sou · GMB3132d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Många anhöriga kom i kontakt med poliser då de mottog dödsbuden och poliser fanns även med som viktiga stödpersoner i krisgrupper. Arbetet i krisgrupperna får mestadels utomordentliga vitsord. Många framför åsikter om att de inte hade klarat sig igenom den svåra tiden, utan det stöd som erbjöds i dessa grupper. I kontakterna med analysgruppen har även framförts syn- punkter på den internationella haveriutredningens arbete. Dessa rör framför allt frågan om olyckans orsaker verkli- gen blivit fullständigt utredda. Flera anhöriga och överle- vande, som yttrat sig i denna fråga har framfört önskemål om att en ny, oberoende, utredning skall tillsättas. Man vill inte acceptera att en olycka som krävde så många döds- offer får passera, utan att någon eller några ställs till svars. P R O C E S S E N Filmer från dykningar ned till Estonia Analysgruppen har tagit del av filmmaterial som togs då företaget , på Sjöfarts- verkets uppdrag, utförde dykningar i och utanför Estonia, . samlas analys- gruppen och referensgruppen i Statens haverikommis- sions lokaler och förevisas utvalda avsnitt ur dessa filmer. Syftet är att granska det underlag som låg till grund för de rapporter skrev. Genom att ta del av film- materialet, hoppades analysgruppen få en uppfattning om dykarnas arbetssituation och möjligheterna, som de såg ut , att omhänderta omkomna. De filmsekvenser deltagarna ser innehåller även några sekvenser som, enligt rykten bland anhöriggrupperna, anses ha blivit redige- rade. Bilderna visar inredning som lossnat, förstörts eller flyter omkring. Man kan se hur dykarna tar sig in i vraket, bl.a. genom att skära upp delar av skrovet. Sikten är dålig. Man uppfattar kommunikationen mellan dykaren och Dykarna ser och räknar omkomna inne i vra- ket. flyttar en dykare på en omkommen så att kroppen skall kunna filmas och bedömning senare kunna göras av möjligheten att omhänderta de omkomna. I fartygets trappor finns många omkomna. Man får även följa dykarnas vandring uppe på ena sida, hur de ser in genom hyttfönster, räknar synliga omkomna och markerar antalet vid hyttfönstret. Efteråt diskuterar analysgruppen och referensgruppen dykarnas arbetssituation. Det ifrågasätts om de funnit ar- betet meningsfullt, när uppdraget exkluderade möjlighe- ten att ta om hand kroppar. Hur upplevde dykarna att gå ned i vraket, se, räkna och i något fall, röra vid, omkomna som var fullt identifierbara, för att sedan lämna dem kvar? Analysgruppen kan inte av filmvisningen se att några redigeringar av banden skett. Ingen av beslutsfattarna såg filmerna. Mötet avslutades med en tyst minut för de döda. P R O C E S S E N Av det totala antalet personer ombord på var 13 finländska medborgare. Tre av dessa räddades, nio saknas och en påträffades död och identifierades. För att informera sig om hur finska myndigheter ser på Estonia- frågan genomför en representant för analysgruppen tillsammans med en representant ur referensgruppen , en resa till och Åbo. I besöker gruppen , Utrikes- ministeriet och den svenska ambassaden. I Åbo besöks Centralbrandstationen. På sammanträffar gruppen med reger- ingsrådet och informationschefen , båda på sjöfartsenheten, samt byråchefen på finska . informerar om arbetet med Estonia- katastrofen . talar om roll och arbete. Vid mötet på träffar gruppen avdel- ningschefen , byråchefen och f.d. chefen för konsulära enheten och utrednings- sekreteraren . De redogör för arbetet på ministeriet efter Estoniakatastrofen. in- formerar bl.a. om arbetet med lagen om gravfrid och över- enskommelsen mellan , och om gravfrid. På den svenska ambassaden tar ministern emot gruppen tillsammans med förste ambassadse- P R O C E S S E N kreterare och kanslisten . De skildrar i ett historiskt perspektiv och hur de uppfattar att finländare i allmänhet ser på Estoniafrågan . informerar om arbetet vid ambassa- den vid tiden för Estoniakatastrofen. Brandchefen vid Åbo Centralbrandstation in- formerar om sjöräddningsarbetet, där brandvärnet med sin sjögrupp blev en viktig del. Brandmästaren , som arbetade under räddningsoperationen som ytbärgare, redogör för sina erfarenheter. Analysgruppen drog slutsatsen att finska myndigheter, ef- ter det akuta första skedet , främst inriktat insatserna på att förbättra säkerheten inom sjöfartsområdet. gjorde en stor insats vid räddnings- operationerna. Sjösäkerhetsarbetet efter olyckan blev in- tensivt. Det finska samhället blev inte drabbat lika hårt som och , eftersom ett mindre antal om- komna kom från . På grund av detta har inte tagit ställning till frågorna rörande bärgning av farty- get eller omhändertagande av omkomna. Analysgruppen får uppfattningen att man från finsk sida är nöjd med de insatser som gjorts. P R O C E S S E N drabbades hårt av Estoniakatastrofen, fär- jan Estonia var på flera sätt en symbol för den återvunna friheten. Av de 989 ombordvarande var 347 estniska med- borgare. 63 av dem räddades (en av de räddade dog senare på sjukhus), 237 saknas och 47 personer återfanns döda och identifierades. En tredjedel av befolkning kände någon som var med på olycksfärden. Analys- gruppen önskade en orientering om bl.a. följande frågor: Vilka följder har olyckan fått för de drabbade och det est- niska samhället? Hur mår de anhöriga och överlevande i ? Med på resan till åker några perso- ner från analysgruppen respektive referensgruppen. En av de hårt drabbade orterna är Võru En grupp besöker Võru, en stad som drabbats hårt efter- som medlemmar ur kommunledningen och företagare på orten förolyckats. I Võru träffar gruppen borgmästaren, därefter hålls ett möte med anhöriga och överlevande. Möte med anhöriga Võru Ett trettiotal anhöriga kommer till mötet som syftar till att ge analysgruppen tillfälle att lyssna till tankar och upple- velser från estniska anhöriga. Flera av de närvarande be- rättar om sina erfarenheter och framför synpunkter på hur såväl den svenska som den estniska regeringens agerande påverkat deras situation. Flera framför missnöje med arbete och flera är oförstående till att den beslutat om en övertäckning av fartyget. Mötet tyngs av stor sorg och flera personer uttrycker, utan att direkt förespråka bärgning, förhopp- ningar om att de omkomna skulle kunna begravas i jord. Flertalet deltagare är föräldrar till omkomna bland be- sättningen och de berättar för analysgruppen att de fram- förallt lider av ifrågasättanden som riktats mot den est- niska besättningens duglighet. Bland dessa anhöriga är det många som förespråkar bärgning, just för att olycks- P R O C E S S E N orsaken skall kunna klarläggas och besättningen ren- tvås. I träffar gruppen företrädare för medier, myndig- heter, olika trossamfund och anhörigföreningar. och , journalist vid morgon- tidningen , respektive nyhetschef vid , berättar om sina erfarenheter av Estonia- katastrofen ur mediernas perspektiv. , som skrivit om anhörigas situation menade att det finns en stor miss- tänksamhet mot estniska myndigheter. Detta utgör gro- grund för rykten och teorier om sabotage. Många anhö- riga i har också tagit illa vid sig av att besättningen pekats ut som oprofessionell. från anhörigorganisationen berättar att föreningen bildades , på initiativ av ett 10-tal anhöriga till passagerare. har föreningen ca 320 medlemmar. Uppgiften för föreningen var –95 att bistå anhöriga i frågor gällande lö- ner, pensioner, social omsorg och psykologiska problem. En av frågorna var ersättningen från försäkringsbolaget . Medlemmarna fungerade som stöd för varandra. uppfattning är att uttalande om att omhänderta de omkomna även påverkade de anhö- riga i . Hon anser att olycksorsaken inte har blivit tillfredsställande utredd och uppger att samtliga anhöriga i är emot en övertäckning. berättar om Memento Estonia, fören- ingen för anhöriga till omkomna besättningsmedlemmar. Föreningen bildades efter ett stormöte . Syftet var i första hand att driva försäkringsfrågor och ekonomiska frågor för de anställda vid rederiet. Efter hand visade det sig att medlemmarna också var i behov av psykologisk hjälp. Många sändes till en kurort för att vila upp sig . uppfat- tar det som om följde de beslut den fattade i frågor rörande Estonia. Han är missnöjd med Den Internationella Stödgruppen, . Många estländare har betalat in stora summor till , men säger att det inte har gått att få någon redovisning av de inbetalda beloppen. tillfrågades föreningens medlem- mar om de önskade att Estonia skulle bärgas och svaret blev då nej. tror att det är en allmänt spridd uppfattning bland estniska medborgare att anhöriga till fartygskatastrofens offer har blivit mer än väl kompense- rade för sina förluster. Att även kräva åtgärder, som skulle kosta pengar, upplevs därför som orimligt. Möten beträffande krisarbetet i Pingstkyrkopastorerna och psykologerna berättade följande: hölls minnesgudtjänst i kyrkorna. Estniska psykologer fick hjälp från finska psykologer med att planera krisarbetet. Krisgrupper etablerades och stod i regelbunden kontakt med ca 800 personer. 345 av de an- höriga skickades till en kurort för att få hjälp . , Mossin och Murdree har uppfattningen att de anhöriga som inte accepterar orsaksförklaring förespråkar bärgning av Estonia. I övrigt har esterna accepterat olyckans konsekvenser och gått vi- dare med sina liv. Syster hos Birgittasystrarna i berättar att systrarna besökte de flesta av de familjer där barn hade förlorat någon förälder i . Detta arbete på- gick . Systrarna hjälpte till med att ordna pengar och annat till familjerna. De förmedlade även kontakt mellan barn och hjälpfamiljer. vid berättade att man där utarbetat ett åtgärdsprogram efter att det att en utvär- dering av Estoniakatastrofen gjorts. Arbetet i sjösäker- hetsfrågor har lett till att färre fartyg fastnar i utländ- ska hamnkontroller. Man underströk att ett närmare sam- arbete vad gäller i är viktigt för framtiden. P R O C E S S E N vid arbetade med bland annat passagerarlistorna efter olyckan. Han framför till analys- gruppen att han betraktar platsen där Estonia ligger som en begravningsplats och menar att denna uppfattning de- las av hela det estniska folket. Pritt Männik och vid den estniska ID- kommissionen berättar att kommissionen bildades . fanns ingen särskild grupp som arbetade med identifiering av estniska omkomna vid internationella olyckor. Männik och Antropov bedömer identifiering av de omkomna från Estonia som mycket krävande beträf- fande ekonomiska och arbetskraftsresurser i relation till de tillgängliga resurserna i . Ärkebiskopen och hans medarbetare , , och be- rättar att kyrkan samarbetade med psykologer för att bistå de anhöriga. Kyrkorna hölls öppna och det kom överras- kande mycket folk. säger att han uppfattade minnesgudtjänsten till havs som en be- gravningsakt. Han anser att man därefter aldrig får röra graven. Omkring 800 personer, de flesta ester, deltog vid gudstjänsten. Esterna har accepterat beslutet att inte bärga. Ett annat beslut skulle, enligt upp- fattning, slita upp gamla sår. Om något görs måste alla kroppar upp. Möte med anhöriga i Besöket i avslutades med ett möte i Social- ministeriets lokaler varvid ett 80-tal anhöriga och överle- vande deltog. Flera framförde missnöje över myndighe- ternas agerande mot de anhöriga och många ansåg sig illa behandlade. för de omkomna som var anställda på diskuterades och kritiserades. Många deltagare välkomnade initiativet till mötet, medan andra kände motstånd att tala inför så många män- niskor i och skrev istället ner sina synpunkter. Som en följd av mötet fick analysgruppen senare dessutom ett tiotal brev med ytterligare synpunk- ter. Det framfördes också önskemål om att en motsva- rande estnisk analysgrupp skall tillsättas. P R O C E S S E N Internationella jämförelser av andra olyckor Som en del i analysen av myndigheternas insatser för de överlevande och anhöriga ingår uppdraget att be- akta internationella erfarenheter på området. Analysgruppen har samlat information om flyg- och fartygsolyckor i andra länder. Nedan beskrivs översiktligt åtgärder i samband med några olyckor som inträffat . sänktes den ryska ubåten i . Vraket påträffades i och har meddelat svenska Försvarsdepartementet att man inte önskar bärga ubåten. Kvarlevorna efter de 43 ryska sjömännen som finns ombord kommer att hedras med en minnesceremoni. 123 personer omkom och 89 räddades. som följer bygger på uppgifter. , som är präst, men också ordförande i land-fonden miste sin bror i katastrofen. Hur många och vilka som hade varit ombord på oljeriggen tog enligt Reme att fastställa. Infor- mationen till de anhöriga var mycket bristfällig och budet om broderns död lämnades på telefon. Inte heller förekom något professionellt omhändertagande av sörjande vid sjukhus, kyrkor eller organisationer. De anhöriga fick lita till och bygga upp egna nätverk. är förhållandena i helt annorlunda vid stora olyckor. Genast efter olyckan uttalade regeringschefen att man skulle bärga riggen och de omkomna. Det var också de anhörigas uppfattning och önskan. De anhöriga upplevde emellertid efter olyckan att regeringen var passiv. Ett misslyckat försök att vända riggen gjordes av ett bolag . En ny regering tillträdde och redovisade man att man ville sänka plattformen och således inte bärga. P R O C E S S E N efteråt bärgades oljeriggen och sex omkomna omhändertogs. 30 personer är fortfarande rap- porterade som saknade, däribland bror. De som fick hem sina anhöriga har uttryckt att de nu fått ro. De som inte fick hem sin anförvant vet nu att inga tekniska eller ekonomiska hinder legat i vägen, utan allt har gjorts som kunnat göras. Det är först nu som de kun- nat betrakta havet som en värdig grav. , lämnade bilfärjan för att gå till . Ombord fanns 540 personer. När färjan efter ca 20 minuters resa ändrade kurs kantrade den och vatten strömmade in ge- nom den öppna bogporten. Färjan lade sig på babordssi- dan på en sandbank – till två tredjedelar under vatten- linjen. 351 passagerare kunde räddas. Totalt omkom 188 personer. Inga namnuppgifter fanns på dem som med- följde färjan. Det saknades även säkra uppgifter på antalet passagerare och besättningsmän. De överlevande som fördes iland registrerades, men på grund av språkförbistring skedde förväxlingar och dubbel- registreringar. (Olycksnatten räknades antalet överle- vande till 409, men korrigerades senare till 351). Succes- sivt bärgades omkomna; de första på olycks- kvällen. Identifieringen ägde rum i en sporthall, som iord- ningställts för ändamålet. Anhöriga lämnade in uppgifter till grund för identifiering. Ungefär efter katastrofen, , kunde färjan vändas på rätt köl. Med hjälp av dykare drogs om- komna fram. Ett bårhus vid flottbasen i Zeebrügge tog hand om kropparna, som identifierades av närmare 200 experter från , och . Av de 188 personer som miste livet har identiteten fast- ställts på alla utom fyra (tre män och ett litet barn). Dykarna som arbetade med bärgning av färjan och omhändertagande av de 112 kroppar som fanns kvar om- bord hade före insatsen erbjudits att få träffa psykologer, men avböjt. En av dem sade efteråt Det finns saker man måste klara av själv. utbröt brand om- bord på passagerarfärjan på kryssning från till i . Ombord fanns to- talt 482 personer. Det första brandtillbudet inträffade strax före kl. två . Det brann i en hög sängkläder som låg i en korridor på däck 4. Besättningsmän och pas- sagerare lyckades att släcka elden. se- nare började det brinna på däck tre och lycka- des man inte få elden under kontroll. Den spred sig mycket snabbt och tät rök låg över däck 4 och 5. 324 passa- gerare räddades från fartyget, men 158 blev kvar ombord. Färjan bogserades in till , dit den anlände . Den svenska polisinsatsen organiserades från , där en ledningscentral upprättades och ett samarbete med norsk och dansk polispersonal etablerades. På ett tidigt stadium beslutades att ansvaret för identifie- ringsarbetet var norskt. Norsk polis inledde en preliminär identifiering av de omkomna ombord på fartyget. Efter transport till skedde sedan den slutliga identifie- ringen i . De 158 kropparna uppvisade varierande skador, en del var i det närmaste kremerade, samtliga kunde dock identifieras. Några tillförlitliga passagerar- listor existerade inte. I identifieringsarbetet bistod svenska kriminaltekniker, samt danska och norska rättsläkare och rättsodontologer. På ett stort hotell i närheten av färjeterminalen i inrättades ett center för information och psykosocialt stöd till de anhöriga. Här hölls efter katastrofen, un- der ledning av polischefen, ett stormöte för de drabbade, där de bl.a. informerades om räddnings- och identifie- ringsarbetet, försäkringsfrågor, samt tidpunkt för minnes- gudstjänst. Minnesgudstjänsten ägde rum efter katastrofen. Den kungliga familjen och statsministern del- tog och ceremonin sändes i TV. Nationalsorg proklame- rades. Denna ceremoni markerade en avslutning av den akuta stödverksamheten vid centret. Den polska bil- och tågfärjan på resa från Swinoujscie till , sjönk på inter- P R O C E S S E N nationellt vatten utanför . Katastro- fen ägde rum inom tyskt räddningsområde. Räddningsak- tionen koordinerades från . Med ombord fanns 63 människor. Av dessa räddades nio personer. Ingen av de räddade var svensk. Sju svenskar omkom vid katastrofen. Två svenskar omhändertogs i samband med räddningsin- satserna och två har senare hittats och omhändertagits. sjönk efterhand ned . Överbyggnaden ligger under vattenytan. Den meddelade den polska efter katastrofen att det fanns mycket starka intres- sen i för att bärga . Under de kom- mande åren framfördes denna ståndpunkt till den polska regeringen. Dykningar ned till genomfördes . hade fartyget som legat upp och ned vänts till sidoläge. Sammanlagt uppgick dyktiden till . Dykningarna var svåra att genomföra på grund av kraftiga undervattens- strömmar. Hela vraket kunde inte genomsökas. Två om- komna omhändertogs. transporteras två omkomna till i kistor svepta i en stor svensk fana. De svenska anhöriga ville att fartyget skulle bärgas. På UD upprättades en PM där skäl för bärgning redo- visades enligt följande. För det första var det ett anständig- hetskrav att bärgning skulle genomföras med hänsyn till de anhöriga. För det andra behövdes en bärgning för att haveriutredningen skall kunna slutföras och orsaken till olyckan klargöras. Vidare måste färjan flyttas eftersom den ligger mitt i en farled och det finns risk för oljeläckage. Om den polska regeringen ändå skulle säga nej till bärg- ning skulle kunna föreslå en offentlig hearing där anhöriga kan fråga ut polska ansvariga personer beträf- fande dykningarna och haveriutredningen. I sista hand skulle kunna föreslå att , och Po- len gemensamt genomför en bärgningsaktion. Kostnaden skulle dock bli stor. Den grundläggande avvägningen måste vara anhörigas strävan att få visshet. Mot detta kan ställas kostnaderna och den prejudiciella verkan en svensk bärgning skulle få. förklarade rederiet att de inte tänker bärga färjan. Deras försäkringsbolag sade nej till att be- kosta en bärgning eftersom någon sådan skyldighet inte åligger rederiet. avsade sig rede- riet äganderätten till genom att förklara färjan som övergiven. förklarade den att man inte tänker bärga . Förklaringen som gavs var att, om re- gelmässigt skulle finansiera bärgning av svenska och ut- ländska fartyg med svenska medborgare ombord så skulle det innebära mycket höga kostnader. beslutar regeringen att avslå en begäran från anhöriga om medel för en bärgningsoperation. I medierna har förekommit uppgifter om att sportdy- kare dykt ned till . och uppfattning är att inget kan göras åt detta. M/V Bukoba är till ytan ungefär lika stor som . Det är en relativt grund sjö. När m/v Bukoba nästan nått destinationshamnen i kantrade den och hamnade upp och ner. Färjan var starkt överlastad och hade gått i . 700 registrerade biljetter hade sålts, men man beräknade att det fanns minst 800 passagerare ombord. röda kors tog genom sin katastrof- beredskap initiativet i räddningsarbetet tillsammans med polisen och rekryterade bland andra s.k. beach boys, som var duktiga simmare. Totalt räddades 114 personer där- ibland båtens kapten. Ett antal omkomna omhändertogs. låg båten och flöt upp och ner och skrik hör- des inifrån den. Att bogsera den in till land var omöjligt; det fanns inte resurser till det. beslutade man att skära ett hål i båten i hopp om att få ut fler över- levande. Följden blev istället att båten sjönk och endast två personer räddades. Båten ligger i slam på 25–. statschef sade genast ef- ter olyckan att alla kroppar skulle bärgas. efter katastrofen anordnades i en minneshögtid med 20 000 personer närvarande. deltog statschef, biskopen för såväl P R O C E S S E N den protestantiska som katolska kyrkan samt imamen för muslimerna. Eftersom är en grund sjö är vattentempe- raturen hög, ca +20 ºC. Dykare rekryterades från och för att bärga döda kroppar. Men var man tvungen att avbryta bärgningen, eftersom kropparna inte längre bedömdes vara i ett sådant skick att omhändertagande var rimligt. Då hade 403 kroppar om- händertagits. Minst 400 kroppar finns fortfarande kvar i . Alla oidentifierade kroppar begravdes vid en mass- begravning. En begravningsplats och minneslund anlades strax utanför . Bristen på uppföljning från myn- digheternas sida efter olyckan har varit stor och i hög grad lämnats till kyrkor och frivilligorganisationer. förliste en båt med albanska flyktingar i Korintkanalen efter att ha kolliderat med en italiensk mo- torbåt. Flyktingbåten var starkt överlastad. Ombord fanns 122 passagerare och båten var trefaldigt överlastad. 34 personer räddades och fyra omkomna togs om hand i sam- band med räddningsaktionen. Båten låg och den bärgades , . 84 omkomna fanns då kvar ombord (däribland 21 kvinnor och 24 barn). I ett pressmeddelande från Reuters i samband med att 11 passagerare omhändertagits kommenterar en bärgningsarbetare: are not skeletons, these are well conserved bodies which are still clothed. That will help us to identify them. Samtliga om- komna från olyckan har omhändertagits och identifierats med hjälp av albanska handlingar. Därefter har de repatrierats till , där jordbegravning ägt rum. I mycket dåligt väder flög det ryska Aeroflotplanet 154-M rakt in i bergväggen öster om yearbyen på . Olyckan inträffade strax före land- ning och ombord fanns 129 passagerare ( i huvudsak ryska och ukrainska gruvarbetare) och 14 besättningsmän. Vrakdelar spreds dels uppe på toppen på , dels nere i Helvetiadalen. Samtliga ombord omkom. På flygplatsen väntade 120 gruvarbetare på att flyga hem efter att de skulle ha blivit avbytta av de nu förolyckade arbetskamraterna. Ett mindre antal kvinnor och barn fanns också ombord. Olyckan är den största som inträffat i . lovade på mån- dagen efter olyckan att alla tillgängliga resurser skulle sät- tas in för att snabbt och värdigt identifiera och sända hem offren. efter det att olyckan inträffat kunde stoften med de omkomna sändas hem till och . Samtliga var då identifierade trots att kropparna varit svårt sargade. Avfärden föregicks av en ceremoni med heders- vakt. Ceremonin filmades och en video från minnes- stunden sändes senare i och television. informationsansvarig vid polisen i delgav sina personliga upplevelser från rädd- ningsarbetet: Det är svårare att hantera åsynen av offrens insamlade personliga tillhörigheterna än att konfronteras med sargade kroppar. störtade ett flygplan tillhörande TWA, utanför i . 229 människor omkom. Bärgningsarbetet inriktades dels på att hitta vraket för att fastställa olycksorsaken, dels på att bärga de omkomna. President sade i ett tal vår regering gör allt vi kan för att fortsätta sökandet efter överlevande och för att finna orsakerna till denna olycka. En minneshögtid hölls strax efter olyckan. Enligt tidningsuppgifter, var de anhöriga både arga och förtviv- lade över att räddnings- och identifieringsarbetet gick långsamt.