sou · GMB337 · 1999-01-01 00:00:00 — Om besluten i ärendena fattas nära det handläggande kontoret förenklar det hanteringen och sparar tid. Och om endast ett fåtal nämnder hanterar ärendena om arbetsskada, blir det lättare att stärka och upprätthålla kvaliteten. Det kan dock finnas regio- nala skillnader mellan olika kassor och några mer generella riktlinjer är därför svåra att ge. Huvudregeln är annars att alla socialförsäkringsnämnder bör fatta beslut i alla ärenden som beslutas av nämnd. Anledningen till detta är att de förtroendevalda ska få en tillfredsställande överblick över social- försäkringen. I proposition 1997/98:41 anger regeringen emellertid att de stora skillnaderna i invånarantal mellan olika försäkringskassor och även de geografiska avstånden mellan kontoren vid vissa försäkrings- kassor gör att nämnderna kan behöva organiseras olika hos försäk- ringskassorna. Om det finns stora organisatoriska eller ekonomiska skäl, ska det därför enligt propositionens förslag finnas en möjlighet för kassans sty- 150 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG relse att besluta att ett eller flera slags ärenden endast ska beslutas av någon eller några nämnder inom kassans verksamhetsområde. Möjlig- heten bör dock uttnyttjas restriktivt. Arbetsskadeärendena är en liten och ofta mycket komplicerad grupp av ärenden. Vi anser att detta bör vara ännu ett starkt skäl för att kon- centrera besluten i dessa ärenden till endast någon eller några nämnder på varje kassa. Eftersom det ankommer på varje kassas styrelse att själv besluta om detta, kan vi endast understryka nödvändigheten av att be- slutsfattandet koncentreras för att den ska kunna fungera på ett så till- fredsställande sätt som möjligt. En grundläggande tanke vid inrättandet av socialförsäkringsnämn- derna var att ledamöterna ska tillföra sakkunskap om villkor och för- hållanden på arbetsmarknaden och arbetsplatser. I propositionen 1997/98:41 har regeringen på nytt slagit fast att socialförsäkrings- nämnden även liksom i sin helhet ska vara samman- satt av förtroendevalda utan annan, särskild kompetens. Enligt vår mening finns det emellertid skäl att rekommendera kassa- styrelserna – som själva ska utse samtliga ledamöter i socialförsäkringsnämnderna – att särskilt överväga sammansättningen i den eller de få nämnder som enligt vårt förslag ska besluta i arbets- skadeärenden. I första hand bör man överväga om inte nämndens ord- förande bör inneha juridisk kompetens. Om nämndens ordförande sak- nar juridisk kompetens, bör man med tanke på ärendenas inte sällan in- vecklade juridiska beskaffenhet försöka säkerställa att sådan kompe- tens finns på annat håll i nämnden. En viktig fråga i detta sammanhang är naturligtvis vilken kompetens föredraganden i socialförsäkringsnämnden har. I propositionen (1997/98:41) Socialförsäkringens administration m.m., sid 89, framhålls särskilt att föredraganden i socialförsäkrings- nämnden bör ha goda kunskaper, erfarenhet och en allsidig kompetens. Frågan behövde dock inte regleras särskilt utan det fick ankomma på styrelse att i särskilt beslut ange vilka kunskaps- och kompetenskrav som ska ställas på den som utses till föredragande och på kassans direktör att närmare ange vilka tjänstemän som ska ha till uppgift att föredra ärenden inför nämnden. Vår uppfattning är att arbetsskadeärendena med sin blandning av inte sällan komplicerade medicinska och juridiska frågeställningar ställer särskilt höga krav på föredragandens kompentens. Det finns där- för mycket som talar för att arbetsskadeärenden bör föredras i social- försäkringsnämnden av en tjänsteman med juridisk utbildning. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 151 5.6.4Läkarens roll i beslutsprocessen Läkarna får utbildning i försäkringsmedicin både under sin grundut- bildning, under AT-tjänstgöringen och under vidareutbildningen till specialist. Det är angeläget att den ökar inte minst när det gäller ar- betsskadeförsäkringens tillämpning. Huvudsakligen är det försäkringskassorna som anordnar kurser för läkare i försäkringsmedicin under utbildning. Vi tycker att det är en viktig uppgift för att stödja kassornas medverkan i läkarutbildningen. Vi anser vidare att det är angeläget att som ett led i översynen av arbetsskadeförsäkringens tillämpning ser över formulären till läkarutlåtanden om anmäld arbetsskada. Om det inte rör sig om enkla och okomplicerade fall eller utlå- tande redan har avgetts av en specialist, bör enligt vår uppfattning mer regelmässigt skicka arbetsskadeärenden till granskning av en specialist på det aktuella området. De yrkesmedicinska enheterna i landet bör få ökade resurser via statsbidragen till hälso- och sjukvården för att klara de ökade upp- gifter som kan bli följden av våra förslag. Det är viktigt att den medicinska expertisen är väl insatt i arbetsskade- försäkringens regler. Enligt vår mening behöver såväl de behandlande och intygsgivande läkarnas som försäkringsläkarnas roll stärkas. Det behövs utbildning om regelverket och dess tillämpning och om inten- tionerna bakom reglerna. Ska kompetensen kunna upprätthållas behövs sådan utbildning både under läkarnas grundutbildning och under deras fortsatta tjänstgöring. Försäkringsläkaren bör även vara väl insatt i den dubbla roll som hon eller han har som läkare och som tjänsteman på . Läkarutlåtanden i arbetsskadeärenden ska vara avgivna just i arbets- skadeärendet. Intyg som avgetts i andra sammanhang, t.ex. i ett ärende om förtidspension, bör inte godtagas som särskilt utlåtande i arbets- skadeärendet. Av utlåtandet bör det klart framgå vilken diagnos läkaren sätter på den skadades sjukdom. Kraven på att läkarna verkligen behandlar kärnfrågorna i sina utlå- tanden behöver formuleras klarare, liksom att omdömena grundas på verklig kunskap om det enskilda ärendet. En viktig fråga som både för- säkringskassor och domstolar behöver uppmärksamma är att läkarna får information i efterhand om utgången i de ärenden där de har varit en- gagerade. 152 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Det finns anledning att peka på att försäkringsterminologin ibland skiljer sig väsentligt från läkarvetenskapens termer. Etiologin, läran om sjukdomars orsaker och uppkomst inom den medicinska vetenskapen, skiljer sig exempelvis från regler om försäkringsmedicinskt samband. För att minska risken för missförstånd i ärendehandläggningen är där- för viktigt att finna bra former för information och utbildning. För att få läkarlegitimation krävs dels läkarexamen, som avläggs efter 11 terminers studier vid högskola, dels 18 månaders praktisk tjänstgöring (allmäntjänstgöring eller AT-tjänstgöring). Den legitime- rade läkare som vill uppnå specialistkompetens skall därefter genomgå vidareutbildning, då läkaren arbetar under handledning och genomgår vissa teoretiska kurser. Vid diskussioner som vi i utredningen har haft med företrädare för både försäkringskassor och läkarkåren har det rått en stor samstämmig- het både om kraven på läkarna i deras medverkan i handläggningen av arbetsskadeärenden och om de brister som föreligger främst i utbild- ningshänseende. Frågorna har också uppmärksammats tidigare av olika utredningar. , som hade i uppdrag att se över bestämmelserna för hälso- och sjukvårdspersonal att i tjänsten utfärda intyg och ut- låtanden, föreslog i ett betänkande (SOU 1993:71) bl.a. att läkarna i sin grund- och vidareutbildning och i det dagliga arbetet skulle få bättre in- formation om de krav som ställs på intyg och utlåtanden och om de konsekvenser som bristfälliga intyg och utlåtanden kan få för såväl pa- tienten som samhället. Sjuk- och arbetsskadekommittén föreslog i sitt slutbetänkande (SOU 1996:113) att ämnet försäkringsmedicin skulle ingå i läkarnas grundut- bildning. Samtliga läkare som i sin yrkesutövning utfärdar intyg och utlåtanden till försäkringen borde enligt kommittén även genomgå, av försäkringskassorna anordnad, regelbunden utbildning i försäkrings- medicin. Kommittén belyste hur viktiga handlingar intyg och utlåtan- den är för både den enskilde och samhället. Den utbildning som ges läkare och annan sjukvårdspersonal står inte alltid i relation till de kon- sekvenser intygsskrivandet har. I stort sett samtliga remissinstanser som yttrade sig var positiva till kommitténs förslag. Regeringen ansåg i proposition 1996/97:63 att ämnet försäkrings- medicin borde stärkas i läkarnas utbildning, men regeringen konstate- rade också att den saknade möjligheter att föreskriva att ämnet försäk- ringsmedicin skulle ingå i läkarnas grundutbildningen, eftersom det är respektive högskola som i hög grad själv bestämmer utbildningens närmare innehåll. Däremot ansåg regeringen att borde överväga att se över sina föreskrifter i syfte att stärka kursavsnittet i försäkringsmedi- –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 153 cin under läkarnas allmäntjänstgöring och vilka krav som ska gälla för specialistkompetens. Ansvaret för fortbildning av läkarna ligger i första hand hos arbetsgivarna, d.v.s. som regel sjukvårdshuvudmännen. Rege- ringen hade dock erfarit att de allmänna försäkringskassorna i stor ut- sträckning redan anordnade sådana kurser som kommittén efterfrågade och såg det som angeläget att uppmuntra och utveckla denna form av samverkan. Enligt regeringens mening borde ansvara för en sådan utbildnings programinnehåll och utformning. Det borde ske i nära samarbete med och läkarnas organisationer. Socialförsäkringsadministrationen borde även ansvara för utbildning- ens kostnader. Vi har vid samtal med företrädare för och Riksför- säkringsverket erfarit att man i samråd avser att utforma och färdig- ställa programinnehållet i fortbildningen för läkarna samt att det beräk- nas vara klart . Vi vill för vår del endast understryka vikten av att läkarna får ut- bildning i försäkringsmedicin – inte minst när det gäller arbetsskade- försäkringens innehåll och tillämpning – både under sin grundutbild- ning, under AT-tjänstgöringen och i form av kontinuerlig fortbildning. Det är också viktigt att chefer med direkt utbildningsansvar för läkarna ges information om behov av undervisning i försäkringsmedicin. Försäkringskassorna skiljer sig sinsemellan kraftigt åt i fråga om storlek och resurser. Det är därför enligt vår uppfattning en viktig upp- gift för att stödja kassorna när det gäller deras medverkan i läkarutbildningen. De läkarutlåtanden som enligt 13 § FASP ska inges om anmäld ar- betsskada ska lämnas på blankett enligt formulär som Riksförsäkrings- verket fastställer efter samråd med . Det säger sig självt att formulären är mycket viktiga instrument för att få de medicinska underlag som är oundgängligen nödvändiga för att handläggningen av arbetsskadeärenden ska bli så säker som möjligt. Det är enligt vår me- ning därför angeläget att som ett led i översynen av arbetsskadeförsäkringens tillämpning ser över formulären för att med ledning av erfarenheterna i tillämpningen från både kassahand- läggare och läkare åstadkomma bästa möjliga styrning över innehållet i läkarnas utlåtanden. Man borde i det sammanhanget också kunna överväga att komplet- tera de s.k. 28-dagarsintygen inom sjukförsäkringen så att handläggaren får en signal om att det kan föreligga en arbetsskada. Enligt vad vi erfarit vid våra diskussioner med framför allt yrkes- medicinsk expertis har det funnits en klar tendens i landets försäkringskassor att skicka allt färre arbetsskadeärenden till 154 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG specialister inom området för medicinsk bedömning. Man nöjer sig från kassans sida ofta med att den försäkringsläkare som är knuten till det kontor där ärendet handläggs får yttra sig om det medicinska mate- rialet i ärendet. Som exempel kan anges att Yrkesmedicinska enheten i och fram mottog ca 70 ärenden för specialistbedömning med fråga om arbetsskada/sjukdom. Därefter har det skett en minskning och uppgick antalet ärenden för bedöm- ning av eventuell arbetsskada till 38. Enligt Yrkesmedicinska enheten vid i avser ärendena numera vanligen besvär till följd av mer lättdiagnosticerade skador som beror på lös- ningsmedel eller asbest, sjukdomar som cancer och astma samt luft- vägsbesvär. Däremot tar man endast emot ett fåtal svårbestämbara sjukdomar och skador, t.ex. belastningsutlösta besvär. Yrkes- och miljömedicinska enheten i mottar ca 200 arbets- skadeärenden . Under 1990- talet har det emellertid skett en för- skjutning av ärendeslagen så tillvida att det främst rör sig om fördjupade bedömningar i särskilda fall och i allt mindre ut- sträckning handlar det om svårbestämbara sjukdomar som belastnings- sjukdomar. Det finns enligt vår uppfattning anledning att i lämpligt samman- hang se över Yrkesmedicinens inriktning och omfattning. Även när det gäller företagshälsovården behövs en liknande översyn. Försäkringsläkarna, som är anställda på deltid av och ska vara kliniskt verksamma i övrigt, är sällan specialister mer än i ett enstaka ämne. I den mån det inte rör sig om ett enkelt och okomp- licerat fall där det räcker med försäkringsläkarens bedömning bör man enligt vår uppfattning mer regelmässigt skicka ärenden – där utlåtandet inte redan har avgetts av en specialist på det aktuella området – till granskning av specialist. Exempel på sådana mer svårbedömda sjukdomar kan vara vissa ar- betsutlösta sjukdomar i t.ex. rörelse- och stödjeorganen. Vi går emel- lertid inte närmare in och preciserar vilka sjukdomar som bör skickas för sådan specialistbedömning. Det får i stället avgöras från fall till fall. I tveksamma fall kan det vara lämpligt att handläggaren på försäkrings- kassan konsulterar försäkringsläkaren innan ärendet skickas för be- dömning till en specialist. Det finns anledning att påminna om att specialistbedömningen i ar- betsskadeärenden inte bara avser organspecialistens uppfattning utan även sådana åsikter om samband som baseras på kunskaper om arbetets belastning, dvs. den yrkesmedicinska specialistkompetensen. De yrkesmedicinska enheterna i landet får till största delen anslag från via statsbudgeten för hela sin verksamhet. –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 155 medicinska enheten i får t.ex. även anslag via . Enheterna får sedan själva fördela medlen för att täcka åtgärder inom sitt område. Enligt vad vi erfarit har exempelvis den Yrkesmedicinska enheten i ålagts ett sparkrav på sam- manlagt under budgetåren 1997 och 1998. Vårt förslag att mer regelmässigt skicka ärenden till granskning av specialist kan komma att innebära att bl.a. de yrkesmedicinska enheter- na i landet – där de flesta utredningar av den här karaktären görs – kommer att belastas i ökad utsträckning. Om enheterna åläggs ett spar- krav kan det föra med sig minskade utredningsmöjligheter. Vad finns det då för möjligheter att öka förutsättningarna för att få in kvalifice- rade specialistutlåtanden i tillräcklig omfattning? Enligt lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning svarar normalt för den läkarvårdsersättning som inte täcks av patientav- giften. Enligt 20 § FASP ersätts utgifter för läkarutlåtanden och läkar- undersökning för skadereglering samt för resa och kost i samband med undersökningen med skäligt belopp från arbetsskadeförsäkringen och annars av statsmedel. Enligt 2 § förordningen (1984:908) om vissa statsbidrag och försäk- ringsersättningar för sjukvård m.m. lämnas särskilt statsbidrag till hälso- och sjukvården i enlighet med vad regeringen särskilt beslutar. Enligt 2 § 3 punkten i förordningen innefattar det särskilda bidraget er- sättning för bl.a. läkarundersökningar och utlåtanden som behövs för de allmänna försäkringskassornas handläggning av arbetsskadeärenden. Om försäkringskassorna således enligt vårt förslag i ökad utsträckning skulle använda sig av möjligheten att skicka anmälda arbetsskador för bedömning till de yrkesmedicinska enheterna, finns det därför möjlighet att överväga resursfrågan i samband med att rege- ringen och sjukvårdshuvudmännen överlägger om det särskilda stats- bidraget. 156 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG Vi föreslår att ska ta initiativ till konsensus- seminarier där försäkringskassorna tillsammans med forskare och läkare och representanter för domstolarna kan diskutera mer komp- licerade medicinska och försäkringsjuridiska frågor kring tillämp- ningen av arbetsskadeförsäkringen. Beroende på ämnet bör också företrädare för andra vårdyrkesgrupper delta, som exempelvis sjuk- gymnaster och psykologer. Vi anser att bör få i särskilt anslag för för ändamålet. Vi föreslår vidare att ska få i uppgift att till ledning för försäkringskassornas tillämpning ge ut beskrivningar över de vetenskapliga bedömningarna på i arbetsskadesammanhang särskilt svårbedömda områden. Beskrivningarna bör avse såväl klara som mer svårutredda skador/sjukdomar. De ska tas fram i samarbete med specialister inom Yrkesmedicin och bl.a. och ges ut efter sam- råd med . En väl utförd medicinsk undersökning och ett väl dokumenterat läkar- utlåtande har stor, och inte sällan avgörande, betydelse för bedöm- ningen i arbetsskadeärenden. En noggrant genomförd medicinsk under- sökning utförd påverkar även den försäkrades re- habiliteringsmöjligheter i hög utsträckning. Läkarna har således en mycket betydelsefull roll såväl i beslutsprocessen som i rehabilite- ringen av den försäkrade. En konsekvens av att sambandsreglerna skärptes är att många sjukdomar som godkändes som arbetsskada nu ifråga- sätts i tillämpningen. I våra direktiv har särskilt framhållits att det nya arbetsskadebegreppet inneburit att reglerna missgynnar kvinnorna eftersom arbetsutlösta besvär i t.ex. rörelse- och stödjeorganen i högre utsträckning drabbar kvinnor. Det är givetvis olyckligt om vissa sjukdomar som genom det gene- rella arbetsskadebegreppet egentligen faller under lagen i praktiken särbehandlas i bevishänseende så att de som drabbas av vissa sjuk- domar har svårare än andra att styrka sin rätt till ersättning. Kravet på en noggrann utredning måste dessutom anses särskilt stort när det gäller att pröva särskilt svårbedömda sjukdomar. I våra diskussioner med framför allt företrädare för yrkesmedicinen har det framkommit att en väg att uppnå större enhetlighet i de svårare medicinska bedömningarna vore att anordna konsensus-konferenser på olika medicinska områden kring frågor om skadlig inverkan, samband –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 157 och kronicitet när det gäller mer svårbedömda sjukdomar. AMF-ar- betsmarknadsförsäkringar anordnade symposier med sådant syfte, men verksamheten har numera upphört. Som ett resultat av konferenserna togs det fram försäkringsmedicinska modeller be- träffande olika arbetssjukdomar. Modellerna speglade givetvis diskus- sionen då symposierna ägde rum. pekar i sin tidigare nämnda uppföljnings- rapport på att försäkringskassorna med hjälp av försäkringsläkarna borde arbeta mer aktivt med att skapa rutiner för utredning och kunskap om skadlighet i allmänhet. Ett försök gjordes då arrangerade en hearing kring belastningsskador. Vi föreslår att ska ta initiativ till seminarier där försäkringskassorna tillsammans med forskare och läkare kan dis- kutera mer komplicerade medicinska och försäkringsjuridiska frågor kring tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen. Beroende på ämnet bör givetvis också företrädare för andra vårdyrkesgrupper delta, som sjukgymnaster och psykologer. Det vore även värdefu llt om represen- tanter från berörda domstolar kunde delta. Så var fallet vid de tidigare nämnda symposierna . Syftet ska vara att försöka uppnå konsensus i olika frågor på det sätt företrädarna för Yrkesmedicinen har förslagit. Efter vad vi erfarit är man både inom socialförsäkringen och inom läkarkåren positiv till så- dana tankar. Ett frågetecken är givetvis hur sådan konferenser ska finansieras. Med tanke på de stora kostnader som arbetsskadorna för med sig både för individ och samhälle tycker vi att det är rimligt att särskilda medel avsätts inom socialförsäkringsadministrationen. anser vi att bör få för ändamålet. Konferenser av detta slag har som framgått ansetts ha ett stort värde också för administrationen av TFA. Det borde därför vara möjligt för att etablera ett samarbete även med AMF-trygg- hetsförsäkring i dessa sammanhang. Även , som är ett centrum för forskning och utveckling inom bl.a. arbetsmiljö och ar- betsliv, kan ha intresse av att delta i sammanhanget. Vi har i avsnitt 5.1 avvisat tanken på att överge det generella arbets- skadebegreppet. Inte heller finner vi skäl att, som en gång arbetsförsäk- ringsutredningen föreslog, förorda särskilda bevisregler för mer svår- bedömda sjukdomar och andra – lättare – för de mer klassiska, där enigheten är stor om att de kan vara arbetsrelaterade. Vi har övervägt möjligheten att till stöd för tillämpningen föreslå särskilda förteckningar över belastningssjukdomar och andra svårbe- dömda sjukdomar, där det finns vetenskapliga belägg för att de kan utgöra arbetsskada. Risken med sådana förteckningar är dock att de 158 –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG lätt får en sådan genomslagskraft att de blir helt styrande för tillämp- ningen. Det generella arbetsskadebegreppet riskerar att bli övergivet. Endast sjukdomar som finns med på förteckningen skulle i praktiken bli godkända som arbetsskador. Det föreligger t.o.m. en risk för att förteckningarna skulle leda till att arbetsgivaren fordrade kroppsunder- sökning inför varje nyanställning för att utesluta eventuella sjukdomar. Vi har tidigare nämnt de försäkringsmedicinska modeller som togs fram på AMFs initiativ. AMF-tr ygghetsför- säkring har även medverkat till en mer aktuell beskrivning av vissa utvalda sjukdomsgrupper genom skriften Arbetssjukdom – skadlig inverkan – samband med arbete, ett vetenskapligt underlag för försäkringsmedicinska bedömningar (6 skadeområden). Skriften gavs ut i vetenskapliga skriftserie Arbete och hälsa (1995:16). Samtliga texter hade granskats av ett av AMF tillsatt medicinskt råd med biträde av Svenska specialistsektioner. Man be- handlar skadeområden som nervsystemets sjukdomar, lungsjukdomar, lung- och lungsäckssjukdomar, cancersjukdomar, hjärt-och kärlsjuk- domar, hudsjukdomar och hörselskador. Skriften vänder sig till alla som deltar i försäkringsmedicinska och försäkringsjuridiska bedöm- ningar och som fattar beslut enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Avsikten är att presentera ett kunskapsunderlag för att underlätta till- lämpningen av arbetsskadeförsäkringen till följd av skärpningen 1993. AMFs skrift kan givetvis ha ett stort värde för dem som är satta att bedöma frågor inom arbetsskadeförsäkringen. Men skriften har en vetenskaplig inriktning, är detaljrik och kan verka svår att ta till sig för den som inte är specialist. Den innehåller inte någon samman- ställning som specifikt handlar om belastningsssjukdomar. Ett arbete med att beskriva de arbetsrelaterade sjukdomarna inom rörelseappara- ten har dock också påbörjats och väntas vara klart . AMF har också medverkat till en aktuell beskrivning av psykisk ar- betsskada genom skriften Psykisk arbetsskada – skadlig inverkan – samband med arbete, Ett vetenskapligt underlag för försäkringsmedi- cinska bedömningar. Skriften gavs ut och även denna har publice- rats i vetenskapliga skriftserie (1996:14). har värdefull kartläggning gjorts inom områden som belastningssjukdomar och skaderisker hos framför allt kvinnliga tjänstemän och i fråga om ländryggbesvär i sjukvårdsarbete. har utfört kartläggningen på begäran av TCO. Skrifterna har utgivits i vetenskapliga skriftserie Arbete och Hälsa (1997:17 och 1997:22). –VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG 159 Vi för vår del anser att det finns skäl att utarbeta mer allmänt hållna beskrivningar som tar fasta på såväl klara skadefall som mer komplice- rade sjukdomar i framför allt rörelse- och stödjeorganen. Beskrivning- arna bör ha som mål att underlätta hanteringen och bedömningen i till- lämpningen av lagen om arbetsskadeförsäkring för såväl handläggare, läkare som socialförsäkringsnämndens ledamöter. Vid diskussioner som vi har haft med företrädare för yrkesmedici- nen har man uttalat att det inte behöver vara förenat med alltför mycket arbete att göra beskrivningar av detta slag.