sou · GMB3139 · 1999-01-01 00:00:00 — För en tolk som inte är insatt i svensk handikappsyn kan det vara komplicerat att översätta ett ord eller ett resonemang med rätt valör och rätt värdering. Den som tolkar mellan svenska och spanska ska exempelvis veta att det har bety- delse om man väljer begreppet minusválidoseller discapacitados när man talar om personer med funktionshinder. Många länder har inte några motsvarigheter till de svenska begreppen och före- teelserna på handikappområdet och då har landets språk inte hel- ler några ord. Tolkar löser ibland sitt problem genom att bara använda de svenska orden för begrepp som försäkringskassa, ha- bilitering eller LSS. Det betyder att invandraren som får tolkhjälp lär sig de svenska orden, men kanske aldrig får någon information om vad orden står för. Det är god tolksed att vara neutral, att tolka det som sägs och inte göra några egna kommentarer, vilket kan bli ett dilemma. Många tolkar väljer att försöka förklara när nå- gon av parterna inte verkar förstå. För att skapa förutsättningar för ett förtroendefullt samtal är det nödvändigt att respektera önskemål om tolk från den besö- kande personen. En muslimsk kvinna vill kanske ha en kvinnlig tolk, för att slippa vara beslöjad under samtalet. Önskemålen kan också ha direkt politisk bakgrund. En tolk som talar samma språk tillhör kanske en grupp som betraktas som fiende i hemlandet. Att använda en tolk från personens egen grupp kan också ha kompli- kationer. Människor kan känna sig hämmade och inte vilja berätta allt om sin sjukdom eller hemsituation om tolken kommer från deras egen invandrargrupp. finns det en rädsla att det man berättar ska spridas i gruppen, trots att tolken har tystnadsplikt. I samtal med personer som möter invandrare med funktions- hinder i sitt arbete framgår det att man gärna tar en tvåspråkig kollega till hjälp med tolkning och kulturöversättning. Det är ofta enkelt att arrangera, kollegan finns på plats, känner till verksam- heten bättre än en utomstående tolk och är till skillnad från tolken oförhindrad att delta i samtalet. Att ta hjälp av en kollega kan vara en bra lösning i enstaka fall, men ska inte vara en reguljär ordning för tolkning. Det har ett mycket stort värde att det finns tvåspråkiga personer i alla yrken i arbetslivet, men inte för att de ska hjälpa sina kolleger att tolka, utan därför att deras kunskaper behövs och ska användas i det svenska samhället. Det gäller även tvåspråkiga personer med olika funktionshinder. För invandrare, med eller utan funktionshinder, har det en psykologisk betydelse att se människor från sina egna länder exempelvis på de myndig- heter de besöker. Det behövs ett särskilt gott samarbete mellan olika huvudmän och myndigheter för att stödet till invandrare med funktionshinder ska bli bra. För invandrare är det också särskilt viktigt att det upprät- tas individuella planer i samarbete mellan den person det gäller och de inblandade myndigheterna. På en del platser har man formaliserat samarbetet mellan myn- digheter med särskild tanke på invandrarfamiljer. Det kan vara exempelvis omsorgen, barnomsorgen, , LSS-hand- läggningen, , invandrar- och flyktingmottag- ningen samt särskolan som har mer eller mindre nära kontakt med varandra. Ett habiliteringscenter i ett område i där det bor många invandrare har möten med sina närmaste samarbets- partners en gång varje termin. De har också gemensamma utbild- ningsdagar och samarbetar i stödet till enskilda familjer. Habiliteringspersonalen och LSS-handläggaren gör ofta gemen- samma hembesök. De anställda anser att det är nödvändigt att alla som möter en familj vet vad de andra gör, så att de kan ge famil- jen samma budskap. Det har blivit lättare för familjerna att få kontakt med rätt person, och de behöver inte så ofta råka ut för budskap som: Det där har inte vi ansvar för. Du får ringa kom- munen. Är det likadant för svenskarna? När en person med funktionshinder från ett annat land råkar ut för dåligt bemötande kan det ligga nära till hands för personen att tolka det som diskriminering på grund av ursprunget, även om det i själva verket är ett bemötande som många människor med funk- tionshinder, även svenskar, utsätts för. En invandrarfamilj som har ett barn med Downs syndrom sökte helt vårdbidrag. Familjen fick ett halvt vårdbidrag med beskedet att man inte kan få ett helt när man har barn med Downs syndrom. träffade mamman en grupp svenska mammor som hade barn med samma diagnos och alla hade helt vårdbidrag. Varför hade invandrarmamman fått mindre? Berodde det på att hon inte kan föra sin egen talan och göra en skriftlig beskrivning av barnets och familjens på samma sätt som många svenska familjer kan? Det är naturligt om den mamman känner sig diskriminerad, även om hon vet att många svenskar har liknande erfarenheter. Samtal med invandrare tyder på att det är viktigt för många att få klarhet i orsakerna till dåligt bemötande, och att de därför för- söker tänka sig in i hur det är för svenskar i samma situation. En kvinna från säger med hjälp av tolk: Jag har hört att svenskar också får ta reda på vilka rättigheter deras barn har och sedan ringa och tjata för att barnen ska få det stöd de behöver. Jag förstår att det är jobbigt för dem också, men de kan i alla fall ringa och tjata. Jag kan inte det. Våra ärenden hamnar sist därför att vi inte hör av oss och tjatar. mer kontakt med svenska familjer skulle vi veta mer. viskulle behandlas mer jämlikt och bli tagna mer på allvar då. En man från berättar att han känner sig hemma här i utom de gånger han försöker tala med oförstående myn- dighetspersoner: Då känner jag mig som utlänning, för de använder ett språk som jag inte förstår och det känns som om de inte förstår mig heller. Jag tror inte att de vill förstå eller bli förstådda. Men många människor som är födda i kanske också känner sig som utlänningar i sådana situationer! Det är mycket få invandrare med funktionshinder som är med- lemmar i handikapporganisationerna. En förklaring är att det inte finns någon folkrörelsetradition i de länder som de flesta kommer från. Det kan vara svårt för människor från dessa länder att över huvud taget få grepp om vad en handikapporganisation är och förstå innebörden i intressepolitiskt arbete. Många har svårt att skilja på intresseorganisationer och myndigheter. I många länder är det dessutom farligt, eller till och med förbjudet, att organisera sig för att driva politiska eller intressepolitiska frågor. Det är långt ifrån givet att människor som kommer till och har ett funktionshinder eller har ett barn med funktionshinder får veta att det finns en organisation som arbetar med frågor som är viktiga för dem. Det krävs att någon av de få svenskar de får kontakt med berättar det och hjälper dem till en kontakt. Detta sker sällan på flyktingförläggningarna eller i Sfi-undervisningen. När familjen sedan bosätter sig i en kommun är vardagen fylld av att lära sig svenska, skaffa arbete, ha kontakt med myndigheter för att få det stöd man behöver och att lära sig allt som behövs för att tillvaron ska fungera. För människor som får ett funktionshinder sedan de bosatt sig i är situationen lite annorlunda. De får ofta, men inte alltid, kontakt med rehabilitering, hjälpmedelscentral osv. och träffar kanske på det sättet medlemmar i någon handikapporganisation. Den som har bott i har också hunnit bli bekant med det svenska samhället. Det är inte lätt för de få invandrare som söker sig till handi- kapprörelsen att få kontakt med de svenska medlemmarna. Språ- ket, organisationskulturen, umgängesformerna, allt är främmande. har det startats flera projekt där handikapporganisa- tioner och invandrarorganisationer samarbetat för att stödja in- vandrare och intressera dem för att bli medlemmar i ett handikappförbund. De projektansvariga har känt av att det är svårt att nå människor, och i ett fall valde man att lämna tillbaka projektpengarna därför att man inte uppnådde det man ville med arbetet. Att det är svårt att nå invandrare beror bland annat på att varken handikapporganisationerna eller invandrarorganisatio- nerna känner till vilka invandrarna är och var de finns. Det är också svårt att få hjälp av kommuner och landsting för att få kontakt med enskilda personer. Handikapporganisationer och in- vandrarorganisationer är inte bekanta med varandras arbetssätt och har än så länge ingen tradition i att samarbeta med varandra. Men båda är viktiga för invandrare med funktionshinder. I handi- kapprörelsen får de bland annat möjlighet att lära känna svenskar med funktionshinder och delta i det svenska handikappolitiska arbetet. Organisationerna för invandrare och personer med funk- tionshinder behöver fortsätta att pröva olika samarbetsformer. Några aktuella projekt på området ska nämnas här. Nätverk för invandrare med funktionshinder Genom det projekt som SIOS och drivit för att stödja invand- rarbarn med funktionshinder och deras familjer har det bildats nätverk inom olika språkgrupper av vuxna med funktionshinder och föräldrar. Det finns nätverk för personer från , , , , , , och Bosnien. Nätverken har få medlemmar och svårt att nå ut till personer med funktionshinder från sina respektive länder. De har inte heller några resurser att bedriva verksamhet. I handikapporganisation- erna finns det enstaka nätverk för invandrargrupper, exempelvis intressegruppen för kurder inom . finns det också en grekisk förening för personer med funktionshinder. Gemenskapen i nätverken kan göra det lättare för enskilda per- soner att få kontakt med de svenska handikappor- ganisationerna. Men nätverken har ingen självklar hemvist i någon särskild handikapporganisation eftersom medlemmarna har olika funktionshinder. Nätverken bygger på att medlemmarna har ett gemensamt språk, medan svenska handikapporganisationer utgår från ett gemensamt funktionshinder. , ungdomar och vuxna, FUB, har haft ett projekt där man börjat bygga upp ett nätverk av personer i sina länsföreningar för att nå invandrare med utveck- lingsstörning och deras familjer. Under projektarbetet konstaterade man att informationen till invandrare med funk- tionshinder är dålig. De föräldrar som projektet fått kontakt med har varit mycket tacksamma över att få kännedom om det sam- hällsstöd som finns. I projektet har man sammanställt information om de vanligaste samhällsinsatserna för personer med utveck- lingsstörning, om vad utvecklingsstörning är och om hur FUB arbetar. Det har översatts till tio språk och beställs av bland annat kommuner, sjukvården, habiliteringen och FUB-föreningarna. Projektet har fått en del ringar på vattnet. Allmänna arvsfonden fördelade 1994 till projekt för att förbättra delaktigheten i samhället för människor med funktionshinder från andra länder. Några studieförbund, Handikappförbundens samarbetsorgan, , , hörselskadade och språkstörda barn, , Svenska epilepsiför- bundet, och m.fl. fick projektanslag. har också in- rättat en grupp som granskat de speciella svårigheter som invand- rare med synskador har i och föreslagit förbundet en rad frågor att arbeta intressepolitiskt med. Behov, men också resurser Människor som har funktionshinder och kommer från andra län- der möter många svårigheter. Det är nödvändigt att peka på pro- blemen så att livsvillkoren kan göras bättre. De förändringar i bemötande som behövs är först och främst desamma som behövs för alla människor med funktionshinder, till exempel större ly- hördhet hos myndigheterna för människors egna uppfattningar om sina hjälpbehov. Skillnaden mellan invandrare och infödda svenskar är att invandrare ofta är ännu mer utsatta när stödet inte fungerar och att varje förbättring därför betyder mer för dem. Det gäller myndigheternas respekt för domar som ger rätt till insatser, informationen om samhällets stöd, rätten att slippa vänta i måna- der på att få den hjälp man behöver, förbättringar i skolan, så att alla barn kan få det pedagogiska stöd de behöver osv. Andra förändringar behövs särskilt för invandrare med funk- tionshinder. Ett bättre mottagande för asylsökande, kunskaper om funktionshinder på flyktingförläggningarna, undervisning i svenska som tar hänsyn till människors olika behov är bara några exempel. Men det är också nödvändigt att vända på perspektivet, så att man inte bara ser problemen och behoven. Hos människor med funktionshinder från andra länder finns mängder med kompetens och styrka. Inte minst deras tvåspråkighet skulle exempelvis kunna komma samhället till godo i olika sammanhang. Många har både yrkesutbildning och arbetserfarenhet från sitt hemland som de kan bidra med i om de praktiska omständigheterna anpassas. De som varit här kan bli lotsar in i det svenska samhället för nyanlända flyktingar från samma land. Det bästa sättet att förbättra bemötandet och minska utsattheten och diskrimineringen för människor med funktionshinder är att öppna samhället för delaktighet i alla sammanhang, och det gäller både dem som är födda i och dem som har ett annat ursprung. Ett samhälle för alla , slutbetänkande SOU 1992:52. , , Att vara invandrare och döv - en dubbel ut- maning? och museum 1991. , och , , Blandsverige. Kulturskillnader och kulturmöten 1988. Flyktingbarnens behov av stödinsatser. Får invandrare med handikapp rätt hjälp? Vägledning för auktoriserade tolkar . Kommerskol- legium 1987. Invandrare i vård och omsorg - en fråga om bemötande av äldre . Rapport till Utredningen om bemötande av äldre SOU 1997:76. Invandrare med funktionshinder. Slutrapport om projektet arbete invandrar- och handikapporganisationer i stödet till invandrarelever med funktionshinder. SIOS och 1998. Invandrares hälsa och sociala förhållanden . , Hannelotte, Invandrarna i socialförsäkringen. Sjuk- skrivning, rehabilitering och förtidspensionering under Kommunens stöd till personer med funktionshinder som har ut- ländsk bakgrund . , , , , Özmen, , Att inte vara stöpt i samma form. Om kulturmöten och funktionshinder . i skolan 1997. Levnadsförhållanden hos fyra invandrargrupper födda i , , och . , och Runfors, , Exotiskt eller oetiskt? Vård- personal talar om sitt arbete med invandrarpatienter. och Museum i Bot- kyrka 1993. Mannerfeldt, , Kropp, handikapp, hälsa i ett mångkultu- rellt perspektiv. Mångkulturellt centrum 1995. Mångfald och ursprung. Rapport från ett multietniskt . Rapport och förslag till beslut. Synska- dades riksförbund 1998. Statligt stöd till rehabilitering av tortyrskadade flyktingar m fl . Sundquist, och , Sämre somatisk hälsa hos utlandsfödda. nr 10 1998. Söderlindh , Invandringens psykologi. , och , , När ohälsan tiger still eller talar bruten svenska. nr 13 1998.