sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Till måls- ägandebiträde förordnas advokat, biträdande jurist på advokat- byrå eller annan som är lämplig för uppdraget, se 4 § lagen om målsägandebiträde och 21 § första stycket rättshjälpslagen (1972:429). En person som behöver juridisk hjälp utöver den som polisen, åklagaren eller domstolen bistår med kan enligt be- stämmelserna i rättshjälpslagen få juridisk rättshjälp med biträdesförordnande. För att allmän rättshjälp skall kunna be- viljas måste det vara fråga om en rättslig angelägenhet. Detta krav är uppfyllt om målsäganden framställer ett eget yrkande och därmed blir part i rättegången. En målsägande som hörs med anledning av åklagarens talan kan enligt 20 kap. 15 § RB åtföljas under rättegången av en lämplig person som personligt stöd (stödperson). Bestäm- melsen fick sin nuvarande utformning (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320, SFS 1994:420). Lagen (1988:688) om besöksförbud trädde i kraft (prop. 1987/88:137, bet. 1987/88:JuU42, rskr. 1987/88:320)). Lagen tillkom i syfte att ge bättre skydd för dem som förföljs och trakasseras och utgör ett led i strävandena att förbättra skyddet för framför allt kvinnor som utsätts för misshandel och andra övergrepp. Besöksförbud kan utfärdas om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att någon kommer att begå brott mot, förfölja eller på annat sätt allvarligt trakassera en annan person. Vid bedömningen skall särskilt beaktas om den mot vilken förbudet är avsett att gälla har begått brott – särskilt våldsbrott – mot den andra personen. Besöksförbud skall i första hand avse förbud att besöka eller på annat sätt ta ett sådant förbud inte är tillräckligt skall ett utvidgat besöks- förbud kunna meddelas. Ett utvidgat besöksförbud kan innebära ett förbud att uppehålla sig i närheten av den andra personens bostad eller arbetsplats. Besöksförbud kan meddelas för högst , men kan förlängas med i taget. Besöksförbud meddelas av åklagaren. Åklagarens beslut kan på begäran av den som har ålagts ett besöksförbud prövas av allmän domstol. Straffet för överträdelse av ett besöksförbud var enligt lagens ursprungliga lydelse böter eller fängelse . Straffmaximum höjdes fr.o.m. till fängelse på grundval av ett inom ut- arbetat lagförslag (bet. 1989/90:JuU5, rskr. 1989/90:65, SFS 1989:1075). lades överträdelser av besöksförbud under allmänt åtal. BRÅ gjorde på regeringens uppdrag en första uppföljning av lagens tillämpning. Uppdraget redo- visades (BRÅ-PM 1989:2) uppdrag att göra en studie av tillämpningen av besöksförbudslagen, som bl.a. skulle innehålla en utvärdering av de ändringar som trädde i kraft . Studien redovisade besökförbudslagens effektivitet har inte kunnat dras. Det konstateras att mer ingående studier av de olika beslut som fattas behövs, liksom intervjuer med dem som skyddas av besöksförbud och dem som meddelas besöksförbud. I studien anges också bl.a. att de som ansöker om besöksförbud och de som är föremål för sådant förbud bör registreras. Brottsskadelagen (1978:413) ger möjlighet till ersättning från det allmänna i en del fall då en skada har uppkommit till följd av brott (prop. 1977/78:126, bet. 1977/78:JuU32, rskr. 1977/78:280). Ersättning kan lämnas för personskada, och för sakskada och ren förmögenhetsskada i vissa fall, efter avräkning av skadestånd som kan ha betalats eller bör kunna bli betalat till den skadelidande på grund av skadan. Vissa andra ersättningar avräkans också. Möjligheten till brottsskadeersätt- ning utvidgades , då bl.a. en bestämmelse infördes som innebar att ersättning kan lämnas för det lidande som någon tillfogas genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innebär brott. "ROTTSOFFERFONDEN OCH "ROTTSOFFERMYNDIGHETEN För att förbättra möjligheterna att ge stöd åt brottsoffren inrättades en brottsofferfond och en brotts- offermyndighet (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320). Bidrag från brottsofferfonden får lämnas för att stödja forskning, utbildning, information och annan utveck- lingsverksamhet som gäller brottsofferfrågor och som bedrivs av ideella organisationer eller i privat eller offentlig regi. Bi- drag får lämnas till löpande verksamhet bara om det finns särskilda skäl. Den grundläggande regleringen av fondens verksamhet finns i lagen (1994:419) om brottsofferfond och kompletteras av förordningen (1994:426) om brottsofferfond, senast ändrad genom SFS 1995:348. bildades genom att omorganiserades och tillfördes nya uppgifter. Myn- digheten har till uppgift att främja brottsoffrens rättigheter samt bevaka deras behov och intressen. Den skall särskilt pröva ärenden om statlig brottsskadeersättning och ärenden om bidrag från brottsofferfonden. Myndigheten skall före lämna en berättelse till regeringen om användningen av brottsoffer- fondens medel (5 § förordningen om brottsofferfond). )NFORMATION M M TILL M¥LS¤GANDE OM DET ¤RENDET Genom ändringar i förundersökningskungörelsen (SFS 1988:7) förbättrades målsägandens rätt till infor- mation i olika hänseenden. Ändringarna innebar bl.a. att målsäganden i tillämpliga fall skall informeras om möjlig- heterna att få målsägandebiträde. i 13 a § förundersökningskungörelsen. I departementspromemorian Brottsoffren i blickpunkten – åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning (Ds 1993:29) – vilken låg till grund för den ovan nämnda propositionen 1993/94:143 – framfördes en mängd förslag till åtgärder syf- tande till ökad information till målsägande i olika hänseenden. I promemorian lämnades bl.a. förslag till en komplettering av 13 a § förundersökningskungörelsen med en bestämmelse om att målsäganden skall underrättas också om de regler som gäller för meddelande av besöksförbud enligt lagen om besöksförbud. Vidare föreslogs att informationsmaterial skall lämnas till måls- äganden också om brottsskadeersättning, stödperson, rättshjälp och stödjande organ samt att målsäganden skall tillfrågas om han eller hon vill bli underrättad om beslut rörande förunder- sökning och åtal m.m. Förslagen ledde till ändringar i förunder- sökningskungörelsen, vilka trädde i kraft (SFS 1994:429). Enligt 13 a § förundersökningskungörelsen gäller således att målsäganden skall underrättas om de regler som gäller för förordnande av målsägandebiträde och/ eller meddelande av besöksförbud, om brottet är sådant att det kan komma i fråga att förordna målsägandebiträde eller att förordna om besöksförbud. I brottsofferpromemorian diskuterades också frågan om personliga kontakter mellan åklagaren och målsäganden. Mot den bakgrund som redovisades i en tidigare departements- promemoria Ändrade regler om enskilt anspråk vid förunder- sökning och rättegång m.m. (Ds Ju 1986:10) lämnades inte något förslag till författningsändringar. I promemorian avvisa- des tanken på att införa en generell regel om direkt kontakt mellan målsäganden och åklagaren före huvudförhandlingen. I promemorian sägs bl.a. (s. 62 f.) att åklagarens roll på ett avgörande sätt – inte minst genom objektivitetsprincipen – skiljer sig från den som ett rättegångsombud eller en stödperson har i förhållande till målsäganden och att något krav på att åklagaren i ett enskilt fall engagerar sig genom personliga kontakter därför inte bör ställas upp. I promemorian framhölls emellertid att om målsäganden själv kontaktar åklagaren och begär ett sammanträffande, bör åklagaren naturligtvis ställa sig till förfogande, om tjänsten medger det. I RÅ:s cirkulär (RÅC I:122) Riksåklagarens allmänna råd: Målsägande i brottmål, meddelade , behandlas frågan om personliga kontakter mellan åklagaren och måls- äganden inför huvudförhandling i målet. Där sägs bl.a. (avsnitt 42.1) att det i de flesta mål inte finns något behov för måls- äganden att ta någon särskild kontakt med åklagaren inför huvudförhandling och att målsäganden torde ha fått tillräcklig kunskap om förhandlingens gång m.m., om informationen lämnats under förundersökningen, men att åklagaren vanligen bör gå med på ett sammanträffande om målsäganden begär detta under förutsättning att tjänsten medger det och att ett sammanträffande inte framstår som meningslöst. I cirkuläret sägs vidare att svårigheterna för målsäganden att förstå och acceptera det rättsliga förfarandet kan vara avsevärda när det gäller t.ex. sexualbrott eller grova våldsbrott där utredningen av ansvars- och skadeståndsfrågorna medför att målsäganden under huvudförhandlingen utsätts för press. I sådana mål är det ibland av värde såväl för målsäganden som för genomförande av förhandlingen att åklagaren före huvud- förhandlingen sammanträffat med målsäganden. För åklagarens talan kan det också vara av värde att målsäganden förbereds på de påfrestningar som en huvudförhandling kan innebära. Vid ett sådant sammanträffande, vid vilket målsägandebiträde eller stödperson lämpligen kan vara närvarande, kan åklagaren be- skriva den kommande förhandlingen på ett sådant sätt att målsäganden blir klar över vilka för denne känsliga för- hållanden som kan komma att tas upp och vilken typ av frågor som kan komma att ställas av parter och domstol. Genom en sådan information kan man undvika att målsäganden onödigtvis skräms eller skadas vid genomförandet av huvudförhandlingen. I cirkuläret understryks att åklagaren ständigt måste uppfylla kravet på objektivitet. Åklagaren bör, för att undvika påståen- den om otillbörliga förfaranden, därför om möjligt se till att personliga sammanträffanden med målsäganden före förhand- ling äger rum i närvaro av en tredje person. Frågor om förbättrad information till målsäganden om det egna ärendet har tidigare behandlats i (se bl.a. bet. 1989/90:JuU5 s. 18 f.). !NDRA ¥TG¤RDER F¶R ATT ST¤RKA BROTTSOFFRENS ST¤LLNING som Brottsofferfonden och Brottsoffermyndig- heten inrättades beslutade om en rad andra åtgärder för att stärka brottsoffrens ställning i det enskilda fallet (SFS 1994:420-425). Bland åtgärderna kan nämnas att en måls- ägandes möjligheter att ha med sig en stödperson vid förhör och rättegång utökades. Vidare ändrades reglerna för att målsäganden enklare skall kunna få ut skadestånd som han eller hon tillerkänts i ett brottmål. Den misstänktes möjligheter att ta del av uppgifter om målsägandes och vittnens ålder, yrke och bostadsadress ur förundersökningsprotokoll och andra hand- lingar som delges honom begränsades; uppgifter om måls- ägandes och vittnens ålder, yrke och bostadsadress skall inte i onödan framgå av handlingar som delges den tilltalade i mål om allmänt åtal och vittnen skall inför vittnesmålets avläggande tillfrågas om personuppgifter endast om det behövs. I departementspromemorian Vittnen och målsägande i dom- stol (Ds 1995:1) föreslås en ytterligare begränsning av den misstänktes möjligheter att få uppgifter om målsäganden via handlingar från rätten på det sättet att adressen till en målsägande inte heller bör framgå av brottmålsdomen. ändrades reglerna om när allmän rättshjälp kan meddelas i angelägenheter som skall behandlas utomlands (prop. 1993/94:26, bet. 1993/94:JuU12, rskr. 1993/94:124). De dittills gällande reglerna innebar att allmän rättshjälp i princip inte medgavs i fråga om dem som blivit utsatta för brott utomlands. En rättssökande som är bosatt i kan numera beviljas allmän rättshjälp utan krav på att det finns särskilda skäl. Förmånerna i utlandsangelägenheter rörande brott för dem som beviljats rättshjälp har också utvidgats. (1973:137) om ekonomiskt bistånd till svenska medborgare i utlandet omfattar vidare numera också dem som i utlandet har blivit utsatta för våldsbrott. Dessa har rätt att få sådant ekonomiskt bistånd som behövs för att de skall kunna ta till vara sin rätt. trädde den nya lagstiftningen om rättspsykiatrisk vård i kraft (prop. 1990/91:58 och 1991/92:59). Reglerna om utevistelse och utskrivning innebär att skydd- aspekterna nu tillgodoses bättre . Åklagare skall medverka i fall som rör personer som bedöms som farliga och ges möjlighet att överklaga vissa beslut som rör sådana personer. Målsägande ges också möjlighet till information från sjukhuset när den dömde ges tillstånd till utevistelse eller skrivs ut. har beslutat om ändringar i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård som innebär att en patient som ges rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivnings- prövning endast får vistas utanför vårdavdelningen men innanför sjukvårdsinrättningens område (s.k. frigång) om länsrätten har lämnat medgivande till sådan vistelse (prop. 1994/95:194, bet. 1994/95:SoU23, rskr. 1994/95:382). gäller att chefsöverläkaren vid sjukvårdsinrättningen avgör sådana frågor. Ändringarna, som träder i kraft den , innebär vidare att länsrätten vid prövning av om medgivande till frigång skall lämnas bl.a. skall beakta arten av den brottslighet som ligger till grund för vården, risken för återfall i brott och säkerhetsförhållandena vid den aktuella sjukvårds- inrättningen. infördes också en rätt för målsägande att, om han eller hon har begärt det, bli underrättad i de fall en anhållen eller häktad person avviker och i de fall en intagen person vistas utanför anstalt, se 35 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (SFS 1994:422) och 13 c § förundersökningskungörelsen (SFS 1994:429). Utbildnings- och fortbildningsinsatser samt väl inarbetade rutiner är viktiga för att polisen skall kunna fullgöra sina uppgifter när det gäller att ta hand om och ge information till brottsoffren. Såväl i den grundläggande utbildningen som i olika typer av fortbildning av polismän ingår frågor som är relaterade till omhändertagande m.m. av brottsoffer. genomfördes på en specialutbildning av poliser bl.a. till följd av förslagen om förbättrad information m.m. till brottsoffer. Kursen avsåg utbildning av instruktörer som i sin tur skulle utbilda polismännen ute i landet. Utbildningen omfattade bl.a. frågor om hur polisen på effektivast möjliga sätt skall förmedla hjälp och ge brottsoffer kunskap om den hjälp och det stöd som står att få från olika myndigheter och organisationer. Vidare berördes frågor om regler för besöks- förbud och för förordnande av målsägandebiträde och stödperson, möjligheter till erhållande av tr ygghetspaket, iden- titetsbyte, m.m. Utbildningsinsatserna på området har fortsatt med nya elever samt med fortsättnings- och påbyggnadskurser för elever som gått tidigare kurser. Nya kurser på området planeras för framtiden. I utbildningen vid har också ingått kurser som bl.a. syftat till att ge deltagarna sådana kunskaper att de kunnat ansvara för och medverka vid startandet av nya brottsofferjourer. har behandlat frågor rörande polisens rutiner m.m. avseende bl.a. när det gäller att ta hand om och ge information till brottsoffer, samt utbildning och fortbildning av polismän i dessa frågor (se bet. 1993/94:JuU25 s. 32 f. med där gjord hänvisning och bet. 1994/95:JuU13 s. 10). Utbildning och fortbildning är viktigt också för övriga yrkesgrupper inom rättsväsendet, liksom och hälso- och sjukvården. fick i uppdrag att tillsammans med , och Riks- åklagaren genomföra fortbildning av berörda yrkesgrupper inom rättsväsendet liksom inom samt hälso- och sjukvården. Syftet var att genom ökad kunskap om våldet, dess effekter och orsaker förbättra stödet till de kvinnor som utsätts för våldsbrott och få till stånd mer effektiva förundersökningar m.m. på området. Av rapporten framgår att den centrala och regionala utbildningen har genomförts och att betydligt fler personer än som inledningsvis uppskattades omfattades av fortbildningen. Kontaktnät som bildades under utbildningens genomförande väntas bli värdefulla. har fått medel för att bedriva utvecklings- arbete i syfte att få fram metoder för ett förbättrat samarbete mellan myndigheter inom nämnda områden. TG¤RDER MED ANLEDNING AV HOT MOT M¥LS¤GANDE OCH VITTNEN Den som med våld eller hot om våld angriper någon därför att han har gjort en polisanmälan eller vittnat vid domstol, eller för att hindra honom från en sådan åtgärd, döms för övergrepp i rättssak till böter eller fängelse i högst (17 kap. 10 § BrB). Detsamma gäller för den som med annan gärning, som medför lidande, skada eller olägenhet, eller med hot om sådan gärning, angriper någon i det syftet. Är brottet grovt, döms till fängelse lägst och högst . Straffet för övergrepp i rättssak skärptes (prop. 1992/93:141, bet. 1992/93:JuUl6, rskr. 1993/94:220, SFS 1993:207). I departe- mentspromemorian Vittnen och målsägande i domstol (Ds 1995:1) föreslås bl.a. ändringar i straffskalan för normalgraden av brottet i skärpande riktning. I promemorian anförs bl.a. att för att upprätthålla ett starkt och tillförlitligt rättsväsende krävs det att staten med effektiva medel skapar förutsättningar för sanningsenliga utsagor vid domstol och skyddar dem som hörs från att utsättas för påtryckningar och repressalier. Prome- har remissbehandlats. Promemorian behandlar även frågan om möjligheten att i vissa fall skydda målsägande och vittnen genom att låta dem vara anonyma under rättsprocessen. Några förslag om tillåtande av sådan bevisning läggs dock av olika skäl inte fram i promemorian (se s. 51 f.). Frågan om anonymitet för målsägande och vittnen be- handlades också i betänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92 s. 157 ff.). Kommissionen hade bl.a. i uppgift att utreda hur vanligt det var att parter och vittnen utsätts för våld och hot i anslutning till förundersökningar och rättegångar. Kommissionens slutsats var att de problem som finns inte var av den art och omfattning att det finns anledning att rubba de principer om offentlighet och insyn i process- materialet som svensk rättsordning omfattar. har i några fall behandlat frågan om det är förenligt med rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i att tillåta anonyma vitten som bevisning i en rättegång (Fallen Kostovski, Serie A, No 166 och Windisch, serie A, No 186). En expertkommitté inom arbetar med frågor om hotade vittnen. Kommittén skall undersöka de praktiska och rättsliga möjligheterna att lösa problemet med övergrepp mot vittnen. Regeringen och behandlade frågan om anonymi- tet för vittnen i samband med inrättandet av Brottsoffer- myndigheten (prop. 1993/94:143, bet. 1993/94:JuU25, rskr. 1993/94:320). Riksåklagaren beslutade att tillsätta en utredning inom åklagarväsendet för att utreda frågor kring säkerhet och skydd för målsägande och vittnen. Utredningen skall vara slutförd före juni månads utgång . ,IVVAKTSSKYDD TRYGGHETSPAKET M M Regeringen uppdrog åt länsstyrelserna i fyra län att till genomföra försök med livvaktsskydd för hotade kvinnor. Försöksverk- samheten avslutades med en utvärdering som redovisas i rapporten (RPS Rapport 1993:6) Försöksverksamhet med livvaktsskydd för hotade kvinnor m.m. - ett regeringsuppdrag. Verksamheten skall nu fortsätta på permanent basis. Också skall enligt sina direktiv inhämta erfarenheter från verksamheten. har från inhämtat (bet. 1994/95:JuU13 s. 17) att det fåtal personer som begärt liv- vaktsskydd och av polisen bedömts vara i behov av livvakt också fått sådan. I framhålls att livvaktsskydd utgör en stor påfrestning för den som skyddas. I några fall har kvinnorna avstått från livvakt och då fått någon annan form av skydd – t.ex. tårgasspray, pepparspray, olika typer av larm m.m. förekommer vid alla polismyndigheter i landet utlåning av larm- och skyddsutrustning, s.k. trygghets- paket till kvinnor och män som är föremål för hot. Avsikten är att envar som är föremål för hot om våld oberoende av orsak till hoten skall kunna få tillgång till ett trygghetspaket. Vid polismyndigheterna i , , och pågår en försöksverksamhet med pepparspray till våldshotade personer. I dessa distrikt kan tr ygghetspaketet ut- ökas med pepparspray om den våldshotade så begär och behov anses föreligga. Utfallet av försöket skall redovisas till rege- ringen . Lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter trädde i kraft . Enligt lagen får medge en person som löper omedelbar risk att bli utsatt för särskild allvarlig brottslighet att använda fingerade personuppgifter under högst (s.k. identitetsbyte). Ansökan om identitets- byte görs av eller, om styrelsen inte finner skäl att göra en ansökan, av enskild. trädde ändrade bestämmelser om folkbokföring i kraft som innebär att en person genom s.k. kvarskrivning kan behålla sin gamla adress i folkbokföringen. Detta kan förhindra att uppgifter i folkbok- föringen används för att leta rätt på personer i syfte att utöva våld, hot eller trakasserier. har på regeringens uppdrag utvärderat lagen om fingerade personuppgifter på grundval av de erfaren- heter som vunnits vid tillämpningen. I rapporten anges att ett identitetsbyte är förenat med en rad praktiska svårigheter för såväl den skyddade som för myndigheter och andra. I rapporten föreslås bl.a. att en möjlighet till permanent identitetsbyte bör övervägas och att det bör övervägas att personer som använder fingerade personupp- gifter får hjälp av en enda myndighet – en "kontaktmyndighet" - med de komplikationer som uppstår p.g.a. identitetsbytet. Rapporten bereds i . Som anför har lagstiftningsarbetet på brottsoffer- området och de genomförda åtgärderna i övrigt och olika utvärderingar av dem nu nått en sådan omfattning och täcker så många olika områden att det är förenat med betydande svårig- heter att få en samlad överblick över de möjligheter till stöd och hjälp för brottsoffer som finns och i vilka avseenden det brister. Det är vidare av stor betydelse, inte minst med hänsyn till det rådande ekonomiska läget, att åtgärderna sätts in där de verkligen behövs och att olika åtgärder i möjligaste mån samordnas. Det lagstiftningsarbete m.m. som den senaste tioårsperioden har pågått på brottsofferområdet bör därför utvärderas. Utvärderingen skall – som anvisar – innehålla en bred redogörelse för de åtgärder som har vidtagits på brotts- offerområdet, och den skall inriktas på frågan hur den samlade effekten av de genomförda lagändringarna och de övriga åtgärderna påverkat situationen för brottsoffren. En viktig fråga är hur regelsystemet tillämpas på myndighetsnivå, dvs. hur lagändringar m.m. har fallit ut i praktiken. Ett viktigt och värdefullt arbete för att förbättra situationen för människor som drabbas av brott bedrivs också av ideella organisationer, bl.a. brottsofferjourer och kvinnojourer. Utreda- ren skall belysa behovet av en ytterligare utveckling av sådana stödfunktioner, t.ex. i form av ett system med lekmän som stöd till brottsoffer på liknande sätt som de s.k. lekmannaövervakare som används inom kriminalvården. Det bör övervägas om skulle kunna ha en roll i det samman- hanget (se vidare nedan under . Användningen av Brottsofferfondens medel regleras i för- ordningen om brottsofferfond och styrs vidare av vilka ansök- ningar som kommer in till . Det är väsentligt att pengarna används där de behövs bäst. I utred- ningsuppdraget skall därför ingå att undersöka och göra en bedömning av användningen av fondens medel. Det brottsförebyggande arbetet har betydelse för brotts- offrens situation. Ett framgångsrikt brottsföreb yggande arbete minskar risken för människor att utsättas för brott och bidrar till ökad trygghet. Även den brottsförebyggande verksamheten bör därför belysas av utredaren, som bör redovisa vilka åtgärder som har vidtagits och analysera effekterna av dem ur brottsoffersynpunkt. (OT MOT M¥LS¤GANDE OCH VITTNEN När hot mot målsägande och vittnen förekommer är det ett allvarligt hinder för en fungerande rättskipning. Sådana hot innebär naturligtvis också en mycket stor påfrestning för dem som utsätts. Möjligheten att låta vittnen m.fl. vara anonyma i förhållande till den misstänkte eller tilltalade ses ofta som den bästa lösningen på problemet. har en sådan möjlighet dock ansetts inte kunna förenas med principen om en parts rätt till insyn i processmaterialet. När behandlade frågan ansågs problemen - såsom redovisats ovan - inte vara så omfattande att någon förändring borde göras. Förhållandena är måhända annorlunda . Utredaren skall därför undersöka om omfatt-