, som nöjer sig med de beslut som fattas och som sällan kommer med kritik och invändningar. Detta har tolkats av framförallt forskare som ett uttryck för att funk- tionshindrade personer skulle ha skuldkänslor över att ligga samhället till last, känna sig isolerade, tacksamma och beroende. Den bild av funktionshindrade personer, som framträ- der hos de personalgrupper vi undersökt, går delvis stick i stäv mot en sådan traditionell bild. De anställda förefaller inte se framför sig hjälplösa, undergivna och tacksamma per- soner, utan personer som är kompetenta, självmedvetna och kravställande. Undersökningen visar också att upplevelsen av funktionshindrade personer som mer otåliga och krävande tenderar att sammanhänga med om personalen har ar- beten som upplevs vara belastande eller som ger upphov till stor press därför att arbetsför- hållandena upplevs otrygga eller därför att man inte kan tillmötesgå önskemålen från patienter/klienter/elever. Mellan och av personalen inom de olika sektorerna anser att samhällets sats- ningar på personer med funktionshinder är tillräckliga. Den högsta andelen gäller för för- säkringskassan och den lägsta för personalen inom vården och skolan. Man kan naturligtvis spekulera över om detta skulle tyda på negativa attityder från vissa anställdas sida gentemot personer med funktionshinder, eller om det kan ligga andra orsaker bakom svaren. Att så många av försäkringskassornas personal svarat att samhällets resurser är tillräckliga på det här området kan möjligen enligt vår uppfattning förklaras av att den s.k. assistensreformen, som infördes , gett många funktionshindrade personer möjlighet till ett självständigare liv . Med tanke på de signaler vi fått om bristande resurser och otillfredsställda behov finns det emellertid skäl att fundera över vad som kan ligga bakom svaren på den här frågan. (SOU 1998:48) Personalen tillfrågades i undersökningen också direkt om de tror att personer med funk- tionshinder och deras anhöriga ofta möter negativa attityder när de kommer i kontakt med vården, skolan, eller . Vårdpersonalen i undersökningen tror i relativt stor utsträckning att så är fallet, både vad gäller kontakter med den egna sek- torn (det tror av vårdpersonalen) och kontakter med övriga sektorer (28%- ). En mindre pessimistisk bild därvidlag har undersökningspersonerna inom , av vilka dock relativt många () tror att negativa attityder förekommer inom hälso- och sjukvården. Bland undersökningspersonerna inom , och i än högre grad bland dem inom skolan, är det mindre vanligt att man tror på förekomsten av negativa at- tityder gentemot funktionshindrade personer. En annan fråga gäller vad man tror är vanliga förklaringar till att personer med funk- tionshinder känner missnöje över det bemötande de får hos myndigheter och andra offent- liga organ. De orsaker som stora andelar av personalgrupperna pekar ut som vanliga skäl till missnöje är framförallt sådana som har att göra med ramarna för de olika offentliga verksamheterna: Att man har brist på tid för varje enskild person med funktionshinder (anges som vanlig orsak av hälften av personalen inom och skolan och två tredjedelar av personalen inom vården). Att det råder brist på personal (pekas ut som vanlig orsak av häften av vård- och skolpersonalen och av av personalen inom försäk- ringskassan). Att det finns bristande ekonomiska resurser i den egna organisationen (vanlig orsak enligt mer än hälften av skolpersonalen, enligt av vårdpersonalen och av personalen inom socialtjäns-ten). Att lagar och annat regelverk är otydligt formulerade (bedöms vara vanlig orsak av drygt hälften av personalen inom och av mer än en tredjedel av personalen inom och vården). Att personalen inte har fått nödvändig kompetensutveckling (vanlig orsak enligt närmare häften av vårdpersonalen, och enligt ungefär en tredjedel av per-sonalen inom och skolan). Förklaringar som är mer knutna till personalens attityder och inställningar är det färre som pekar ut som troliga vanliga orsaker till missnöje. Inom vården och är det dock respektive som tror att personalens attityder är en vanlig orsak, och respektive som tror att avsaknad av lika-rättighets-tänkande är en vanlig orsak till funktionshindrade personers missnöje. Förklaringar som knyts till de funktionshindrade personerna själva, upplevs av perso- nalen i allmänhet inte vara vanliga orsaker. Inom tror dock nära en av fem att orealistiska förväntningar från de funktionshindrade personernas sida är en vanlig orsak till dåligt bemötande. inom de olika grupperna tror att de funk- tionshindrade personernas eget uppträdande är en vanlig orsak, men två tredjedelar eller fler tror att detta i vissa fall kan vara en orsak. Av personalen inom uppger något mindre än hälften att det händer att personer med funktionshinder klagar på deras bemötande. Ungefär en tredjedel uppger att det händer att anhöriga till personer med funktionshinder klagar. Av perso- nal är det färre, drygt en fjärdedel som fått klagomål från funktionshindrade personer, men i stället är det flera, som fått klagomål från anhöriga. Även inom vårdsektorn och bland skolledarna gäller att man i större utsträckning fått klagomål från anhöriga ( respektive ) än från funktionshindrade personer (respektive ). Inom samtliga sektorer gäller att det är mycket få som uppger att de ofta får klagomål; de som uppger att de fått klagomål säger att det är fråga om något som händer sällan. Inom säger omkring tre av fyra av dem som uppgett att de fått klago- mål, att de klagomål som förekommer i flertalet fall gäller sådant man inte själv kan be- stämma över. Detta gäller både klagomålen från funktionshindrade personer och klagomålen från anhöriga. Inom uppger ungefär hälften av personalen att flertalet klagomål, vare sig de kommer från funktionshindrade personer eller från anhöriga, gäller sådant som ligger utanför det egna ansvarsområdet. Av den vårdpersonal som fått klagomål är det nästan en lika stor andel () som menar att klagomålen från funktions- hindrade personer i allmänhet gäller saker som man inte själv kan bestämma över, medan det är något färre () som menar att klagomålen från anhöriga gäller sådant som faller utanför det egna ansvarsområdet. Motsvarande andelar bland skolledarna är vad gäller klagomålen från funktionshindrade personer, och vad gäller klagomålen från anhö- riga. Vad handlar då klagomålen om? När det gäller klagomål från funktionshindrade perso- ner uppger en mycket stor del av personalen inom (av dem som fått klagomål) att man fått klagomål på långa handläggningstider. Man har också i stor ut- sträckning fått klagomål om otillräckligt stöd (), uteblivet stöd () och klagomål över att klienten inte blivit bedömd med hänsyn till dennes individuella behov (). Inom har också många (av dem som fått klagomål från personer med funk- tionshinder) fått klagomål om otillräckligt stöd, om långa handläggningstider () och om att man ej blivit bedömd med hänsyn till de egna behoven (). Inom vården har många (av dem som fått klagomål från personer med funktionshinder) fått klagomål på långa handläggningstider och på otillräckligt stöd (). Inom skolan slutligen, är det många (av dem som fått klagomål från funktionshindrade personer) som framför allt fått klagomål om otillräckligt stöd. När det gäller anhörigas klagomål är mönstret likartat, men vissa skillnader finns: Dels gäller att det inte tycks komma klagomål från anhöriga angående långa handläggningstider. Dels är det, framför allt inom och vården, men i viss mån också inom skolan, relativt sett vanligare att klagomålen från anhöriga gäller brist på information. Förekomsten av klagomål från funktionshindrade personer och/eller från anhöriga, sam- varierar med tillfredsställelse, belastning och kompetens i arbetet på så sätt att klagomål fö- rekommer i större utsträckning bland dem med låg arbetstillfredsställelse (sambandet gäller för och vården), hög belastning och att personalen inte fått nödvändig kompetensutveckling (sambandet gäller för och vården). Förekomsten av klagomål tenderar också att vara större bland dem som upplever att personer med funk- tionshinder blivit mer otåliga och krävande . Personalen tillfrågades i enkäten om vad de tror är orsakerna till att människor får osäk- erhetskänslor när de träffar personer med funktionshinder. Av de tänkbara förklaringar som man tog ställning till, bedömdes framför allt ovana vid kontakter med funktionshindrade personer ligga bakom osäkerhetskänslor. Betydligt färre pekade ut orsaker som har att göra med rädsla för att såra den funktionshindrade personen, eller med att man uppväcker per- sonliga känslor om sin egen sårbarhet eller hjälplöshet. Svaren på frågan om hur ofta man upplever sig hamna i moraliska dilemman i sitt arbete i samband med beslut som gäller personer med funktionshinder, visar att andelen som an- ger att de aldrig hamnar i moraliska dilemman lägst inom () och högst bland skolledare () Att man ofta, eller ganska ofta, hamnar i moraliska dilemman är vanligast inom och vården, där detta gäller för drygt en fjärdedel respektive knappt en fjärdedel av personalen. Förekomsten av moraliska dilemma-situationer samvarierar med belastning i arbetet och upplevelse stor press i arbetet p.g.a. att man ej kan tillgodose önskemålen från klien- ter/patienter/elever, på så sätt att situationer av denna typ mer ofta förekommer bland dem med hård arbetsbelastning och bland dem som upplever stor press. För att belysa förekomsten av negativa värderingar och attityder fick undersöknings- personerna ta ställning till några påståenden som handlar om funktionshindrade personers rättigheter och ställning i samhället. Ett påstående lyder: "Personer med funktionshinder har lika rätt till utbildning, sociala förmåner, m.m. som andra". Som påståendet är formulerat är det framför allt de svar som inte innebär ett otvetydigt instämmande som är intressanta att lyfta fram som indikerande negativa attityder, och sådana svar har avgivits av mellan och av personalen bero- ende på sektor. Ett annat påstående var: "I vissa lägen (t.ex. vid ekonomisk kris, stor arbetslöshet, etc) är det befogat att nedprioritera stödet till personer med funktionshinder." Mellan och har i olika grad svarat instämmande på detta påstående. Den högsta andelen gäller för personal. Ett tredje påstående lyder: "Stödet till personer med funktionshinder är så pass om- fattande att det inte är motiverat att göra ytterligare satsningar". Mellan och av personalen har i olika grad instämt i detta påstående. Den lägsta andelen gäller för vården och den högsta för . Att så pass många svarar med instämmanden i just detta påstående ter sig anmärkningsvärt mot bakgrund av att de klagomål man får från funktionshindrade personer och deras anhöriga oftast handlar om otillräckligt stöd eller uteblivet stöd. Med reaktionerna på ett fjärde påstående: "Negativt bemötande förstärker en funktions- hindrad persons handikapp" avsågs att belysa medvetenheten om att handikapp är ett rela- tivt begrepp och att det är i relation till omgivningen - attityder, tillgänglighet etc. - som funktionshinder omvandlas till handikapp. Mellan och i de olika sektorerna in- stämmer inte alls i detta påstående, och mellan och instämmer bara till en viss del. De högsta andelarna gäller för . Det är svårt att ha någon uppfattning om vad som ligger bakom dessa svar. En förklaring kan vara att en del av svarspersonerna an- ser att orsaken till handikappet ligger hos individen själv och inte i den omgivande miljön. En annan orsak kan vara att man inte riktigt förstått frågan eller funderat särskilt mycket över handikappbegreppet. I en öppen fråga fick den undersökta personalen möjlighet att ge sin syn på det påstådda problemet med att funktionshindrade personers ärenden "faller mellan stolarna" och nästan alla har valt att ge någon form av kommentar. Man kan urskilja ett tydligt mönster i dessa svar, t.ex. att ansvarsfördelningen mellan olika offentliga organ är otydlig. De ekonomiska besparingarna är en annan ofta anförd orsak till varför personalen tror att personer med funktionshinder upplever att deras ärenden faller mellan stolarna. De två mest övergripande orsaker som anförs är ekonomin och regelverkets utformning. När det gäller vilka grupper som drabbas mest anförs personer med psykiska funktionshinder, personer med svårdefi- nierade funktionshinder och de som inte kan tala för sig, alternativt inte har så starka före- trädare. Genomgående har man i skolorna framhållit att elever med MBD, DAMP, autismliknande tillstånd, Aspergers syndrom och gruppen elever med sociala handikapp har det svårast. I en annan öppen fråga ombads man ange om det finns något som man anser vara sär- skilt svårt i arbetet på det här området. Rektorerna har här ofta framhållit bristen på resur- ser. Inom vårdsektorn är det mest frekventa svaret känslan av att inte räcka till. Från framför många att det behövs en förstärkning av arbetsstyrkan eller en minskning av arbetsmängden för att underlätta arbetet. När det gäller de frågor som var avsedda att besvaras endast av rektorer visar resultaten att tyngdpunkten på de förändringar som krävs för att elever med funktionshinder skall få en likvärdig undervisning med andra elever ligger på resurser och kompetens. Någon klar bedömning om huruvida resurserna har ökat eller minskat för elever med funktionshinder i relation till hur resurserna för andra elever har utvecklats under de se- naste fem åren kunde inte utläsas från rektorernas svar. Flertalet menar att resurserna i för- hållande till andra elever är oförändrade. Det är dock fler som menar att resurserna för elever med funktionshinder har minskat än de som menar att de har ökat. När det gäller rektorernas bedömning av att ha funktionshindrade elever i vanliga klas- ser var svaret överlag positivt. Både undervisningsmetodiken och klimatet i klassen blir bättre. De allra flesta bedömer att en sådan situation också eliminerar fördomar och nega- tiva attityder mot funktionshindrade elever. Däremot bedömer de flesta att det innebär ökad arbetsbelastning för lärarna att ha funktionshindrade elever i klassen, men endast 4,an- såg att det skulle inverka negativt på andra elevers prestationer. Många skolledare anger att de skulle behöva veta mer om specifika funktionshinder och om undervisningsmetodik för att kunna leda skolgången för elever med funktionshinder. In , 1997 into Attitudes to Persons with Disabilities (S 1997:04) commissioned the Social research Foundation in to carry out a study on whether and in what way working conditions and employees general attitudes affect their encounters with persons with disabilities. The reason for commissioning this study was that persons with disabilities have reported in various connections that they increasingly often feel that they are met with negative attitudes and bad approach when they apply for assistance from the authorities and other public bodies. In order to find out more about the underlying causes of these experiences, the Committee wanted to put a number of questions to staff in the social services, social insu- rance offices, the health- and care services and schools who in their daily work assist disabled persons in various ways. The questions were formulated in such a way as to relate to persons with disabilities experiences of the attitudes of such staff as reported to the Commission. It must be borne in mind that public sector services other than those covered by this sur- vey have also been criticized for a lack of understanding of citizens needs and for not list- ening to the individual. This survey only examines a sample of the staff who come into contact with disabled persons in their work. Report on the results of the survey The survey was conducted in the form of a postal questionnaire that was sent to staff whose work brings them into contact with disabled persons. The staff concerned worked in the following four sectors: social insurance offices, the social services, the health and care sector and schools. As regards the social insurance offices, the questionnaires were sent to a random sample of 300 individuals who were representative of the staff who deal with cases involving disabled persons in social insurance offices. As regards the other three sectors, the questionnaires were sent to a sample of staff in three counties: county, county and county. About 100 people were included in the sample in each county and sector. Altogether, the survey included about 300 people from each sector. The total sample consisted of 1230 individuals, selected in such a way as to be representative of certain staff categories in the country as a whole or in the three selected counties. The questionnaire survey was carried out during the period February-April, 1998. The response rate was high. Altogether, 1071 () of the 1230 questionnaires that were sent out were answered. The questionnaire contained 29 questions, not including subquestions, grouped under four headings. First, there was a brief background section containing questions on the sex, age, education, position etc. of the respondents. This was followed by a section containing questions on working conditions, with the focus on aspects relevant to the problem of atti- tudes to disabled persons. The third section contained questions about contacts with disab- led persons and about the respondents perception of their situation and their relations with authorities etc. The last section was addressed exclusively to staff in schools and contained questions on matters relevant to the situation of disabled pupils. Generally speaking, the respondents were asked to respond to multiple-choice alternatives. But there were also some open-ended questions which gave the respondents a chance to formulate answers of their own. These open-ended questions are referred to and commented on, where it appears relevant, in the main report, but are dealt with in greater detail in the appendices. On the basis of the answers to the questions in the background section, the following conclusions may be drawn about the respondents: the four different sectors are more or less homogeneous as regards the different staff categories that are represented in the survey. When it comes to schools, headmasters/deputy heads are almost the only staff category included in the survey, the reason for which is that in this sector we were obliged, due to the scarcity of resources, to limit the survey population to this category. The staff catego- ries in the adminstration of the social insurance program on regional and local levels were also relatively homogeneous. They were virtually all administrators dealing with matters relating to persons with disabilities, social insurance officers. The staff profile in the social service sector was more varied, and the sample included many different staff categories. The most frequent categories were care administrators, heads of sections, supervisors of shared residential accommodation for the disabled, administrative officers dealing with ca- ses under the Act concerning, Support and Service for Persons with certain Functional Im- pairments, and area managers/work supervisors. In the health care sector the questionnaire was addressed to virtually all types of staff in the rehabilitation services, which, as in the social service sector, involved a wide range of professions. Occupational therapists, youth activities advisers, technical aid advisers, counsellors, physiotherapists, speech therapists and psychologists were the categories most widely represented. (For the sake of simplicity, all these staff categories are referred to as the health care sector). Unlike the school staff, any of the social insurance staff held supervisory posts. Two-thirds of the social services staff were supervisory staff, while about one-sixth of res- pondents in the health care sector were supervisory staff. The question about the employees length of service in their current posts revealed dif- between the various sectors. However, a common feature of all sectors was that the staff had rarely been in their current posts for less than one year. Almost half the staff in social insurance offices had worked for more than ten years in their present post. The corresponding percentage in other sectors was much lower.