sou · GMB3104 · 1999-01-01 00:00:00 — Reglerna om rehabilitering återfinns som tidi- gare nämnts i 22 kap. AFL och omfattar i grunden alla försäkrade. Den arbetslivsinriktade rehabiliteringen, som vi i första hand granskar, byg- ger på att den försäkrade är arbetstagare och har en arbetsgivare. I det följande kallas den försäkrade därför genomgående för arbetstagare. Enligt reglerna i 22 kap. AFL ska arbetsgivaren – om det inte fram- står som obehövligt – påbörja en rehabiliteringsutredning när arbets- tagaren till följd av sjukdom har varit helt eller delvis frånvarande från sitt arbete i följd. En rehabiliteringsut- redning kan även initieras om arbetstagarens arbete ofta har avbrutits av kortare sjukperioder. Arbetstagaren har också rätt att vid sjukdom själv initiera en rehabiliteringsutredning hos arbetsgivaren. Arbetsgivaren ska tillställa rehabiliteringsutred- ningen för anmälan om visst sjukfall. I de fall arbetstagaren själv initierat utredningen har han eller hon själv att verka aktivt och lämna en framställan om utredning till arbetsgivaren, som från den dag som framställan gjordes av arbets- tagaren har att skicka in utredningen till kassan. Bestämmelserna om rehabilitering i AFL b ygger på att arbetsgiva- ren har en skyldighet att klarlägga rehabiliteringsbehovet vid arbets- tagarens sjukdom och även påbörja en rehabiliteringsutredning samt sända in utredningen till . För arbetstagaren innebär det en trygghet att han eller hon har rätt att få sin situation utredd och sitt behov av rehabilitering klarlagt oavsett hur rehabiliteringsbehovet har uppstått. Arbetstagaren ges även rätt att på eget initiativ få arbets- givaren att upprätta en rehabiliteringsutredning när han eller hon har drabbats av sjukdom. Arbetsgivaren har dock alltid rätt att underlåta att påbörja sådan utredning om det framstår som obehövligt. Om arbets- tagaren själv anser sig ha ett rehabiliteringsbehov har han eller hon rätt att vända sig till som kan överta ansvaret för rehabi- literingsutredningen, om det finns skäl till det. Bestämmelserna i 22 kap. AFL ger arbetstagaren möjligheter till rehabiliteringsinsatser. Arbetstagaren har enligt lagen rätt att erhålla in- satser om sådana bedöms behövliga av arbetsgivaren, försäkringskas- san m.fl. Det är tänkt att rehabiliteringsinsatserna ska erbjudas arbets- tagaren. Av arbetstagaren krävs det att han eller hon medverkar aktivt och lämnar upplysningar i rehabiliteringsprocessen, men det är således någon annan som driver denna. I betänkande (SOU 1998:41) Tidig och samordnad rehabilitering angavs i specialmotiveringen till författnings- förslagen bl.a. följande om den försäkrades ställning i rehabiliterings- arbetet (s. 398–400). Det är individen som står i centrum i rehabilite- ringsprocessen. Det är varje individs specifika förutsättningar och be- hov som styr dennes rehabilitering. Det är därför naturligt att rehabili- teringsåtgärderna ska planeras i samråd med honom. Vidare anges att den försäkrade naturligt får ett ansvar för att medverka i kartläggningen och lämnar information som behövs. Oavsett vilka åtgärder som sätts in eller kvaliteten på dem, är de tämligen verkningslösa utan den försäk- rades aktiva medverkan. Han ska därför åläggas en skyldighet att efter bästa förmåga medverka i den rehabiliteringsåtgärd som tillhandahålls honom. De rättigheter eller snarare möjligheter till rehabilitering som arbetstagaren har ska ses mot bakgrund av hennes eller hans skyldigheter. För att rehabiliteringsarbetet ska kunna genomföras krävs att arbetstagaren inte förhåller sig passiv. Som vi tidigare nämnt krävs det aktiva insatser från arbetstagaren i så måtto att denne ska lämna erforderliga upplysningar som behövs för att klarlägga behovet av rehabilitering. Meningen är också att han eller hon efter bästa förmåga ska medverka aktivt i såväl planeringen som när det gäller att genomföra åtgärderna. Hon eller han ska vara delaktig i arbetet och även ha möjlighet att påverka inriktningen på den rehabilitering som han eller hon ska genomgå. Erfarenheter visar också att den egna motivationen och engagemanget i rehabiliteringen har avgörande betydelse för om rehabiliteringen ska lyckas. I slutändan kan inte den enskilde bestämma exakt vilka åtgärder han eller hon ska bli föremål för. Däremot kan arbetstagaren vara med och kunna påverka innehållet i de åtgärder han eller hon ska genomgå. En av grundtankarna är att rehabiliteringsåtgärderna ska planeras i samråd med den det gäller. Om arbetstagaren utan giltig orsak vägrar att lämna information som behövs för att rehabiliteringsbehovet skulle kunna klarläggas eller väg- rar att delta i rehabiliteringsåtgärder eller avbryter en redan påbörjad åtgärd har möjlighet att dra in eller sätta ned den ut- gående rehabiliteringsersättningen. I propositionen (1990/91:141) Rehabilitering och rehabiliteringser- sättning (s. 47–48) angavs särskilt angående denna sanktionsmöjlighet att det måste förutsättas att den försäkrade accepterar åtgärderna för att rehabiliteringen skulle kunna genomföras. Den försäkrades inställning till rehabiliteringen kunde dock anses klarlagd genom att det förutsattes en särskild ansökan från denne för att rehabiliteringsersättning skulle kunna utges. Om en försäkrad inte vill delta i en planerad rehabilitering medför det att denne inte heller får tillgång till de utvidgade och mera förmånliga rehabiliteringsersättningarna. Arbetstagarens ansvar för medverkan i kartläggning och att lämna in- formation får emellertid inte ske genom att den personliga integriteten åsidosätts. En viktig fråga i rehabiliteringsarbetet är därför att arbets- tagaren redan från början ger sitt medgivande till att framför allt får använda den information som berör honom eller henne i rehabiliteringssamarbetet med bl.a. arbetsgivaren, andra myn- digheter och organisationer. Den fackliga organisationen har getts en framskjuten roll i rehabili- teringsarbetet. I AFL anges att rehabiliteringsutredningen ska genom- föras i samråd med den berörda arbetstagarorganisationen under förut- sättning att arbetstagaren medger det. I förarbetena (SOU 1988:41) angavs bl.a. att en framgångsrik reha- bilitering i det enskilda fallet ofta förutsätter förändringar av arbets- uppgifter och andra åtgärder på arbetsplatsen. Arbetstagarorganisatio- nerna har kunskap och erfarenhet och kan i många fall verka som ett stöd för den enskilde medlemmen i rehabiliteringen. Regeringsrätten har i avgörandet (mål nr 10057- 1995) funnit att ställningstagande i fråga om köp av viss rehabiliteringstjänst är att anse som ett författningsenligt beslut om försäkring enligt AFL. Regeringsrättens prövning var av mer formell natur och frågan gällde endast om ställningstagande i frågan kunde ses som ett beslut enligt AFL, vilket regeringsrättens ansåg. Någon prövning i sak gjordes inte. Sjuk- och arbetsskadekommitténs, förtidspensionsutredningens och arbetsskadeutredningens förslag Sjuk- och arbetsskadekommittén (SOU 1996:113) förslog i sitt slut- betänkande En allmän och aktiv försäkring vid sjukdom och rehabili- tering (s. 164 ff) att 22 kap. 4 § AFL skulle ändras så att den enskilde eller företrädare för denne, aktivt skulle medverka i att tidigt uppmärk- samma hälsoproblem och till att tidiga och aktiva rehabiliterings- insatser vid behov påbörjades. Den försäkrade skulle även ges en uttrycklig rätt att begära en rehabiliteringsbedömning av försäkrings- kassan och detta föreslogs införas i 22 kap. 1 § AFL. Kommittén ansåg att man måste få individen mer delaktig och ta ett större ansvar i rehabiliteringsarbetet. Inte minst gällde det att uppmärk- samma ohälsoproblem samt initiera tidiga och aktiva insatser. Förelåg det en rätt för individen att få rehabilitering bör det, enligt kommitténs synsätt, innebära att den enskilde förväntades verka aktivt för att få sin rätt tillgodosedd. På det här sättet skulle man få en förväntan på att ar- betstagaren ska ta initiativ och inte bara passivt invänta andra aktörers initiativ. Redan när hälsoproblem uppstod och åtgärder behövde sättas in skulle arbetstagaren uppmärksamma arbetsgivaren på hur förhållan- dena var. Även för en arbetsgivare var det nästa alltid företagseko- nomiskt lönsamt att arbeta med förebyggande och tidiga insatser. Kommitténs förslag berördes inte närmare i den därefter följande propositionen (1996/97:63) och föranledde inte någon lagändring. (SOU 1997:166) föreslog i betänkandet Ohälsoförsäkringen – Trygghet och aktivitet att den enskilde ska k unna begära att få ett formellt beslut i rehabiliteringsfrågor av försäkrings- kassan. Om den enskilde inte var nöjd skulle kassan ompröva sitt be- slut. Omprövningen borde kunna ligga på annan behörig tjänsteman vid än den som fattade första beslutet. Försäkringskas- sans beslut ska sedan kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol i den ordning som anges i 20 kap. AFL. I propositionen (1997/98:111) Reformerad förtidspension, m.m. an- gav regeringen att mot bakgrund av pågående utredningsarbeten tog man inte ställning till förslag i frågor om rehabilitering. I sammanhanget kan nämnas att ovan nämnda förslag står i överensstämmelse med det förslag som Arbets- skadeutredningen (SOU 1998:37) i betänkandet Den framtida arbetsskadeförsäkringen angav ska gälla när det var fråga om försäk- ringskassans ställningstaganden till rehabiliteringsåtgärd på grund av arbetsskada. I proposition (1997/98:41) Socialförsäkringens administration m.m. har regeringen föreslagit att socialförsäkringsnämnderna inte längre ska fatta beslut i omprövningsärenden utan att sådan prövning läggs på tjänstemannanivå. Lagändringen beräknas träda i kraft . I proposition (1990/91:141) Om rehabilitering och rehabiliterings- insatser m.m. definieras begreppen inom rehabiliteringen (s. 34). Den medicinska rehabiliteringen avser närmast att återställa grundläggande funktioner och tillhör sjukvårdshuvudmannens ansvarsområde medan kommunerna främst svarar för frågor om social rehabilitering som ser- vice, råd, upplysning och bistånd i personliga angelägenheter. Den yrkesinriktade rehabiliteringen handhas främst av arbetsmarknadsmyn- digheterna och består av insatser som ska kunna underlätta för män- niskor med olika handikapp att få och/eller behålla ett arbete. I den yrkesinriktade rehabiliteringen ingår bl.a. åtgärder för arbetsanpass- ning, dvs. individinriktade åtgärder i den fysiska arbetsmiljön. Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) ger sjukvårdshuvudmannen ett ansvar för befolkningens hälsa men också stor frihet att utforma vården efter lokala och regionala behov och förutsättningar. Hälso- och sjukvården är organiserad i tre nivåer; primärvård, läns- sjukhusvård och regionvård. Tillsynen över hälso- och sjukvården åvilar . Tillsynen omfattar såväl föreb yggande insatser som vård, omsorg och rehabilitering. utfärdar generella föreskrifter och uppmärksammar speciellt olika riskgruppers situation. Målet för hälso- och sjukvården är god hälsa och vård på lika villkor för hela befolkningen. I planeringen och utvecklingen av hälso- och sjukvården ska sjukvårdshuvudmannen samverka med samhällsorgan, organisationer och enskilda. Sjukvårdshuvudmannen har även ansvaret för den medicinska reha- biliteringen. Till denna räknas – utöver vanlig sjukvård – undersök- nings- och behandlingsformer såsom sju kgymnastik, sysselsättnings- och arbetsterapi, tillhandahållandet av tekniska hjälpmedel. Till medi- cinsk rehabilitering räknas också rådgivning, stödåtgärder och funk- tionsprövning. Sjukvårdens rehabiliteringsmål är att så långt det är möjligt återställa funktionsförmågan. Rehabiliteringen ska syfta till att förbättra en nedsatt funktion, bibehålla en uppnådd funktion och att träna kompenserande funktion. Kommunens ansvar för social rehabilitering av den enskilde individen regleras i socialtjänstlagen (1980:620) och ärendena handläggs av socialnämnden. Övergripande mål för är att för enskilda skapa ekonomisk och social trygghet, jämlikhet i levnadsv illkor samt aktivt deltagande i samhället. Kommunerna har också ett yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver och socialnämn- den ska bl.a. stödja den enskilde genom att förmedla insatser som andra huvudmän ansvarar för. Stödet ska ges så att den enskilde inte fråntas det egna ansvaret för sin livsföring. får inte socialnämnden avstå från att träda in i svåra situationer. Var och en som för sin försörjning och livsföring i övrigt inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få sitt behov tillgodosett på annat sätt har rätt till bistånd. Under rätten till ekonomiskt bistånd faller för- sörjningsstöd och annat bistånd (olika former av social service samt vård- och behandlingsinsatser m.m.). Genom det ekonomiska biståndet ska den enskilde tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet ska ut- formas så att det stärker hans eller hennes förutsättningar att klara sin försörjning och sin livsföring. Rehabiliterings- synpunkter tilläggs stor betydelse när biståndet ska bestämmas. Det kan nämnas att för ungdomar som inte fyllt och personer i åldrarna närmast däröver ställs särskilda krav för rätt till försörjnings- stöd. Den unge ska för att ha rätt till försörjningsstödet delta i av anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet under förutsättning att han eller hon inte har kunnat beredas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd. Stödet ska i första hand utges till yngre personer som ännu inte lyckats få fäste på arbetsmarknaden eller för att komma i gång med en utbildning som kan leda till framtida arbete. Meningen är att stödet ska stärka den enskildes möjligheter att försörja sig själv. Aktiviteten ska ha ett speciellt syfte och varaktigheten bör anges i en individuell plan utformad efter den enskildes behov och med skälig hänsyn till den enskildes individuella önskemål och förutsättningar. Arbetsmarknadsorganens ansvar för rehabiliteringen sträcker sig till att tillhandahålla insatser för att den enskilde ska kunna finna, få och be- hålla ett arbete. Detta innebär i vissa fall även att förbättra den enskil- des möjligheter att motsvara arbetsmarknadens krav. Arbetsmarknadsmyndigheterna har vissa resurser för yrkesinriktad rehabilitering. Enligt 10 § förordningen (1987:405) om den arbetsmark- nadspolitiska verksamheten utgör yrkesinriktad rehabilitering sådan utredande, vägledande och förberedande verksamhet som arbetsmark- nadsverket bedriver i syfte att pröva och förbättra yrkesobestämda och arbetshandikappade personers förutsättningar för arbete. Yrkesinriktad rehabilitering bedrivs vid arbetsmarknadsinstituten. Verksamheten består av arbetsprövning och arbetsträning. Arbetsprövningen syftar till att kartlägga individens intressen och anlag samt fysiska, psykiska och sociala funktions- och arbetsförmåga i förhållande till kraven och utvecklingen på arbetsmarknaden. Arbetsprövning och arbetsträning utgör ett led i den totala rehabiliteringen av individen. 2.7Hur tryggas arbetstagarens försörjning under sjukdom och rehabilitering ? Genom lagen (1991:1047) om sjuklön/SjLL har en anställd rätt till ersättning i form av sjuklön från arbetsgivaren efter karensdagen. Sjukanmälan beträffande en anställd som omfattas av bestämmelserna om sjuklön görs direkt till arbetsgivaren. SjLL innehåller inte någon definition av sjukdomsbegreppet. Enligt förarbetena till SjLL ska dock begreppet tolkas på samma sätt som vid tillämpningen av sjukpenningreglerna i AFL. I SjLL krävs däremot inte att arbetsförmågan är nedsatt med viss andel. Arbetstagaren ska enligt SjLL vara helt eller delvis förhindrad att utföra sitt vanliga eller därmed jämförligt arbete. Arbetstagarens rätt till sjuklön gäller fr.o.m. av anställningsförhållandet. Gäller anställningen än en må- nad har den anställde rätt till sjuklön först efter 14 dagars anställning. Upphör anställningen bryts sjuklönerätten. Uppdragstagare och egen- företagare omfattas inte av sjuklönereglerna. För dessa grupper gäller AFLs regler om sjukpenning. Arbetsgivarna har enligt 12 § SjLL skyldighet att lämna uppgifter om sjukfall, som givit rätt till sjuklön. Ytterligare bestämmelser finns i föreskrifter (RFFS 1991:26) om uppgiftsläm- nande enligt 12 § andra stycket SjLL. De sjukfall som avslutats inom ramen för sjuklöneperioden ska rapporteras senast månaden efter den månad under vilken sjuklöneperioden avslutats. I förarbetena till lagstiftningen (proposition 1990/91:181 Om sjuk- lön m.m. och i socialförsäkringsutskottets betänkande 1990/91:SfU 18) anges i huvudsak fyra olika skäl till varför arbetsgivarna ska avisera sjuklöneperioder. Det ger underlag för statistik över sjukfrånvaron, re- habilitering (sjukhistorik för de försäkrade), kontroll gentemot annan utbetalad ersättning enligt AFL och förebyggande åtgärder på arbets- platsen. Hel sjukpenning är av den sjukpenninggrundande inkoms- ten (SGI) dividerad med 365. Vid beräkningen av SGI bortses från sådan inkomst av anställning och annat förvärvsarbete som överstiger basbeloppet. SGI är enligt 3 kap. 2 § AFL den årsinkomst i pengar som den försäkrade tills vidare kan antas få. Sjuk- penning kan utges som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels för- mån. Det finns särskilda karensbegränsande regler för dem som är sjuka ofta. Ett allmänt högriskskydd gäller om en försäkrad gått miste om sjukpenning för den första sjukdagen under sammanlagt . Den försäkrade får därefter ersättning i sjukperioden. Egenföretagare med karenstid av 3 eller omfattas inte av det allmänna högriskskyddet. Efter ansökan till kan ett särskilt högriskskydd beviljas en försäkrad som lider av sjukdom som kan antas medföra ett större antal sjukperioder med rätt till sjukpenning under en tolvmå- nadersperiod. För dessa försäkrade täcks karensdagen i varje sjukfall med sjukpenning. För att motverka att vissa arbetstagare genom avtal tillförsäkras en högre kompensationsnivå vid sjukdom än andra grupper i samhället finns det särskilda regler i AFL om minskning av sjukpenning i vissa fall. De gäller när den försäkrade under sjukdom får lön från arbets- givaren som han eller hon får sjukpenning enligt AFL eller ersättning från avtalsförsäkring eller att lönen/ersättningen överstiger en viss nivå. Syftet med minskningsregeln är att kompensationen för försäkrade vid sjukfrånvaro inte ska bli högre än vissa bestämda nivåer. Reglerna innebär att sjukpenningen minskas i den mån den försäk- rade får en lön av arbetsgivaren under sjukdom som överstiger 10 pro- cent av vad den försäkrade skulle ha fått i lön om han varit i arbete. Ersättning från all kollektivavtalad gruppsjukförsäkring ska i detta sammanhang likställas med lön från arbetsgivaren under sjukdom. Det betyder att den försäkrade får ha högst kompensation för sitt inkomstbortfall under sjukdom i form av sammanlagd sjukpenning och lön. Enligt 22 kap. 1 § AFL har en försäkrad som är inskriven hos allmän försäkringskassa eller har rätt till sjukpenning enligt 3 kap. 1 § andra stycket AFL (åldersvillkoret, ) möjlighet till rehabili- tering och rätt till rehabiliteringsersättning. Den ekonomiska förmånen är dels en ersättning för inkomstbortfall, dels en ersättning för vissa kostnader som uppstår på grund av rehabiliteringen. I 22 kap. 9 § AFL anges att har att utge rehabili- teringsersättning när en försäkrad, vars arbetsförmåga till följd av sjuk- dom är nedsatt med minst en fjärdedel, deltar i arbetslivsinriktad reha- bilitering som avser att förkorta sjukdomstiden eller helt eller delvis förebygga eller häva nedsättning av arbetsförmågan. Arbetsförmågan ska för rehabiliteringsåtgärden anses nedsatt i den mån den försäkrade på grund av åtgärden är förhindrad att förvärvsarbeta. Rehabiliteringsersättning består av rehabiliteringspenning och sär- skilt bidrag. Det särskilda bidraget anges närmare i förordningen (1991:1321) om rehabiliteringsersättning. Särskilt bidrag kan lämnas för vissa kursavgifter, kostnader för tal- och punktskriftböcker, läro- medel, resekostnader och i form av traktamenten. Utöver rehabiliteringsersättning kan betala ersätt- ning för arbetshjälpmedel som behövs som ett led i rehabiliteringen av en förvärvsarbetande försäkrad, se förordningen (1991:1046) om ersättning från sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän för- säkring i form av bidrag till arbetshjälpmedel. Rehabiliteringspenningen, som uppgår till av SGI och är identisk med sjukpenningen, ska täcka den inkomstförlust som uppstår för en försäkrad som deltar i en rehabilitering och det särskilda bidraget ska täcka kostnader som uppstår i samband med rehabili- teringen. 2.7.3Sjukersättning grundad på kollektivavtal Vid sidan av de ersättningar som betalas ut från den allmänna försäk- ringen vid sjukdom förekommer ersättningar som grundas på olika överenskommelser i kollektivavtal. Reglerna för rätt till ersättning från kompletterande skydd enligt kollektivavtal bygger på samma principer inom alla avtalsområden. Privatanställda arbetare - avtalsgruppsjukförsäkring (AGS) Ersättning från AGS under sjukpenningtid utges fr.o.m. den femtonde dagen t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Ersättning lämnas av den sjukpenning som den försäkrade erhållit från (vilken motsvarar ett tillägg på av SGIn). Efter den nittionde dagen i sjukperioden lämnas ingen dagersättning. Månadsersättningen uppgick för den som insjuknat efter och beviljats sjukbidrag/förtidspension enligt AFL till exempelvis , om den försäkrades SGI var 90 000 kro- nor, och till om SGIn var . Privatanställda tjänstemän – sjuklön enligt avtal samt ITP-sjukpension Enligt regler som gäller fr.o.m. har en privatanställd tjänsteman rätt till sjuklön enligt avtal från arbetsgivaren fr.o.m. den femtonde t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Sjuklönens storlek bestäms genom att ett sjukavdrag görs på lönen. Sjukavdraget per dag beräknas så att den totala ersättningen i form av sjukpenning från AFL och sjuklön från arbetsgivaren blir på lönedelar såväl över som under 7,5 basbelopp. Statsanställda – sjuklön enligt avtal samt sjukpension enligt PA –91 Enligt regler som gäller fr.o.m. har en statsanställd tjänsteman rätt till sjuklön enligt avtal från arbetsgivaren fr.o.m. den femtonde t.o.m. den nittionde dagen i en sjukperiod. Sjuklönens storlek bestäms genom att ett sjukavdrag görs på lönen. Sjukavdraget per dag beräknas så att den totala ersättningen i form av sjukpenning från AFL och sjuklön från arbetsgivaren blir på lönedelar såväl över som under 7,5 basbelopp. Kommunalt och landstingskommunalt anställda – sjuklön enligt avtal, AGS – KL samt PA – KL Enligt regler som gäller fr.o.m. utges efter perioden med sjuklön enligt lag sjuklön enligt avtal t.o.m. den Fr.o.m. den 15:e kalenderdagen utges sjuklön till arbets- tagare så att den totala kompensationsnivån blir t.o.m. dag 90 och fr.o.m. dag 91 . Vi noterar i detta sammanhang också att det finns andra kompletterande ersättningar. Dessa är bl.a. komplettering i form av sjukpenningförsäkring som finansieras av arbetsgivaren och som inte grundas på kollektivavtal, gruppsjukförsäkring, individuell sjukför- säkring, förtidskapital i grupplivförsäkring, förtidskapital i individuell livförsäkring (eller andra former som bygger på liknande konstruk- tioner), ersättning för inkomstförlust i kollektiva eller individuella olycksfallsförsäkringar samt premiebefrielseförsäkring. Vi beskriver inte dessa kompletterande ersättningar närmare. 3EG-rätten och internationella konventioner samt utblick mot några europeiska länder Arbetsmiljöfrågorna utgör en viktig del av den s.k. sociala dimensionen av den gemensamma marknad som upprättats inom EG. Genomfö- randet av de fyra friheterna, fri rörlighet för varor, tjänster, kapital och personer, ska ske jämsides med att levnads- och arbetsvillkoren för medborgarna i EU-länderna förbättras. Det innebär att sämre sociala villkor, t.ex. dålig arbetsmiljö, inte får vara ett konkurrensmedel på den gemensamma marknaden.