sou · GMB3121 · 1999-01-01 00:00:00 — Lagar och förordningar kan till och med motverka varandra. Den ena myndigheten vet inte vilka regler som gäller för en annan myndighet. Samarbete mellan landsting, kommun, och arbetsförmedlingen fungerar inte bra därför att den sökande kontaktar många olika personer med olika syn- sätt/bedömningsgrunder och penningspåsar. Brist på samordning. Om olika myndig- heter tar hand om olika delar av det stöd som en funktionshindrad söker ökar risken för bollande. Alla som hamnat i den situationen att man blivit ett ärende för samhället kan nog vittna om känslan att ingen känner ansvar för helheten. Det är alltså inget som berör endast personer med funktionshinder. Jag tänker bl.a. på arbetsmarknaden där funktionshindrade hamnar mellan daglig verksamhet och den öppna arbetsmarknaden. Vem skall ta och har huvudan- svaret i ett sådant läge? Det behövs, för vissa funktionshinder, insatser från många olika håll och då brister samordningen. Ingen har den direkta ansvaret. Att få individuell plan inrättad funge- rar dåligt. Finns inga bra riktlinjer att arbeta utifrån. Genom samhällets nedskärningar har personer och tjänster som gav de funktions- hindrade trygghet försvunnit. Ingen har det totala ansvaret längre. Boendet och sysselsättningen finns i kommun och vuxenhabiliteringen finns kvar i . Byråkratin är krångligare i kommunen, och även kvaliteten har blivit olika då boendet finns i olika kommundelar. Jag tycker att de funktionshindrade har alldeles för många personer (inom myndig- heterna) som vänder ut och in på deras livssituation. Jag arbetar med barn och ser att föräldrar ofta inte orkar med ett vanligt arbete för de har fullt upp med barnets kon- takter. Samhället starkt sektoriserat med för täta skott mellan olika förvaltningar. Arbetsförmedling, , distriktsläkare saknar kompetens till helhetssyn. Det finns revirtänkande. Psykiatrin vill ofta att kommunen skall ta ansvar för behandling - vilket är psykiatrins bord? Alla tar tag i en begränsad del, sin bit. Strikta regler vad varje enhet skall göra leder till bedömningar att det inte är mitt bord. Ingen hänsyn tas till andra faktorer. Vid bedömning av rätt till sjukpenning eller förtidspension där enbart ska se till strikt medicinska skäl kan personer hamna mellan stolarna (försäkringskassa, arbetsförmedling). Det var bättre förr när man kunde ta viss hänsyn även till andra aspekter och bedöma helheten. Brister i samordningen för funktionshinder som behöver insatser från många olika håll. Ingen har det direkta ansvaret. Alltför många personer inblandade med specialiserade kunskaper och ansvar. BESPARINGAR - BOLLAR KOSTNADEN VIDARE Med det ekonomiska system som finns slussas personerna runt för att inte ta av instansens egna budget. Kommunen vill spara och skjuter därför om möjligt över kostnaderna. Människor kan komma i kläm. Det råder spariver från politikernas sida. Myndigheter och andra organ tvingas dra ner på resurser vilket innebär att det inte finns tid över för samordning. Faran är stor att kommun och försäkringskassa hänvi- sar till varandra då det är ekonomin som styr. Vem ska stå för fiolerna. Det finns en tendens hos alla myndigheter att skicka problempersoner vidare. Till slut hamnar man hos som är tvingade att göra något. Att kommunerna inte fattar LSS-beslut om personlig assistans i avvaktan på försäk- ringskassans beslut om . Att kommunerna har sina skyldigheter enligt lag i barnomsorg och skola för att tillgodose barns behov men oftast får de inte de insatser som krävs m.m. Kommunerna lägger ner gruppbostäder vilket leder till i vissa fall. Kommunernas utökade ansvar för funktionshindrade (från ) stämmer inte helt med skatteväxlingen mellan landsting och kommun. Problemet upplevde jag särskilt starkt när staten lämnade över ansvaret och ekono- min för de personliga assistenterna i skolan till kommunerna. Inga pengar följde med. Jag hade under ½ år 6-7 personliga assistenter anställda utan att ha fått ekonomiskt täckning för de under pågående läsår. Bakom detta ligger bland annat vad man skulle kunna kalla för renodlingen av skolans verksamhet. Tendensen att göra varje skola till en resultatenhet som för egna pengar måste köpa kurators-, psykolog- och assis- tenstjänster har tunnat ut kommunernas ansvar. I detta system är alla inom skolan förlorare; barnen mest. Kommunerna blandar gärna funktionshindrade med äldreomsorg eller andra grupper som har helt skilda behov av stöd och insatser. Sådant händer ofta , när kommunen övertagit ansvaret för sådant som förr ingick i åtagande. Kommunen sparar ju också pengar och har inte råd med sådant som helt klart är vettigt. Beslutsfattaren och den som utför talar inte samma språk. Exempelvis: lagen säger att den enskilde skall integreras i samhället, men kommunen har dåligt med pengar byg- ger en gruppbostad där det finns en tomt. Boendet är inte anpassat för boende enligt LSS. Bristande ekonomiska resurser har lett till att alla myndigheter har mindre pengar och därför vill ingen betala utöver vad de måste. Eftersom flera myndigheter är inblandade, vill både socialtjänst och arbetsförmedling gärna styra ifrån sig till . Detsamma håller på att hända när det gäl- ler vård av svårt sjuka. i stället för medicinsk behandling. Ingen vill betala. Alla inblandade håller i sina pengar. Kommun och landsting bollar ärenden mellan sig. Det är i första hand som försöker lasta över sitt ekonomiska ansvar på kommun och försäkringskassa. Detta märks särskilt i LASS-ärenden. önskar personlig assistent vid sjukvårdande behandling. Om regelsystemen kan tolkas på olika sätt får de ekonomiska förhållandena i en kommun spela en avgörande roll, dvs man vältrar över ansvaret någon annanstans. Det handlar om pengar, då är det lätt att säga att det är inte vårt bord. Kommunerna vill att allt skall betalas av (FK) Ingen vill betala. Skolans nedskärningar genererar arbete för habiliteringen och, senare, för social- tjänsten. Stor arbetsbelastning på arbetsplatserna gör att man inte hinner eller orkar att ta itu med människans helhet som vi borde göra utan varje instans gör enbart sin uppgift. På grund av personalnedskärningar och därmed ökad arbetsbelastning, finns risk för ökade umbäranden för personalen och därmed stor risk att de inte har tid eller orkar ha hela ansvaret för ärendet. För många handläggare är tiden en bristvara. Större krav på utredning och do- kumentation. Med besparingar och dålig ekonomi följer också mer betoning på tjänstemännens kontrollfunktion. Kombination av orsaker: känsla av utsatthet och hjälplöshet, brist på information, tidsbrist. TJÄNSTEMANNEN människosyn - kompetens I den mån problemet finns beror det mer på handläggarens inställning än det nuva- rande regelverket. Fantasilöshet och rädsla hos alltför bokstavstrogna och ekonomiskt styrda tjänste- män. Dåliga kunskaper hos lokala politiker. Den människosyn som tjänstemannen har är en viktig faktor; är man engagerad för medmänniskorna går det lättare att hjälpa till. Tjänstemännen tillämpar regler utan att ta hänsyn till andra faktorer än de som regel- verket beskriver. Bristande kunskaper hos försäkringskassa och kommunernas handläggare om hörsel- nedsättning och dövhet. Uppsökande ansvaret enligt SoL fungerar ej. också när det gäller arbetsförmedling, , distriktsläkare saknar kompetens till hel- hetssyn. Det beror på att ledning prioriterar andra ärenden som är mer hög- frekventa t.ex. sjukpenning, rehabiliteringsärenden, sjukbidrag, förtidspension, för- äldrapenning, bostadsbidrag och där inkomstförlust märks för individen. Detta bekräftar regeln att allt som har med handikapp och personer med funktions- hinder att göra har en låg prioritet i dagens samhälle. Handikappforskningen har låg prioritet, personer med funktionshinder har låg prioritet inom arbetsmarknaden etc. Brist på utbildning gör att personalen inte vågar se långt utan håller sig krampaktigt till regelverket. Problem kan uppkomma både på grund av personalens bristande kunskaper och på grund av att den funktionshindrade inte är tillräckligt insatt i den/de förmåner hans ärende relaterar sig till. Den funktionshindrade blir dåligt informerad om insatser för särskild stöd och service enligt LSS, och blir istället hänvisad att söka statlig assi- stansersättning . Beror på om den funktionshindrade kan föra sin talan eller ej. Kan man inte det, och det inte heller finns anhöriga/vänner, är det lätt att falla mellan stolarna. Ofta beror det på att man förväntar sig att myndigheten skall göra allt och att det inte behövs ta egna initiativ eller eget ansvar. Passivitet hos de sökande ökar risken för bollande. Nätverksamheten runt de funktionshindrade är enormt stor, man måste vara född i rätt familj eller ha goda vänner/godman som hjälp. Även de som har tuffa föräldrar som vet var de skall vända sig får ej del av det som de har rätt till i många fall. VILKA FUNKTIONSHINDER / VILKET OMRÅDE drabbas av att falla mellan stolarna? Barn med särskilda behov i skolan (DAMP, ADHD, dyslexi, autismliknande till- stånd). Skolan och barnomsorgen ställer inte upp i tillräcklig omfattning för funktionshind- rade barn när det gäller att tillgodose barnets speciella behov. De som särskilt drabbas är barn med psykologiska handikapp som inte får den hjälp som de behöver i skolan. När det gäller barn uppger föräldrar ibland att det inte finns tillräckliga resurser i skolorna med små grupper och tillräckligt med stöd i form av assistans av specialut- bildad personal. Gäller yngre personer som får merkostnad för resor och annat när de vill ha samma sociala uteliv som friska ungdomar - kostnader som inte alltid kan betalas i handi- kappersättning och inte heller berättigar till exempelvis lämplig socialbidrag. Det händer när det inte finns en samordnad barnhabilitering, vilket innebär att man har dubbelt så många personer runt familjen, dvs. barnhabiliteringen och handi- kappomsorgen. Det stämmer med de psykiskt funktionshindrade som inte kan beviljas assistanser- sättning. Personer med psykiska funktionshinder som inte kan beviljas assistansersättning men har ett stor hjälpbehov, kan ha svårigheter att få hjälpbehovet tillgodosett av kommu- nen. Det gäller psykiskt funktionshindrade som behöver mycket tillsyn för att kunna bo i eget boende. Är oftast inte berättigade till assistansersättnig. I skolan kan vi tydligt se det när det gäller elever med psykiska handikapp. Det händer framför allt med personer med psykiska funktionshinder, då samverkan mellan länsvård, primärvård, kommun inte alltid fungerar. Psykiskt funktionshindrade får inte det stöd man skulle vilja Dövblinda som jag arbetar med hänger mellan landsting - kommun och syn och hör- selvård. Små och mindre kända funktionshinder Personer med små och mindre kända funktionshinder faller mellan stolarna och får mindre chans/hjälp exempelvis på arbetsmarknaden. De flesta som faller mellan stolarna har ett relativt diffust handikapp/diffus sjukdom. De som har mer rejäla funktionshinder brukar vanligen passa in bättre i regelsyste- met. Gruppen som inte tillhör LSS kan ha svårt att få sina behov tillgodosedda via SoL. Händer ofta personer med dubbla diagnoser. Tror det stämmer för dem som har udda svårdiagnostiserade funktionshinder. De som har neuropsykiatrisk diagnos har svårt att hitta hem. Funktionshinder är av olika karaktär. För vissa som inte riktigt hör hemma någon- stans kan det säkert kännas som de hamnar mellan stolar. Det kan ibland hända främst i de ärenden där sjukpenningsrätten ifrågasätts p.g.a. reglerna. Det brister i samarbete med habilitering och psykiatri. Stämmer när det gäller hjälpmedel till vuxna. PERSONALENS FÖRSLAG TILL FÖRBÄTTRINGAR Nedan redovisas vad personalen anser behövs för att motverka att ärenden kan "prioriteras bort" i de fall flera myndigheter har ansvar för olika delar i ärendena. Det skall finnas en huvudansvarig i ärendet, som håller i ärendet från start till slut- mål. Större samverkan mellan myndigheter. Försäkringskassa, arbetsförmedling och socialkontor och eventuella andra myndig- heter skulle sammanföras till en myndighet så att de inte kan bolla ärenden fram och tillbaka mellan sig. Hos är det av stort vikt att den funktionshindrade har samma handläggare för samtliga förmåner och inte bollas runt. Viktigt med allmän kompe- tens, förkunskap att hänvisa till andra myndigheter. Mer samverkan med berörda parter. Gärna med ett möte tillsammans där man tar upp problematiken. Gemensamma utredningar/seminarier för att stärka samverkan mellan myndigheter. Det borde i varje enskilt fall uppmuntras till ett nätverk runt varje enskild person, så att det framgår vem som gör vad. Bättre information om rättigheterna om vårdbidrag och handikappersättning. Den enskilde bör vara mer informerad om sina rättigheter hos olika myndigheter. Borde finnas en central person i kommunen som kan informera om var de funktions- hindrade kan ansöka om olika ersättningar. Viktigt att vara tydlig. Viktigt att upparbeta bra samarbete mellan alla berörda parter. En myndighet / en penningpåse Bättre att ha gemensam penningspåse, för att undvika detta problem. Högre grad av finansiell samverkan behövs. Huvudmannaskap för personlig assistent och assistansersättning bör ligga på en myndighet. Stöden/bidragen till funktionshindrade som vårdbidrag, handikappersätt- ning, bilstöd, personlig assistans, socialbidrag, ledsagarservice, avlösarservice etc. från kommun och försäkringskassa borde ligga under en tak. Det borde finnas en socialenhet eller handikappenhet som handlägger allt som gäller för de funktionshindrade. Ansvaret för totalsituationen skall ligga hos kommunen. Hos kommunen borde det finnas ekonomiska resurser för att klara allt som inte övriga lagstiftningar täcker in. Det skulle troligen fungera bättre för den funktionshindrade om samhällets resurser kom från en gemensam kassa. Totalt sett skulle det troligen bli både enklare och bil- ligare. Problem med vissa delar av omsorgen ligger organisatoriskt i regi medan övrigt är kommunaliserat. Bättre att göra allt kommunalt. SOC har ett större ansvar och borde vara den som hade helheten. LSS egentligen helt onödig. Man bör utgå från ett individuell synsätt. Utökat handikappstöd tror jag minskar detta problem t.ex. genom LSS. Propositionen om samverkan kan förhoppningsvis bättra på detta. Mer personalkur- ser behövs. Känsla för etik måste förbättras. De som inte instämmer i funktionshindrade personers upplevelse att deras ärenden "faller mellan stolarna" anför följande: Min uppfattning är att på min arbetsplats för vi alltid ingående samtal med våra funktionshindrade. Vilka olika alternativ av ersättningar som kan vara aktuella för den enskilde individen. En del funktionshindrade upplever det kanske så. I vårt arbete informerar vi om de olika förmåner som socialförsäkringen ger. Vi försöker även att informera om sam- hällets stöd i övrigt och framför allt hänvisar vi till vilka myndigheter och personer som skall kontaktas i olika ärenden. Har svårt att se att någon skulle falla mellan stolarna eftersom stödet till funktions- hindrade är väl utbyggt. Krävs dock av den enskilde att veta sina rättigheter hos olika myndigheter. Stämmer ej vad gäller . samarbetar med kom- munernas handläggare inom LSS och hemtjänst och försöker uppnå en helhetssyn. Innan LSS/kunde ersättning utbetalas från två olika håll för samma sak, t.ex. Handikappersättning, sjukpenning etc. Känner ej igen detta. Tycker att samsynen är god mellan FK - kommunen och sjuk- vården. Försöker få fram det bästa för personen med de medel som finns. I den kommun som jag arbetar och med motsvarande organisation tror jag inte att detta inträffar. Vi har en organisation som är helt integrerad avseende ärendehand- läggning enligt såväl LSS samt SoL. Jag tycker inte att det stämmer in vad gäller handläggning från . Vi gör vad vi kan för att hjälpa inom de ramar vi har att rätta oss efter. Det tror jag inte. Instämmer inte, alla blir lika behandlade. Har ej upplevt denna pro- blematik. Jag tror att det har blivit bättre. Det som faller mellan stolarna tror jag skedde vid nedläggningen av omsorgslagen och övergången till LSS och SoL. Funktionshindrade/anhöriga orealistiska krav Deras behov är tillvaratagna. Politiker lyssnar mera på funktionshindrade än vanliga "". Funktionshindrade har inte enbart rättigheter, de har också skyldigheter. De funktionshindrade kan inte kräva allt. Orealistiska krav om att få betalt från de funktionshindrades sida. I arbetslöshetens spår och med dålig ekonomi hos den enskilde ställs kraven mycket högt på samhället. kräver personer med funktionshinder alltför mycket och alltför snabbt. Kan vara så. Men behöver inte vara det. Känslan finns hos alla människor och kan säkert i många fall ses som egocentricitet. Det jag känner till bäst är skolan. Vi är duktiga på att ta hand om funktionshindrade. kanske föräldrar till funktionshindrade barn kräver för mycket. Det kan finnas en förväntan från de funktionshindrade personerna vad gäller bemö- tande som inte alltid är adekvat. Har man blivit negativt bemött tidigare kan ifråga- sättandet finnas där innan mötet. Vad är särskilt svårt i ditt arbete? Samma redovisningsprinciper tillämpas som för den öppna frågan 23 i bilaga 1. Det är svårt att förklara att det är skolan som skall ansvara för inlärning när en läkare rekommenderar en förälder gå ner i arbetstid för att intensivt läsa med sitt barn och att söka vårdbidrag. Enligt lagen anses inte t.ex. lässvårigheter motivera vårdbidrag. Vårdbidrag upphör från och med . Barnet (16-årigt) kan då få handikappersätt- ning. Bättre om vårdbidraget gäller t.o.m. . Ungdomar som är i behov av vård och tillsyn är ofta omogna och kan inte bedömas som vuxna. När jag kan inte hjälpa den som behöver hjälp p.g.a. lagar/praxis. Kan endast hänvisa till annan myndighet exempelvis kommunen/. Sekretess mellan myndig- heterna. Allas mål borde vara att hjälpa att de funktionshindrade personerna får vad de behöver för att leva ett bra liv. Småsnålhet för att följa lagpraxis. kan vi ej välja bästa och billigaste alternati- vet, t.ex. en person kan beviljas färdtjänst för /mån men ej körkort plus bil- stöd. Regelsystemet gör att väldigt många får avslag trots att man mycket väl förstår den enskildes verkliga behov av detta. Att inte lagar och förordningar är anpassade så att man kan hjälpa på bästa möjliga sätt, utan en massa krångel. Dåligt med klara direktiv och regler. Mycket är bedömningar som naturligtvis kan bli olika i olika kassor. Lagar och regler är tvetydiga och lämnar utrymme för olika be- dömningar. Det går inte att handlägga efter någon mall, alla är individer med olika förutsättningar. Alltid individuell prioritering utifrån lagstiftning och övrig praxis. Att dra in sjukpenning eller förtidspension med motivering att de är arbetsföra men arbetsförmedlingen anser att de är sjuka. Att olika myndigheters lagar inte passar ihop. Alltför ofta regeländringar. Att förklara reglerna i en förmån. Jag tänker närmast på och . Det är inte lätt för en person med funktionshinder att förstå att om det finns ett personligt stöd- behov om minst /vecka kan ej beviljas, däremot kan LSS beviljas av kommunen, svårt för honom att förstå skillnaden. Att t.ex. reglerna för assistansersättning har ändrats alldeles för under dessa få år som reglerna funnits. Vi hinner aldrig få arbetsro eller förklara reglerna för den enskilde innan det ändras igen. Alldeles för komplicerade regler. Otydliga lagar och regler som förändras ofta. Svåra att förklara. Ingen helhetssyn mellan olika lagar t.ex. , handikappersättning, vårdbidrag, LSS-insatser. Att lämnar utrymme för godtycklig tolkning. Vissa funktionshindrade utnyttjar lagen eller bristerna i den för ekonomisk exempelvis make/maka, anställda anhöriga, m.fl. Utformningen av assistansersättningsreformen. Lagen om assistansersättning är mycket svår att arbeta med. De prejudicerade domar som har kommit från Regeringsrätten ger inte mycket vägledning. RFV:s all- männa råd är i och för sig bra men ger inte klarhet t.ex. beträffande barn . Att beviljas bilstöd eller ej är i vissa lägen väl lotteriartat. Arbete med handläggning av är betungande. Otydliga regler från början. Känns som om fel kategori funktionshindrade får , behovsprövningen gör att många hamnar utanför t.ex. psykiskt funktionshindrade. Otydlighet i LSS att inte ha delegation på beslut både enligt LSS och SoL, dubbelt huvudmannaskap vad gäller personlig assistans. När regelboken säger något som man egentligen tycker är fel och man känner att nå- got annat egentligen skulle gälla - sunt förnuft eller om man skall se det samhälls- ekonomiskt. När man måste följa lagar men själv anser att det blir ett felaktigt negativt beslut och sedan skall förklara lagen. Svårt ibland att försvara lagarna. Det är svårt att förklara att reglerna ändrats på ett sätt som innebär försämring för den som haft det bra . Ryckigheten hos regering och riksdag, dvs regler ändras omotiverat från dag till an- nan. Jag tycker att regering och riksdag fattar snabba beslut, ej alltid väl genomtänkta. Att veta vem som ansvarar för vad. Svårt att hitta personen som skall fatta beslut eftersom helhetssyn saknas. Att kommunen försöker ta bort LSS lagen. Kommunens organisation är det svårt att lotsa rätt i. Känner osäkerhet när det gäller att hänvisa vidare. Attitydproblem i den egna organisationen och brist på samordning mellan myndig- heter. Att klara uppföljningen och en bra dokumentation. Otydlig organisation i kommunen, beställare-utförare myndighet, rörigt, ingen tar riktigt ansvar för helheten. Stor maktkamp mellan olika chefer inom olika förvaltningar, alla är rädda om sin po- sition inte om de funktionshindrade personerna. Kommunaliseringen har stökat till verksamhetsförutsättningarna. Att principer i köp-och-sälj-systemet gör att personer med funktionshinder kommer i andra hand. vet jag inte vem som skall betala för hjälpmedel, eller så krävs mycket arbete för att reda på det. Ärenden bollas mellan olika myndigheter. Att LSS:s intentioner har glömts bort, att människor inte får det stöd de behöver. Att det inte finns t.ex. bostäder att erbjuda för vissa funktionshinder p.g.a. att kom- munen inte riktigt förstår hur vissa funktionshinder fungerar. Personer med syn och hörselskador, som behöver kommunikationsrehabilitering för att tillägna sig en alternativ kommunikationsmetod som också kan användas som tolkmetod, får inte denna rehabilitering. Ingen tar på sig ansvaret. ges assistansersättning för sådant stöd som egentligen skall ligga på hemtjäns- ten. Alltför många olika personer och instanser är inkopplade. Samverkan/förståelse för varandras roll i vår myndighetsutövning. En kan vara för frisk för , för sjuk för arbetsförmedlingen, vem tar hand om helhe- ten? Jag har upplevt svårigheter i kontakten med andra berörda myndigheter då de inte är insatta i reglerna inom varandras områden och därför ibland ställer orimliga krav. När skolan lämnas ensam med svåra problem av psykisk art. Samordning av insatser från kommun och psykiatrin. Psykiatern skriver ofta bara ut medicin och har ingen kontakt med den funktionshindrade. När man pratar om valfrihet och integritet med avseende på gruppen psykiskt funk- tionshindrade blir det en stor lucka mellan lagen och praktiken. Att få ut hjälpmedel i rätt tid. Budgeten är så snäv att den inte ger utrymme för fler anställningar inom handi- kappområdet överhuvudtaget. Ett bra arbetssätt är att göra hembesök, men vi har långa sträckor här i . Inte ovanligt att jag kör i ett ärende. Det som är svårt är neddragningar inom vård, skola, kommun m.m. vilket gör att kostnaderna bollas mellan de olika myndigheterna. Att vissa handläggare lägger ekonomiska aspekter i huruvida ett beslut blir positivt eller negativt. Den ekonomiska situationen gör att man försöker skjuta över kostnader på något an- nat organ. Kommunens dåliga ekonomi som t.ex. medför att försäkringskassa tvingas betala helt vårdbidrag därför att kommunen inte kan ordna allergisanerad dagisplats.