sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Huvudansvaret för det fortsatta utredningsarbetet liksom för genom- förandet av pilotstudier bör, enligt en samstämmig uppfattning från referensgruppen, ges till EpC. EpC är berett, och ser mycket positivt på, att ta ett huvudansvar för såväl det fortsatta förberedelsearbete som föreslås som för det framtida genomförandet av de förslag som redovisas – under förutsättning att erforderliga medel ställs till EpC:s förfogande. Vid kommittésammanträde redovisade projekt- ledaren det ovan beskrivna förslaget till modell för åter- kommande mätningar av barns och ungdomars psykiska hälsa. Kom- mittén hade då även tagit del av den skriftliga rapporten. Rapporten visar att utredningsarbetet bedrivits på ett seriöst och effektivt sätt. Trots den begränsade utredningstiden har frågan om epidemiologisk bevakning av barns och ungdomars psykiska hälsa fått en betryggande allsidig genomlysning. Vi anser att förslaget bör ligga till grund för beslut om den framtida bevakningen av barns och ung- domars psykiska hälsa och att modellen har förutsättningar att bidra med kunskaper som i sin tur kan motverka psykisk ohälsa och befrämja psykiskt välbefinnande. Vi ställer oss bakom den föreslagna färd- riktningen, med ett huvudförslag om återkommande tvärsnittsunder- sökningar av en hel årskull och kompletterande förslag som belyser andra åldrar, nyttjar andra informanter och vidgar möjligheterna att klargöra orsaker till psykiskt välbefinnande alternativt ohälsa. Vi ställer oss också bakom planeringen för det fortsatta utredningsarbetet, med pilotstudier, diskussioner med berörda parter och praktiska övervä- ganden. Vi anser att den medvetna forskningsanknytningen är framsynt och stödjer planerna på att skapa ett nationellt forskningsprogram i anslutning till huvudförslagets nationella studie. -¤TNING AV BARNS OCH UNGDOMARS PSYKISKA H¤LSA 159 Kostnaderna för genomförande av modellen ter sig synnerligen rim- liga. Genom att finna en optimal kombination av å ena sidan initiering av nya datainsamlingar och å andra sidan tillvaratagande av redan på- gående eller planerade undersökningar är förslaget mycket kostnads- effektivt. För huvudförslaget räknar rapporten med en budget på ca , exklusive skolans personalkostnader för medverkan. Kostnaderna för det fortsatta utredningsåret uppgår också till . – Möjligen är kalkylen för huvudförslaget tilltagen i underkant, vilket dock inte i sak förändrar vår bedömning att förslaget är kostnadseffektivt. Inför valet av åldersgrupp för huvudförslagets nationella studie bör möjligheten att undersöka två hela elevårskullar prövas. De två som skulle ligga närmast till hands är årskurserna 6 och 9. En sådan design skulle ge möjligheter att tolka förändringar på ett mer nyanserat sätt. Värdet av det förväntade kunskapstillskottet måste vägas mot de kostnadsökningar och praktiska utmaningar en sådan uppläggning skulle betinga. Om enbart en årskull undersöks, i enlighet med rapportens huvudförslag, anser vi det särskilt önskvärt att låta en av de yngre årskullarna komma till tals. – De fortsatta etiska övervä- gandena bör särskilt fokusera hur undersökningsresultat skall återföras till lokal och regional nivå. Individers och gruppers integritet måste skyddas, som undersökningsresultaten återförs så att de kan bidra till det lokala och regionala kvalitetsarbetet. Vi föreslår regeringen att ställa erforderliga medel för fortsatt utred- ningsarbete och pilotstudier till och EpC:s förfogande, så att modellen för mätning av barns och ungdomars psykiska hälsa kan färdigutvecklas. Vi föreslår vidare att den epidemiologiska bevakningen därefter för- verkligas och att regeringen tillser att erforderliga medel finns att tillgå. I avsnitt 11.5 redovisas kostnaderna för epidemiologisk bevakning av barns och ungdomars psykiska hälsa närmre. 6Olika instansers arbete med barn och ungdomar som har psykiska problem 6¥R BED¶MNING Bredden i vårt uppdrag innebär att de hjälpsö- kande, eller brukarna, utgör en mycket heterogen grupp. Ett kvalitetskriterium för brukare är att bli tagen på allvar och att få sina synpunkter respekterade. Kompetent bemötande är viktigare än geografisk närhet. Många brukare är nöjda. Det kan emellertid vara svårt att veta vart man skall vända sig. Barn och föräldrar med behov av specialiserade insatser anser ofta att vägen till hjälp varit mycket krånglig och att man fått alltför lite stöd i att hitta rätt. Det finns behov av bättre uppföljning och av att ha möjlighet att kon- takta någon även efter den mer intensiva hjälpinsatsen. Samordning och samarbete verksamheter emellan är en förutsättning för att var- dagen skall fungera. Intresseorganisationerna ser brister i detta hän- seende, vilket också innebär ineffektivt resursutnyttjande. Barn- hälsovården och skolans elevvård inklusive skolhälsovården tillmäts stor betydelse av både barn och föräldrar, för tidig upptäckt och för vardagsstöd. Äldre barn och ungdomar utgör den minst nöjda grup- pen. De uttrycker inte sällan att de inte blir tagna på allvar, att de vuxnas syn är den som gäller, att de inte har någon att vända sig till för egen del. Alla verksamheter som bedriver insatser för barn och ungdomar med psykiska problem och deras familjer bör eftersträva ett ökat brukarinflytande. Delaktighet bör prägla såväl de individuella in- satserna som övergripande verksamhetsplanering och utvärdering. brukare, och då speciellt barnen, har som grupp för- hållandevis svårt att göra sig hörda. Det är en utmaning för social- tjänsten att utveckla arbetet i samspel med brukarna. Vid all indviduell åtgärdsplanering skall barnet eller den unge själv få ge sin syn, i enlighet med artikel 12. 162 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR Barns medverkan vid utvärdering och verksamhetsplanering av vård- och behandlingsinsatser kräver noggranna etiska och även metodmässiga överväganden. Ungdomar bör engageras då man ut- vecklar nya arbetssätt för (se avsnitt 9.6). Olika intresseorganisationer bedriver ett omfattande arbete till en mycket låg kostnad. De bör inbjudas att delta i verksamhetsplane- ring och utvärdering av alla de instanser som arbetar med stöd och vård till de barn som respektive organisation företräder. I våra direktiv sägs att utredningens redogörelser och analyser skall inkludera de "hjälpsökandes" perspektiv. Bland dem som har egna erfa- renheter av samhällets stöd och vård till barn och ungdomar med psy- kiska problem finns unika kunskaper om vad som är fungerande insat- ser respektive vad som är otillfredsställande och ineffektivt. I verksam- heternas praktik bör man eftersträva ett arbetssätt där individens och familjens egna upplevelser och önskemål ständigt tas tillvara; all erfa- renhet talar för att delaktighet bidrar till ett bättre resultat. "Samhälls- instanserna skall lyssna på de hjälpsökande, de är experter på sin egen situation" är ett samlat budskap från den referensgrupp med intresse- organisationer som vi har arbetat med (se nedan). Det är också ett syn- sätt som har fått alltmer genomslag i lagar och förordningar. 6.1.1Hjälpsökande – brukare – klient? I inledningsskedet av utredningen stod vi inför utmaningen att hitta en strategi för att få tillgång till de hjälpsökandes perspektiv. Med tanke på utredningsuppdragets bredd var detta ingen helt enkel uppgift. En term som man ofta möter, då man kollektivt talar om människor som använder sig av en viss samhällelig service, är "brukare". Denna term är på sitt sätt problematisk. Samhällets instanser kan ge såväl direkt som indirekt stöd till barn och ungdomar med psykiska problem, och det är inte alltid självklart vem som egentligen är "brukare". I sig innebär uttrycket "brukare" att individen placeras i relation till verksamheterna, snarare än tvärtom. Brukaren använder sig av en befintlig resurs, men inbjuds inte automatiskt att vara en aktör i samspel med samhällsinstanserna. Att som i direktiven i stället allmänt tala om "hjälpsökande" är inte mindre problematiskt, i synnerhet då man betänker att motivationen för kontakten kan vara mycket växlande och att det i vissa fall rör sig om tvångsåtgärder. Beteckningen "patient" har relevans endast för hälso- och sjukvården, och används sparsamt även inom den egentliga barn- psykiatrin, eftersom den innebär ett ensidigt fokus på individen och ett /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 163 Mer generell är då termen "klient", som används inom , men den har knappast en mer aktiv klang än ter- men "brukare". Uttrycket "kund" har kommit till användning på 1990- talet. Till dess fördel kan sägas att det för tanken till valfrihet och rätt att ställa krav. I denna text har vi trots allt valt att som övergripande term använda "brukare". Oavsett vilken samlingsterm man använder innebär den något av en objektifiering och ett avstånd i förhållande till individens personliga upplevelser. Vi vill därför undvika en slentrianmässig an- vändning av den övergripande termen "brukare". Så snart vi diskuterar konkreta problem och verksamheter är det naturligare att i stället tala om "barnets", "familjens", "tonåringens" etc. perspektiv. Brukargruppens stora heterogenitet utgör en särskild utmaning. Vissa verksamheter finns till för de riktigt små barnen medan andra riktar sig till skolbarn eller tonåringar, på väg in i vuxenlivet. Vård, stöd och be- handling kan ges inom specialresurser som individ- och familjeomsorg, barn- och ungdomspsykiatrin eller barn- och ungdoms- habiliteringen. Den kan också ges inom ramen för generella verksam- heter som barnhälsovården, barnomsorgen eller skolan. Insatserna kan vara tidiga och närmast förebyggande eller de kan handla om kvalifice- rad behandling eller rehabilitering. Barnet själv, föräldrarna och ibland hela familjen kan betraktas som brukare. Vissa har själva aktivt sökt hjälp, medan andra kommit till vård genom tvingande åtgärder (vanligtvis LVU). Brukarna kommer dessutom från skiftande sociala och kulturella miljöer, vilket innebär att de kan ha mycket varierande syn på problemen i sig och därmed också olika förväntningar på hur de vill bli hjälpta. (UR KOMMER BRUKARNA TILL TALS Med hänsyn till brukargruppens stora heterogenitet vore en heltäckande brukarundersökning en övermäktig uppgift. Vi riktade i stället in oss på att låta brukare med skilda erfarenheter komma till tals på olika vägar. -Ett första steg var att inventera redan befintligt skriftligt material, och att sammanfatta brukarsynpunkter som kommit fram i tidigare utredningar och undersökningar. 164 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR -Nästa steg blev att ta tillvara erfarenheter som finns i de intresse- organisationer som företräder vissa grupper av barn och ungdomar med psykiska problem och deras familjer. Kommittén inbjöd 12 sådana organisationer till en hearing i Andrakam- marsal, . En referensgrupp med representanter för dessa intresseorganisationer har därefter bistått sekretariatet för resten av utredningstiden. -I kommittén har för Social Hälsa (RUS/RSMH) varit representerat med en sakkunnig och en biträ- dande sakkunnig. -Slutligen har vi bemödat oss om att fånga upp brukarsynpunkter i samband med sakfrågor och i våra kontakter med fältet. De frågor som vi på ovanämnda sätt riktat till brukarna har gällt deras upplevelser av bemötande, vård och stöd, med särskilt fokus på -insatsernas ändamålsenlighet och effektivitet -erfarenheter av samordning och samarbete mellan olika verksam- heter -om man hade kunnat få hjälp tidigare. Det har varit en ambition att inte enbart peka på brister utan om möjligt även på goda exempel, det vill säga arbetssätt som enligt bru- karerfarenhet fungerar bra. Siktet var också inställt på att lyfta fram modeller för hur individernas och familjernas egna erfarenheter och synpunkter bättre skall kunna tas tillvara, i det fortlöpande arbetet ute i verksamheterna. Intresseorganisationerna har givit mycket värdefulla bidrag, vid vår hearing samt i våra fortlöpande kontakter med refe- rensgruppen. De intresseorganisationer som medverkat är Anorexi/Bu- limiKontakt, Familjehemmens centralorganisation (FACO), Familje- hemmens riksförbund (FR), (Riks- IFS), för schizofreni i , för anorexi och bulimi, barn och ungdomar (RBU) DAMP-sektionen, /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 165 störda barn, ungdomar och vuxna (FUB), , , för Social Hälsa (RUS/RSMH) samt . Vår inventering av vad som skrivits om brukarer- farenheter och -synpunkter gav ett rikhaltigt material. Häribland åter- finns rapporter från utredningar, forskningsprojekt, intresseorganisatio- ner och examensarbeten på vårdutbildningar. Ett stort antal rapporter bygger på kva litetssäkringsenkäter runt om i landet. Deras tyngd är mycket växlande och vissa rapporter har begränsat intresse, som vi saknar rapporter från viktiga verksamheter. Sammantaget redo- visar det skriftliga materialet ändå värdefull erfarenhet att b ygga vidare på. Två underlag som belyser brukarperspektivet har tagits fram just för kommitténs räkning. Den första är en enkel enkätundersökning av hur tonåringar ser på psykiska problem (, publicerad 1998). Den andra utgörs av en undersökning som för Social Hälsa (RUS/RSMH) gjort bland sina medlemmar, kring hur de ser på diagnoser och på den behandling och det bemötande de fått. 6.1.3Brukarsynpunkter på tidiga insatser 6ART V¤NDER SIG BARN OCH UNGDOMAR De flesta barn och ungdomar vänder sig i första hand till vuxna inom familjen med sina bekymmer, det vill säga till föräldrar eller äldre sys- kon. Enligt en undersökning bland gymnasieungdomar är det viktigt att de vuxna då bemöter dem med respektfullhet, pålitlighet, förståelse och ärlighet (1996). Ungdomarna vill att vuxna skall gripa in då de befinner sig i fara eller i en svårbemästrad situation, men skall lämna dem i fred om de inte riskerar att ta skada och om de markerar att de vill vara i fred. För de vuxna kan det vara svårt att avgöra var gränserna går för vad som är en åldersadekvat avvisande hållning och vad som är ett tecken på att den unge har psykiska problem. Det är inte alla barn och ungdomar som har sådana pålitliga vuxna att ty sig till. Detta visar bland annat årliga statistik (1997). Majoriteten av de barn som ringer till Barnens hjälptelefon uppger direkt eller indirekt att de saknar sådant stöd och omsorg. Också barn och ungdomar som har någorlunda goda vuxenkontakter kan i vissa lägen känna behov av att få stöd och hjälp av någon utanför familjen. I en undersökning tillfrågades 114 barn i åldrarna om vart de tycker att de kan vända sig om de har problem (1994). 166 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR jedel av barnen tyckte inte att det fanns någon vuxen utanför familjen, med vilken de kunde prata om sina problem. Vissa av dem kunde inte heller tänka sig att söka hjälp hos någon alls utanför familjen. Bland dem som sökt kontakt var flickorna i majoritet, och de hade då vanligen vänt sig till en lärare eller till . Bland pojkarna var det vanligare att man haft kontakt med skolsköterskan och med PBU (Psykiska barn- och ungdomsvården i län). De äldre barnen var mindre nöjda med hjälpkontakter än de yngre. Hur skall den vuxne som man vänder sig till vara? Det skall vara någon som lyssnar, inte skvallrar och som kommer med konkreta för- slag till hjälp, säger 10-14-åringarna (1994). Dessutom framhål- ler barnen att man behöver att lära känna den man pratar med. nya och kortvariga kontakter fungerar inte. 5NGDOMARS DEFINITION AV PSYKISKA PROBLEM Vad är psykiska problem, enligt ungdomar i allmänhet? Eleverna i två teoretiskt inriktade gymnasieklasser i två olika skolor, fick i uppdrag att skriva ned vad de själva ansåg vara "psykiska problem" (, publicerat 1998). Dessa ungdomar är inte brukare i snäv me- ning, och har därför inte ombetts att uttala sig om samhällets vård och stöd. På frågan vad de betraktar som psykiska problem uppger de både subjektiva och objektiva symtom. De subjektiva är dock i förgrunden, och det är framförallt inåtriktade problem de nämner; "att må dåligt", "dåligt självförtroende", "inte värd någonting". Skälen till de psykiska problemen antas vara att man är missnöjd med något i sin omgivning. Bland allvarligare problem nämns tvång och självmordstankar. Enstaka psykiatriska diagnoser anges också, exempelvis schizofreni. Samman- fattningsvis lägger ungdomarna stor vikt vid det subjektiva psykiska lidandet, och bakom problemen ser man psykosociala orsaker, snarare än biologiska. &¶REBYGGANDE INSATSER I SKOLAN har regeringens uppdrag att samordna ett natio- nellt initiativ mot mobbning. Inom ramen för en särskild kampanj, Di- alog med unga, har man samlat synpunkter och idéer från 6 000 trettonåringar om hur mobbning kan motverkas. Ungdomarna uttrycker en tydlig besvikelse på vuxenvärldens bristande förmåga att se och ingripa mot problemen, och lämnar konkreta förslag på hur de anser att det borde vara (BO 1996, 1998). /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 167 I en särskild inlaga till Utredningen om Funktionshindrade elever i skolan (FUNKIS, dir. 1995:134) förespråkar intresseorganisationen /RSMH att man på skoltid skall införa undervisning i "livs- kunskap". En sådan undervisning skall ge kunskap om hur människans kropp och själ fungerar i olika situationer, om mänskliga relationer, känslor och mobbning (RUS om psykisk ohälsa i skolan, 1996-08). För att uppnå detta föreslår man exempelvis dramaövningar och en metod som utarbetats av kurator och skolsköterskan för att ge ett "psykiskt första förband". Metoden bygger bland annat på gruppverksamhet och kamratstöd för att stärka elevers självkänsla och hjälpa utsatta (1995). Referensgruppen framhåller elevvårdens betydelse för att hjälpa barn och ungdomar i tidiga skeden. Det bör finnas elevvårdspersonal tillgänglig i skolorna, så att alla elever själva kan ta kontakt. Inte minst för barn och ungdomar med "tysta" problem är tillgängligheten och möjligheten att ha någon att prata med mycket viktig, anser man. Ett problem är att exempelvis skolsköterskan blir ensam i sin uppgift, vilket gör att hon kan ha svårt att räcka till då eleven har uttalade svårigheter (se våra förslag avsnitt 4.3). (J¤LP I TIDIGA SKEDEN Intresseorganisationerna i referensgruppen är eniga om att det allmänt sett är problematiskt att få adekvat hjälp i tidiga skeden. Detta torde vara särskilt svårt om problembilden är ovanlig och/eller sammansatt, eftersom berörd personal i de generella verksamheterna har begränsad eller ingen erfarenhet av sådana problem. Många barn och föräldrar har fått vagt lugnande besked då de sökt stöd och hjälp. "Barn är olika", "det växer säkert bort", "det är du som förälder som är expert" är utsa- gor som enligt många upprepats alltför ofta. Följande förhållningssätt förordas av intresseorganisationerna: -Lyssna på barnet och föräldrarna; de har rätt i sina upplevelser och observationer, om än inte nödvändigtvis i sina tolkningar. -Vuxna måste vara villiga att se vad barnet och den unge signalerar. Man måste våga fråga vidare, exempelvis då ett barn har diffusa symtom, man måste våga bry sig. -Checklistor som är tydliga och lätta att använda kan fungera som väckarklockor som leder till att barnet undersöks närmare. Sådana listor kan vara inriktade på exempelvis kontaktstörningar eller problem med uppmärksamhet och hyperaktivitet. 168 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR för personal inom barnhälsovården, barnomsorgen, skolhälsovår- den/elevvården. -Barnkunskapen måste upprätthållas och förstärkas inom primärvår- den, dvs. barnhälsovården och distriktsläkarmottagningarna. -Kunskap om psykiska problem hos barn och ungdomar behövs på alla nivåer. Primärvården brister här, vilket bland annat visar sig i att man på BUP får endast ett litet antal remisser från distriktsläkare. -Allmän informationsspridning om problembilder och vart man kan vända sig om man upplever svårigheter behövs likaså. Kampanjer i media, studiedagar och broschyrer på exempelvis apotek kan här fylla en viktig funktion. -Barn till psykiskt sjuka och barn till missbrukare behöver få tidigt stöd. I detta sammanhang bör särskilt vuxenpsykiatrins ansvar dis- kuteras. "RUKARSYNPUNKTER P¥ F¶REBYGGANDE ARBETE INOM M¶DRA OCH BARNH¤LSOV¥RDEN Intresseorganisationerna anser att barnhälsovården har en mycket viktig roll. BVC behöver dock bli bättre på att möta föräldrar och att ta föräldrars oro på allvar. Då föräldrar uttrycker oro bör BVC alltid inbjuda till tätare kontakt. De lugnande beskeden – "barn är olika", "det kommer" – kan kännas bra för stunden, eftersom föräldrar själva försöker hitta normala förklaringar. Klappen på axeln blir en tillfällig livlina (, RBU/DAMP m.fl.), men oron kvarstår. Om inte personalen möter föräldrars oro, genom mer ingående samtal, tätare kontakt och observation av barnet, dröjer det innan barn och föräldrar får den hjälp de behöver. har visat att av deras föräldrar såg att barnet var klart avvikande men fick diagnos först vid i genomsnitt ålder. Enligt Rf Autism behövs bättre kunskap bland BVC-personalen, uppfattningen att man inte kan göra något åt problemet leder till att man skjuter upp att initiera utredning (se också avsnitt 4.2). En viktig uppgift för mödra- och barnhälsovården är att arbeta med psykisk hälsovård och att förebygga störningar i relationer mellan barn och föräldrar. I två uppföljningsstudier med kvinnor som haft psyko- logkontakt under graviditeten uttrycker merparten () sin uppskattning av att barnmorskan föreslagit att de skulle få "någon att prata med" (m.fl. 1996, 1995). Orsaken till en sådan kon- takt kan vara tidigare traumatisk graviditet, oro inför att bli förälder, förlossningsskräck eller relationsproblem. Kvinnorna tycker att de /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR 169 blivit hjälpta, men vissa säger att de helst skulle ha påbörjat samtalen tidigare under graviditeten. Möjligheten att få denna sorts stöd är för dåligt känd, påpekar många. Det är ett uttalat önskemål att psykologen har ett flexibelt arbetssätt, och är beredd att med vissa arbeta praktiskt stödjande och med andra mer psykoterapeutiskt. Barnhälsovårdspsykologens insatser uppskattas i lika stor utsträck- ning (enligt m.fl. 1996). Att man har kommit tillrätta med problemet tror man dock beror på många faktorer: förbättrad barnom- sorg, barnmedicinsk hjälp, att man kommit till en lösning med egna relationsproblem och att barnet mognat. Man nämner ofta att man upp- skattat att få psykologhjälp inom den förebyggande verksamheten, och inte har tvingats söka psykiatrisk hjälp. -AMMORS SYN P¥ BEHANDLING AV TIDIGT SAMSPEL Spädbarnspsykiatri tillhör organisatoriskt barn- och ungdomspsykiatrin men arbetar i nära samröre med , , vuxenpsykiatrin och so- cialtjänstens IFO. Man behandlar problem i relationen mellan mödrar och barn , och insatsen är mer specialiserad och intensiv än den som kan erbjudas inom MVC/BVC. Mammor som fått delta i denna typ av öppenvårdsbehandling tycks vara mycket nöjda: "Allt var som en livboj – – – Jag övertygades om att jag dög som mamma – – – Jag blev lugnad – – – Lärde mig tänka med hjärtat – – – Det finns mycket kärlek mellan mig och barnet" (Skagerberg & Karls- son 1997). Ett påtagligt uttryck för att denna typ av behandling upp- skattas är att många kommer på rekommendation av tidigare "brukare" (1997, personlig kommunikation, Barnet i Fokus ). 6.1.4Brukarsynpunkter från barn- och ungdomspsykiatrisk öppenvård Inom barn- och ungdomspsykiatrin förutsätts i allmänhet att även bar- nens föräldrar deltar i behandlingskontakten. Ett sådant arbetssätt är välmotiverat, men kan ibland innebära att barnen känner sig besvärade och hämmade av föräldrarnas närvaro. Sådana synpunkter har ibland framförts av barnen och ungdomarna själva (, 1994, 1996). Mot detta står föräldrars önskan om fullständig information i utredning och behandling av det egna barnet (1996, BUP 1995). 170 /LIKA INSTANSERS ARBETE MED BARN OCH UNGDOMAR I en studie inom PBU i har man med en enkät vänt sig till alla besökande som fyllt (1996).