sou · GMB324d2 · 1999-01-01 00:00:00 — I kapitel 2 13 § i förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen anges att den som fiskar med rörliga redskap i vatten som är fritt för var och en begränsas fisket genom att endast nät, långrev, ryssja, bur, handredskap och håv får användas. Vidare begrän- sas användningen till endast sex redskap . prövar frågor om undantag från redskapsbegränsningen. Normalt sett krävs dock yrkesfiskelicens för fiske utöver det som här a nges. Vad som menas med fasta redskap definieras i 7 § fiskelagen. Defi- nitionen gör det möjligt att särreglera användningen av dessa ofta stora och mängdfångande redskap. I §§ 10 och 11 fiskelagen föreskrivs om tillståndsplikt för fiske med fasta redskap utan stöd av enskild rätt samt för utsträckning av sådana redskap från enskilt vatten ut i allmänt vat- ten. Av 2 kap. 2 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinä- ringen framgår att prövar frågor om tillstånd och att så- dant, med vissa undantag, får beviljas endast fiskare som bedriver yr- kesmässigt fiske. I föreskrifter (FIFS 1993:30) om fisket i och med angränsande sötvattensområden har även införts tillståndsplikt för fasta redskap på enskilt vatten. Skälet till detta är att fisket på enskilt vatten på i princip är lika fritt som fis- ke på allmänt vatten, enda undantaget är fiske efter ostron. Enligt 13 § fiskelagen har utländska medborgare rätt att fiska med handredskap i samma utsträckning som svenska medborgare. Övrigt fiske utan stöd av enskild rätt är tillåtet i den mån regeringen bestämmer. Stadigvarande bosatta utländska medborgare har samma rätt som svens- ka medborgare. prövar frågor om tillstånd till fiske för utländska medborgare och som avser annat än yrkesmässigt fiske enligt 2 kap. 4 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen. I budgetpropositionen 1995/96 uttalades att insatser för utveckling av fritidsfiske och fisketurism bör beaktas men med hänsyn till tillgängliga resurser och den gemensamma fiskeripolitikens krav. Det finns inte nå- gon lagstiftning som reglerar fördelningen av fiskresursen mellan yrkes- fiske och fritidsfiske i andra inlandsvatten än i de . Enligt nuvarande definition omfattar fritidsfisket både sportfiske och husbehovsfiske. Insatser för fisketurism ingår bland de satsningar som får stöd genom . Ansvaret för den regionala utvecklingen av fisketurismen åvilar läns- styrelserna. Många län har även en lång erfarenhet av fisketurism. 1996/97:1 konstaterade regeringen i sin sammanfattning av ansla- get C1 att fritidsfiske och fisketurismens utvecklingspotential är en fråga som berör regionala och lokala aktörer, bl.a. länsstyrelserna. Enligt 22 § fiskelagen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om skyldighet för den som bedriver yr- kesmässigt fiske att lämna uppgifter om fångst, redskap och fångstom- råde. meddelar sådana föreskrifter (FIFS 1995:23) om kontroll på fiskets område. De nationella föreskrifterna om uppgiftsläm- nande behövs både för att verkställa EG:s kontrollförordning ( 2847/93) och för det yrkesmässiga fisket inom sötvattenso mrådet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, enligt 23 § fiskelagen, meddela föreskrifter om hur fiskeredskap och vatten- bruksanläggningar skall märkas samt hur fiskeredskap skall märkas av innehavare. Märkningstvång utgör ett nödvändigt komplement till före- skrifterna om yrkesfiskelicens och redskapsbegränsningar. har meddelat föreskrifter om märkning av redskap som används vid fiske och för utmärkning av fiskeredskap och vattenbruksanläggningar (FIFS 1994:14). Enligt 34 § fiskelagen föreskrivs att för tillsyn över efterlevnaden av lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av den får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer utse fisketillsynsman. I 5 kap. 2 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen bemyndigas att förordna fisketillsynsmän. har med stöd av 6 kap. 8 § fiskelagen utfärdat föreskrifter (FIFS 1985:3) om fisket ill- synsmän. Den myndighet som regeringen bestämmer får meddela de föreläg- gande och förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som medde- las med stöd av den skall efterlevas, 35 § fiskelagen. Enligt förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen 5 kap. 3 § får och meddela sådana förelägganden och förbud. I svensk lagstiftning finns specifika regler och förbud mot fiske endast i ett fåtal fall. Regleringen i allmänna vatten omfattar endast vissa meto- der för fisket samt den beståndsuppskattning som kan genomföras ge- nom undersökningsverksamheten inom . Genom avgräns- ning av normgivningsrätt överlämnades ansvaret för be- ståndsvården i de flesta insjövatten till fiskevattenägarna. I proposition (1992/93:232) om fiskelag, m.m. anför statsrådet att "när det gäller andra insjövatten än de bör som princip gälla att fiskevattenägarna tar ansvaret för beståndsvården utan någon särskild reglering. Därmed bör enligt statsrådet en inte obetydlig del av det nuvarande regelbeståndet kunna undvaras." Inriktningen i den nya fiskelagen har varit att samla reglerna nationellt, begränsa föreskrifterna och inte fortsätta med en uppdelning genom länsvisa länsfiskestagor. Trots en större betoning på vikten av fiskevård för att stärka ett håll- bart fiske och behålla den biologiska mångfalden har staten inte några instrument att tillgå för att föregripa utfiskning eller kraftig minskning av bestånden. Enligt 29 § fiskelagen gäller att om den som har fiskerätt i enskilt vatten och vansköter fisket genom att fiska för mycket eller för lite får förelägga honom att bedriva fisket på sätt som be- hövs. kan åberopa denna vanhävdsparagraf och om skadan är mycket omfattande men då är det oftast för sent att återställa fisket. Paragrafen har inte använts. Ett problem i sammanhanget kan vara att det finns olika typer av ägandeförhållanden, enskilt ägande, samfällt ägande, enskilda ägare som bildat fiskevårdsområde m.m. Om ett vatten som är utsatt för misshus- hållning när det gäller fisket och vanhävdsparagrafen därför borde till- lämpas, kan detta inte alltid ske därför att fisket ägs gemensamt och det finns inte någon enskild person att rikta föreläggande emot. När det gäller utplantering av fisk gäller EU:s habitatdirektiv. Över- klagningar angående utsättningar har ökat starkt. När myndigheternas normgivningsrätt inom stora delar av sötvattensom- rådena försvann fick lagen (1981:533) om fiskevårdsområden större be- tydelse. Lagen tillkom i syfte att samordna fiskets bedrivande och fiske- vården samt att främja fiskerättsägarnas gemensamma intressen. Bak- grunden är att så långt möjligt undanröja de hinder för ett rationellt fiske och en ändamålsenlig fiskevård i sötvatten som uppdelningen av det en- skilda fisket på många delägare innebär. Genom lagen erbjuds fiskevat- tenägarna en möjlighet till ändamålsenlig gemensam förvaltning av sina vatten. Enligt 10 § lagen om fiskevårdsområden görs ansökan om bildande av fiskevårdsområde hos . Frågan om bildande av ett fis- kevårdsområde skall sedan utredas vid en förrättning, såvida det inte är uppenbart att förutsättningar för bildande saknas. får dock utan föregående förrättning besluta att bilda ett fiskevårdsområde, om alla ägarna av fisket är ense om detta (12 §). Av stadgan för en fiske- vårdsområdesförening skall framgå grunderna för fiskets nyttjande och fiskevården (18 §), däribland frågan om huruvida föreningens verksam- het skall vara begränsad till fiske med vissa redskap eller till fiske efter vissa fiskarter. skall föra register över sina beslut enligt lagen om fis- kevårdsområden, 6 kap. 7 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen. Ytterligare föreskrifter om verkställighet av lagen får meddelas av som har utfärdat föreskrifter (FIFS 1982:3) om fiskevårdsområden. Enligt bedömning har det visat sig att de möjligheter som lagen om fiskevårdsområden erbjuder och den omfattning i vilken fiskevårdsområden har bildats inte fullt ut tillgodoser de allmänna intres- sena i sådana inlandsvatten som klassats som riksintressanta med hänsyn till fritidsfisket eller som har skyddsvärda arter eller stammar. Enligt regleringsbrev får anslaget C4, Fiskevård bev iljas till tre typer av insatser: bildande av fiskevårdsområdesföreningar, länsstyrel- sernas fisketillsyn samt till biotop- och fiskevård såsom utsättningar av angelägna arter och för att bevara hotade fiskarter. Till besluten rörande bildande av fiskevårdsområde fogas villkor om upplåtelse av fiske till allmänheten. Anslaget uppgår t ill . I propo- sitionen (prop. 1997/98:2) Hållbart fiske och jordbruk re dovisar rege- ringen en ökad satsning på en förbättrad fiskevård. skall genom tillämpning av försiktighetsprincipen verka för ett långsiktigt och eko- nomiskt bärkraftigt fiske genom att integrera miljöaspekter och beakta ekologiska krav. Insatsområdena är desamma som tidigare men förstärk- ningen skall riktas mot fiskevårdsinsatser, främst i kustområdena och i de samt i förhållande till det fria handredskapsfisket. I budgetpropositionen (prop. 1997:98:1) tillförs anslaget C4 ytterligare och uppgår därmed sammanlagt t ill . Handläggning av bidragsärenden regleras i Förordningen ( 1985:145) om statsbidrag till fritidsfisket inom vissa områden och Förordningen (1985:440) om statsbidrag till fritidsfisket. Genom ändring i sistnämnda förordning (1990:478) upphörde mö jligheten att lämna statsbidrag till bildande av fiskevårdsområden. Bidrag fick dock även i fortsättningen lämnas i de fall ansökan om bildande hade gjorts före den Genom regleringsbrevet har det blivit möj- ligt att lämna bidrag även i de fall där ansökan har inkommit efter sep- tember 1990. 7.7Utplantering och odling av fisk Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 28 § fiskelagen meddela föreskrifter om krav på särskilt tillstånd och om villkor för att fisk skall få sättas ut, flyttas eller odlas. Fisk får utplante- ras eller odling anläggas endast efter tillstånd från , 2 kap. 16 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen. Tillstånd får inte ges för sådana arter eller stammar som är olämpliga med hänsyn till vattenområdets särart. Tillstånd får inte heller ges om det finns risk för spridning av smittsamma sjukdomar. Då de biologiska förutsättningarna är likartade i odling och vid ut- plantering behandlas de i samma föreskrifter. För bedömning av sjuk- domsfrågor används () som officiell remissinstans vid tillståndsprövning. smittskydd i landet är (), som bl.a. bevakar och införlivar EU:s direktiv i svensk lagstiftning. I sammanhanget aktu- ella föreskrifter är bl. Obligatorisk hälsoövervakning av odlad fisk (SJVFS 1994:94), Häls okontroll av husdjur (SJVFS 1993:42), och An- mälningspliktiga djursjukdomar (SJVFS 1995:49). Samråd sker som regel med i fiskefrågor. EU:s habitatdirektiv och konventionen om biologisk mångfald har in- neburit en mer strikt syn på odling och utplantering av fisk. Detta har i sin tur medfört att antalet överklagningar till av odlings- och utplanteringstillstånd har ökat kraftigt. Ytterligare föreskrifter om utsättning och flyttning av fisk samt om fiskodling och slakt av odlad fisk meddelas av , 2 kap. 18 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen. Med stöd av detta har meddelat föreskrifter (FIFS 1993:29) om odling, utplantering och flyttning av fisk. 7.8Övrig reglering enligt Fiskelagen I 15 § fiskelagen bemyndigas att på ansökan från någon av delägarna av en fastighet som innehas med samäganderätt, besluta om hur fisket skall bedrivas. får enligt bestämmelser i §§ 17 och 18 fiskelagen besluta att fiskådra skall gå i en annan del av vattnet än vad som anges i grund- reglerna samt medge undantag från bestämmelsen att fiskådran skall hållas fri från fiskredskap. 7.8.3Hänsyn till naturvårdens intressen Enligt 20 § fiskelagen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilken hänsyn som vid fiske skall tas till naturvården. Regeringen har i 2 kap. 12 § förordningen om fisket, vattenbruket och fiskerinäringen föreskrivit att meddelar sådana föreskrifter. eller får besluta om att miljökonsekvensbeskrivning skall upprättas för att göra det mö jligt att bedöma vilken inverkan en fiskemetod eller utsättning av en fiskart har på miljön. skall ges tillfälle att yttra sig. För byggande i vatten krävs i princip tillstånd enligt vattenlagen (1983:291). Ansökan om att b ygga i vatten görs hos någon av landets sex vattendomstolar, som genom sin dom meddelar tillstånd i vilket an- ges de villkor som gäller för företaget. Ett undantag utgör de delar av och älvar som utgör riksgräns, där vattenmålen handläggs av Finsk-Svenska . Enligt vattenlagen skall yttra sig till om vattenföretagets inverkan på det allmänna fiskeintresset samt föreslå de bestämmelser som behövs till skydd för fisket. Om fin- ner att yttrande inte kan avges utan undersökning på platsen skall verket anmäla detta till , som förordnar om sakkunnigutredning enligt 32 § vattenlagen. Sedan tillkomsten av vattenlag har bedömningar av skador på fisket till följd av byggnationer i vatten varit en omfattande uppgift för den centrala fiskerimyndigheten och dess regionalt placerade utred- ningskontor. Kammarkollegiet för talan i vattenmål och länsstyrelserna utför bl.a. undersökningar och tillsyn med anknytning till vattendomar. Vid vattendomstolarna förekommer tre typer av mål, ansökningsmål, stämningsmål, och förrättningsmål. De domar enligt vattenlagen som oftast har störst betydelse för fisket är domar avseende vattenkraftan- läggningar. Eftersom de flesta sådana mål är gamla förekommer i dessa fall mest omprövningar. En vattendom får omprövas tidigast men i många fall omprövas de först efter 30 - . till- kommer 10-15 nya mål och ca 30 omprövas. C:a 100 mål är un- der fiskeribiologisk undersökning och hydrologisk/biologisk mprövningo. Faktorer som inverkar på den framtida omfattningen av större för- ordnanden i vattenmål är bl. a. utvecklingen på energi- och trafikområ- dena. Nya mer omfattande förordnande som t.ex. och Brunnsbergs kraftverk har tillkommit . Flera myndigheter berörs av vattenmål, bl.a. Kammarkollegiet, Fiskeri- verket, länsstyrelser och . Påverkan på fisket i mål som rör byggnation i vatten har ur samhäl- lets synvinkel ansetts vara en viktig faktor att beakta, vilket också kom- mer att gälla i fortsättningen enligt förslaget till miljöbalk. I fiskefrågor har vattendomstolarna sedan vattenkraftsutbyggnadens början förordnat som sakkunnig, oftast har förordnandena varit utställda på respektive utredningskontor, tidigare som personligt förordnande för fiskeriintendenten. har utnyttjat som domstolens sakkunnige, främst med hänsyn till dess opartiskhet och samlade fiskerikompetens men även av praktiska skäl. Konsultföretagen inom branschen är få och anlitas oftast av sö- kanden. kan också med stöd av och med åberopande av 13 kap. 32 § vattenlagen på eget initiativ förordna fiske- sakkunnig i ett vattenmål. Detta sker i större vattenmål och kan gälla både allmänt och enskilt fiske. I många fall kan den skada som ingreppet innebär eller effekten av de åtgärder som krävs för fisket inte avgöras direkt. I sådana fall kan fastställa en prövotid under vilken frågorna skall utredas vidare. I vattenlagen finns särskilda bestämmelser om sådana större vattenfö- retag som skall underställas regeringens prövning (11 kap. §§ 1-3 vat- tenlagen). Den som vill utföra ett sådant företag är skyldig att innan närmare undersökning av företaget påbörjas, underrätta bl. a. Fis- keriverket i de fall verksamheten bedöms beröra fiskeintresset (11 kap. 8 § vattenlagen). Om företaget kan medföra skada eller inverkan på fisket har rätt att förordna om nödvändiga utredningar, som ge- nomförs på företagets bekostnad (11 kap. 10 § vattenlagen). På denna bestämmelse grundade sig exempelvis de omfattande undersökningar som föregick prövningen av . Att avge yttranden är en myndighets uppgift som utförts utan kostnad i de fall yttrandet kan baseras på befintligt material. Om det inte är möjligt att yttra sig utan undersökning på platsen, skall anmäla detta till , som förordnar om sakkunnigutredning enligt 13 kap. 32 § vattenlagen. Kostnader för dessa undersökningar och yttranden liksom inställelsekostnad vid täcks av den sökande enligt 20 kap. 6 § vattenlagen. debiterar enligt en särskild taxa som är fastställd i samråd med . Vattenlagen (12 kap.) reglerar prövningen av markavvattningsföre- tag. Förrättningsmannen är då skyldig att samråda med i de fall fisket kan beröras. Kammarkollegiet kan föra talan vid förrätt- ningen om det finns yrkanden på fiskets område. Sådana ärenden före- kommer inte mer än , men de kan ibland kräva omfat- tande handläggning. beslut, vattendomen, kan innehålla bestämmelser och villkor till skydd för fisket och vattenmiljön eller beslut om fiskeav- gifter. Den som vill utföra ett vattenföretag som kan skada fisket är en- ligt 3 kap. 11 § vattenlagen skyldig att utan ersättning vidta och för framtiden underhålla sådana anordningar som behövs för att fisken skall kunna komma fram eller för att fisket skall bestå, släppa fram vatten för ändamålet samt iaktta de villkor i övrigt som på grund av företaget kan behövas till skydd för fisket i det vatten som berörs av vattenföretaget eller i något angränsande vattenområde. I mål som rör allmänt fiskein- tresse kan många olika åtgärder komma ifråga. Det kan t.ex. gälla att reglera vattenföringen, biotopåtgärder, att bygga fiskvägar, förbud mot arbeten som gör vattnet grumligt , särskilt skydd av de platser där fisk leker, föreskrifter om kompensationsutsättningar, be- stämmelser om tidpunkt för omprövning, att upprätta kontrollprogram samt att betala vattenavgifter. utför en fortlöpande uppföljning av de skadekompenserande åtgärderna, bl. a. i de stora målen avseende lax som gäller årliga utsättningar av omkring 1,8 miljoner laxungar (laxsmolt). Frågor om minimitappning i samband med regleringar kräver ofta omfattande fiskeribiologiska utredningar liksom omfattande kon- troll. Enligt 10 kap. 5 § vattenlagen får , om det är lämpli- gare, i stället för att meddela villkor ålägga tillståndshavaren att betala en särskild avgift för att främja fisket i det vatten som berörs eller inom något angränsande vattenområde. Avgiften kan fastställas som en en- gångsavgift eller som en årlig avgift. I yttrande till ger genom utredningskontoren förslag till skadekompenserande åtgärder eller förslag till en avgift enligt 10 kap. 5 § vattenlagen. Även om Kammarkollegiet inte yrkar på åtgärder som kompensation för det allmänna fiskeintresset i målet bedömer genom sin offi- cialprövning dessa frågor enligt 3 kap. § 11 och 10 kap. 5 § vattenlagen med ledning av yttrande. Enligt 10 kap. 6 § vattenlagen skall den som innehar tillstånd till fö- retag betala en årlig allmän fiskeavgift för främjande av fisket inom lan- det om vattenföretaget kan antas skada fisket eller vattenståndsförhål- landena. Avgiften utgår enligt avgiftsenhet och storleksklasser enligt 10 kap. §§ 7 och 8 vattenlagen. Kammarkollegiet framställer yrkandet på förslag från . Enligt Förordningen om avgifter enligt vat- tenlagen (1983:945) skall sådana medel användas för att bekosta forsk- ning och utveckling inom fiskevården i enlighet med vad Samråd skall ske med Skogs- och jordbrukets forskningsråd () då det gäller medlens användning. Regeringen måste godkänna eller länsstyrelsernas an- vändning av vattenavgiftsmedlen inom den egna verksamheten. Villkoren för ett vattenföretag kan omprövas enligt 15 kap. 3 § vattenla- gen. Beslut kan även omprövas enligt 15 kap. 4 § vattenlagen om det visar sig att anordningar som vidtagits eller de villkor som meddelats till skydd för fisket enligt 3 kap. 11 § och 10 kap. 5 § är mindre ändamåls- enliga. , genom utredningskontoren, svarar för de fiskeut- redningar och det underlagsmaterial som Kammarkollegiet behöver i detta avseende. Utredningarna är ofta av samma karaktär som i ansök- ningsmål och kan vara omfattande. Ett hundratal ärenden är för närva- rande under utredning för eventuell omprövning. Vattenlagen gäller för de äldre kärnkraftverken vid och Barse- bäck medan miljöundersökningarna vid Forsmarks- och Oskars- hamnsverken drivs med stöd av Miljöskyddslagen. För de båda äldre kärnkraftverken föreligger slutdomar, i vilka föreskrivs ett fortlöpande kontrollprogram som utförs av . Det mest omfattande av de mål som rör bygge i vatten gäller Öre- sundsbroförbindelsen vars kontrollprogram utförs av . Vid statens utbyggnad av vattenkraften vid i be- stämdes i en Kungl. Maj:ts resolution att skulle anlägga, utrusta och underhålla en laxodlingsanstalt. Driften sköts av . Den årliga avkastningen av en engångsavgift bekostar odling och utsättning av lax och havsöring från försöksstati onen. 7.9.5Kammarkollegiets roll i vattenmål Kammarkollegiet arbetar med två typer av ärenden, ansökningsärenden och omprövningsärenden. Kollegiet skall, om det behövs, föra talan i vattenmål för att tillvarata allmänna intressen. Detta innebär att Kam- markollegiet kan framställa yrkanden och överklaga domar. Även berörd kommun har talerätt för lokala allmänna intressen. Däremot saknar and- ra myndigheter sådan talerätt. För att bedöma om talan skall föras kontaktar Kammarkollegiet Fis- keriverket, och i större mål . Om Kam- markollegiet beslutar föra talan avges synpunkter först efter det att Fis- keriverket och avgivit yttranden. Det allmänna fiskeintres- set är ofta det viktigaste allmänna intresset som Kammarkollegiet har att bevaka i vattenmålen och yrkanden i denna del har oftast sam- manfallit med vad föreslagit i sitt yttrande. I omprövningsmål är det Kammarkollegiet som uppträder som sö- kande. Omprövningarna går i korthet ut på att förändra och/eller nyska- pa villkor för äldre vattenrättsliga tillstånd. av omprövning- arna gäller det allmänna fiskeintresset. Inför en ansökan om omprövning krävs såväl fiskeribiologiska som tekniska och hydrologiska undersök- ningar. Merparten av de omprövningar som är aktuella enligt vattenlagen bör vara avklarade . Detta innebär att verksamheten därefter kommer att plana ut på en lägre nivå. I förslaget till ny miljöbalk ges förutom Kammarkollegiet även läns- styrelserna och rätt att begära omprövning av både äldre vattenrättsliga tillstånd och miljötillstånd. Denna rätt ges dock inte till . För att förverkliga den föreslagna omläggningen måste dessa myndigheter bygga upp en vattenrättslig kompetens. Ansvarig myndighet för veterinära frågor är som ger ut föreskrifter som berör fisket med stöd av ett flertal lagar. Epizootilagen (1980:369) reglerar anmälningspliktiga sju kdomar hos fisk. Lagen (1992:1683) om provtagning av djur rör obligatorisk häls oövervakning av odlad fisk. I djurskyddslagen (1988:534) regleras transport och sköt- sel av odlad fisk. Lagen (1985:342) om kontroll av husdjur reglerar fri- villig hälsokontroll av odlad fisk. Genom Fiskhälsodirektivet (91/67/ EEG) om djurhälsovillkor för ut- släppande på marknaden av djur och produkter från vattenbruk regleras förflyttningar av fisk för att förhindra spridning av sjukdomar. Detta direktiv behandlar dock inte spridningen av främmande populationer eller ekologiska effekter. För att skydda svensk fiskodling och den vilda fiskfaunan har hos EU sökt garantier för att smittsamma sjuk- domar inte skall föras in i landet. föra in djur för utplantering enligt förordningen (1994:542) om införsel av levande djur. Vid införsel av fisk, fiskrom, blötdjur och kräftdjur finns en samråds- skyldighet med . deltar även i det föreskrift- sarbete som berör fisket och är remissinstans i veterinära frågor. Gentekniklagen (1994:900) och genteknikförordningen (1994:901) inne- håller regler om tillståndsprövning och ansvarsfördelning mellan myn- digheter. har ansvar för vattenlevande organismer. Verkets föreskrifter (FIFS 1995:10) om genetiskt modifierade vattenlevande or- ganismer reglerar denna verksamhet.