sou · GMB375d2 · 1999-01-01 00:00:00 — Bland lekmännen bör finnas representanter för djurskyddsorganisationerna och för allmänna samhällsintressen. Utredningen har inte funnit till- räcklig anledning att föreslå någon ändring i fråga om proportionen mellan de olika ledamotskategorierna. Nämnderna bör således till lika delar bestå av forskare, representanter för försöksdjurspersonal och lekmän jämte suppleanter för dessa. Resultatet av den Engströmska utredningen I förarbetena till djurskyddslag behandlades bl.a. de frågor som den Engströmska utredningen hade utrett. Departementschefen delade därvid utredningens uppfattning i de frågor som redovisats ovan med ett undantag. I motsats till vad den Engströmska utredningen hade kommit fram till ansåg departementschefen att lekmannarepresentatio- nen i de djurförsöksetiska nämnderna skulle förstärkas på så sätt att hälften av nämndens ledamöter skulle vara lekmän. Med lekmän avsågs såväl representanter från djurskyddsorganisationer som för allmänin- tresset. Som skäl för att lekmannainflytandet skulle öka angavs att detta skulle innebära en mera allsidig belysning av nödvändigheten av och den etiska problematiken kring ett djurförsök. Det anfördes vidare att den nämnda regleringen av den etiska prövningen även fortsättningsvis borde ske genom tillämpningsföreskrifter. 1987/88:93 s. 40, 8182.) beslöt om nya regler för den framtida etiska prövningen av djurförsök i enlighet med regeringens förslag (prop. 1987/88:93, JoU 22, rskr. 327), varpå CFN i kungörelse (LSFS 1988:45) utfärdade nya föreskrifter och allmänna råd om den etiska prövningen. 126 De djurförsöksetiska nämnderna 10.2.2De djurförsöksetiska nämndernas verksamhet granskade i sin avhandling om djurförsök de djurför- söksetiska nämndernas verksamhet . Hon beskrev följande tendenser i nämnderna efter ändringarna i organisationen som beslutades (s. 222): Omorganisationen av de etiska nämnder- na har inte avsevärt ändrat mönstret i ärendebehandlingen. Modifika- tionerna av experiment verkar ligga på ungefär samma nivå som tidiga- re. Det är fortfarande några få radikala lekmän som står för merparten av reservationerna. har även andra lekmän kritiserat något, och i några fall har försöksdjurspersonal ställt sig bakom lekmännens reser- vationer. I enstaka fall har forskare reserverat sig mot godkännanden. En något större benägenhet att inte godkänna ansökningar har kunnat märkas, men å andra sidan uppfattas underkännanden i de nya nämnderna inte så definitiva som förut; de kan i vissa fall närmast jämställas med tidigare bordläggningar, och det händer att ansökning- arna återkommer, lätt reviderade. Någon radikal förändring i den etiska prövningen går inte att utläsa att det har blivit efter omorganiseringen, men varje ledamots arbetsbörda har ökat betydligt, dels på grund av att alla planerade djurförsök skall behandlas, dels på grund av att ledamö- terna är mycket färre . skriver vidare att själva förekomsten av etiska kommittéer och deras funktioner kan få följder i en rad olika avseen- den: för forskningen, för forskarna, för forskningsobjekten, för kom- mittéledamöterna och för den allmänna opinionen. Hon pekar på att konsekvenserna blir olika beroende på vilket arbetssätt som tillåts för kommittéerna och som tillämpas i dem. Vidare anför hon (s. 223): En kommitté med stor intellektuell öppenhet, där en väv av möjligheter spänns upp och varje tänkbart alternativ diskuteras på lika stort allvar, får åtminstone i vissa avseenden andra konsekvenser än en sluten kommitté med liten debatt och uppgjorda matcher. Den förstnämnda typen av kommitté skulle, kanske, kunna åstadkomma stora förändring- ar; den senare typen kan reduceras till en organisation som bara for- mellt uppfyller kraven på att forskning skall undergå etisk prövning. pekar på några konsekvenser av de djurförsök- setiska nämnderna som hon funnit vara entydiga: 1) De har haft en diskursskapande effekt, dvs. djurförsöksfrågan har fått officiell status av moraliskt problem i en utsträckning som den knappast hade fått utan de etiska nämndernas existens. Detta anger hon har medfört en percep- tionshöjning och en karaktärsetisk effekt internt i laboratorierna, vilket inneburit att en promoverad självsanering har ägt rum. 2) En konver- gens i uppfattningar har skett. Dels har forskarsamhället erkänt djurför- söksfrågan som moraliskt problem och arbetar för att förbättra djurför- söken, dels har den abolitionistiska kritiken mot djurförsök minskat. Animal welfare-representanter har vant sig vid att djurförsök finns, och de deltar i piecemeal för att förbättra dem. Ideologisk kritik mot djurförsök har blivit betydligt mera sällsynt än tidigare (s. 223224). pekar vidare på att djurskyddsrörel- sens kamp numera oftare handlar om större burar än om tomma burar, men att läget snart kan bli mer instabilt igen beroende på aktörer och katalytiska händelser (s. 260). 10.2.3Centrala försöksdjursnämndens utvärdering av den djurförsöksetiska prövningen lät CFN utvärdera den djurförsöksetiska prövningen som ägde rum under /92. Utvärderingen avsåg alltså nämndernas arbete efter den omorganisation som gjordes . Aspekter som CFN ville få belyst genom utvärderingen var ledamöter- nas syn på bl.a. arbetets bedrivande, närvarofrekvens, handläggnings- rutiner och gällande bestämmelser. Utvärderingen redovisades i CFN:s skriftserie nr 21. Utvärderingen bestod bl.a. av en enkät till ledamöter och sekreterare som var eller tidigare hade varit med i någon djurförsöksetisk nämnd. Av enkätsvaren framkom att en klar majoritet av ledamöterna ansåg att nämndernas arbetsformer var bra eller tillfredsställande samt att nämn- dernas sammansättning och storlek var bra. Flera forskare ansåg emel- lertid att för mycket tid ägnades åt detaljdiskussioner och rutinärenden. Bland lekmännen tyckte man att det diskuterades för lite om alternativa metoder, förvaring och etiken/allmännyttan. De nämnde även att det var svårt att hinna med alla ärenden, att det bara var djurskyddsrepre- sentanter som hade synpunkter, att forskarna var kollegiala samt att de inte fick ställa de frågor de ville. Flera lekmän ville ha fler forskare med kunskaper om alternativa metoder samt forskare som inte själva gjorde djurförsök representerade. Ledamöterna fick även frågan hur de upplevde arbetsbördan i nämnden. De flesta tyckte den var lagom. Flera lekmän ansåg dock att de fick lägga ner för mycket arbete på att söka information. Forskare tyckte de fick lägga ner mycket arbete i beredningsgrupperna när de var ordförande för dessa. 128 De djurförsöksetiska nämnderna När det gällde ledamöternas syn på hur den djurförsöksetiska pröv- ningen hade påverkat antalet djurförsök och sättet att utföra djurförsök framkom bl.a. följande. Det var många och från alla kategorier av ledamöter som nämnde att försöksplaneringen hade blivit bättre, att det skedde en självsanering innan ansökan lämnades in, att forskare hade blivit mer medvetna om djurens situation och att påverkan främst skedde genom praktiska förslag, modifieringar av försök. Ett par lek- män nämnde att man borde ha någon slags kontroll efteråt för att veta att forskaren följde nämndens råd och anvisningar. Ledamöterna fick också frågan om de upplevde att de fick tillräcklig information. En stor majoritet svarade ja på den frågan. Omkring hälften av lekmännen som representerade djurskyddet ansåg dock att det inne fanns tillräckligt med information. De sökte själva information genom samtal med försöksledare, veterinärer och genom att läsa facklitteratur. Det fram- kom vidare att det var svårt för lekmännen att förstå fackspråket. Vida- re önskades mer information om alternativa metoder och om djurs smärtförnimmelser. Slutligen ställdes frågan om ledamöternas syn på behovet av föränd- ringar av de gällande bestämmelserna om den etiska prövningen. Tio forskare och försöksdjurstekniker tyckte att man skulle återgå till anmälningsplikt för vissa försök, t.ex. utfordringsförsök och försök där djuren avlivas direkt. Många lekmän tyckte att ändringen av § 2 djur- skyddslagen var omöjlig att uppfylla, eftersom djur kan lida även om försök är godkända och ansåg att denna paragraf skulle ändras igen. Lekmännen krävde uppföljning av försöken, möjlighet att överklaga nämndens beslut, mer etisk diskussion, enhetliga arbetsrutiner, avslag av försök där alternativ fanns samt avslag av försök som inte hade någon allmännytta. Forskare tyckte att dissektionsförsök på gymnasie- nivå borde tillåtas, att försök godkända av forskningsråd inte skulle prövas, att enklare regler för pilotförsök skulle införas och att § 49 djurskyddsförordningen skulle förtydligas eftersom denna ledde till många diskussioner. Ett annat förslag var att införa s.k. competent persons som skulle bedöma ansökan som etiskt godtagbar eller tveksam och att nämnden endast skulle ta ställning till de tveksamma ansök- ningarna. Utöver den ovan redovisade enkätundersökningen gjordes för CFN:s räkning även en intervjuundersökning för att få information om forska- res och djurskyddsrepresentanters syn på djurförsök och den etiska prövningen. Intervjuer genomfördes med femton forskare, tre djur- skyddsrepresentanter, en före detta djurskyddsrepresentant och en försöksdjursveterinär. Vidare genomfördes ytterligare en undersökning genom telefonenkäter för att belysa kognitiva aspekter på åsiktsskillna- der, hur olika parter ser på varandra och deras möjligheter att kommu- nicera. gjordes med tio forskare och tio djurskydds- representanter. Resultatet av intervjuerna och telefonenkäterna visade att såväl forskare som djurskyddsrepresentanter ansåg att de djurförsöksetiska nämnderna hade ökat den etiska medvetenheten bland forskare och lett till en bättre situation för djuren. Vidare ansågs nämnden av alla parter fylla en positiv funktion, bl.a. genom den självsanerande effekt som nämnden bedömdes ha på djuranvändningen. De olika parterna verkade ha liknande uppfattningar om djurens situation, men skilde sig åt i hur de vägde nyttan med djurförsök mot djurens lidande. Forskarna ansåg att det inte gick att göra mer för att byta ut djurförsök mot alternativa metoder. Båda parter såg sitt eget ställningstagande som styrt av objektiva, externa faktorer, medan motpartens ställnings- tagande bedömdes färgat av subjektiva, interna faktorer. Såväl forskare som djurskyddsrepresentanter visade dock god förmåga att se på sig själva utifrån den andra gruppens synvinkel. Vidare pekade utredarna på att såväl djurforskare som djurskyddsrepresentanter kunde uppleva dilemma i sina ställningstaganden och en ytterligare kartläggning av sådana dilemman ansågs kunna öppna möjligheter till utveckling av etiska riktlinjer som är förankrade bland såväl djurforskare som djur- skyddsrepresentanter. Ytterligare slutsatser från intervjuerna och telefonenkäterna var att svaren indikerade att djurskyddsrepresentanterna var något mindre positiva än forskarna till nämndernas verksamhet, att nämnden även fungerade som ett moraliskt stöd för forskarna och att djurskyddsföre- ningarna önskade mer kontroll av besluten. Utredarna anförde att de som verkade ha mest fördelar av nämndernas existens var forskarna. De hindrades nämligen inte särskilt mycket i sitt arbete, som de kände att deras forskning var kontrollerad och godkänd av samhäl- let, inkl. djurskyddsföreningarna. Utredarna undrade om det, när det gällde djurskyddsrepresentanterna, inte fanns en viss konflikt för dem att sitta med i nämnden. Representanterna ville påverka så mycket som möjligt, men för att kunna påverka över huvud taget var de tvungna att anpassa sig och kanske även godkänna försök som de egentligen inte skulle vilja se genomförda. visade att djurskyddsre- presentanterna ville att antalet djurförsök skulle minska kraftigt och att detta borde stå i konflikt med det förhållandet att djurskyddsrepresen- tanterna i nämnderna sällan röstade emot godkännande av försök. Men även djurskyddsföreningarna ansågs ha fått ut något positivt av att sitta 130 De djurförsöksetiska nämnderna med i nämnden, eftersom de hade inflytande över verksamheten och även fick en insyn i vad forskarna höll på med. 10.3Gällande bestämmelser om användningen av djurförsök Bestämmelser om användningen av djur för vetenskapligt ändamål finns dels i djurskyddslagen (1988:534), dels i djurskyddsförordningen (1988:539), dels i föreskrifter meddelade av SJV och CFN. Djur- skyddslagens utgångspunkt är att djur skall behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom (2 § 1 stycket djurskyddslagen). När det gäller försöksdjur skall dessa inte anses vara utsatta för onödigt lidande eller sjukdom om användningen har godkänts av en djurförsök- setisk nämnd (2 stycket nämnda lagrum). Djurskyddslagen innehåller ytterligare generella regler om hur försöksdjur och andra djur skall skötas. I regelverket om användningen av djurförsök har införts fle- ra och betydande ändringar. Regeringen föreslog i prop. 1997/98:28 ändringar i djurskyddslagen som bedömdes vara nödvändiga för att EG:s direktiv på djurskyddsområdet skulle helt införlivas i den svenska lagstiftningen. De föreslagna ändringarna innebar bl.a. att djurskydds- lagens tillämpningsområde vidgades till att omfatta även vilda försöks- djur som inte hålls i fångenskap. Vidare skulle bestämmelsen om att djur skall hållas och skötas i en god djurmiljö och på ett sådant sätt att det främjar deras hälsa och ger dem möjlighet att bete sig naturligt även gälla för försöksdjur. Även i andra avseenden föreslogs skärpta krav på användningen av försöksdjur. Bl.a. föreslogs att sådan användning inte bara skulle kräva en tillstyrkan utan ett godkännande av en djurförsök- setisk nämnd. Ändringarna i djurskyddslagen trädde i kraft (prop. 1997/98:28, bet. 1997/98:JoU12, rskr. 1997/98:142). Även vissa ändringar i djurskyddsförordningen rörande försöksdjur trädde i kraft . Bl.a. äger numera SJV i samråd med CFN meddela föreskrifter om villkor för eller förbud mot uppfödning, förva- ring, tillhandahållande eller användning av djur för vetenskapliga eller liknande ändamål (40 a § djurskyddsförordningen). Syftet med be- stämmelsen är att kunna styra hanteringen av försöksdjur och därmed tillförsäkra dem en bra miljö. Det angavs vidare att det i vissa fall kunde vara motiverat att i föreskrifter meddela förbud t.ex. mot an- vändning av vissa utrotningshotade djurslag eller mot en viss metod. För att genomföra EG:s direktiv /609/EEG meddelade vidare SJV föreskrifter om uppfödning, förvaring, tillhandahållande och använd- ning m.m. av försöksdjur (SJVFS 1988:20) som gäller . Ändringarna i djurskyddslagen och djurskyddsförordningen har också föranlett ändringar i CFN:s kungörelse (LSFS 1988:45) med föreskrifter och allmänna råd om den etiska prövningen av använd- ningen av djur för vetenskapliga ändamål m.m. Ändringarna i före- skrifterna skall träda i kraft . 10.3.1Generella tillstånd som meddelar Den som har för avsikt att använda djur för vetenskaplig forskning eller undervisning, sjukdomsdiagnos, framställning av läkemedel eller andra kemiska produkter eller för andra jämförliga ändamål måste först erhålla tillstånd för sådan djurförsöksverksamhet. Sådana generella tillstånd att bedriva djurförsöksverksamhet lämnas av SJV (19 a § djurskyddslagen). Dess tillståndsprövning innebär ingen etisk prövning av den planerade djurförsöksverksamheten, utan man bedömer om verksamheten är seriös och om den kan antas bedrivas på ett ansvars- fullt och kompetent sätt. Vidare tar man ställning till om de anlägg- ningar i vilken verksamheten skall bedrivas är lämpliga från djur- skyddssynpunkt. Som försöksdjur får endast sådana djur som fötts upp för ändamålet, s.k. destinationsuppfödda djur, användas (19 § djurskyddslagen). Sådan uppfödning av försöksdjur skall också godkännas av SJV. Genom tillståndsprövningen skall tillförsäkras dels att uppfödningen uppfyller vissa krav på bl.a. vård och förvaring, dels att uppfödningen anpassas efter behovet av försöksdjur. SJV kan meddela undantag från kravet på destinationsuppfödning och har också gjort så beträffande flera djurslag. Undantagen gäller bl.a. sådana djur som endast i liten omfatt- ning används som försöksdjur och vilda djur. Före gällde att tillstånden från SJV endast behöv- des för djurförsöksverksamhet och uppfödning av försöksdjur om djuren skulle utsättas för lidande. De nuvarande reglerna innebär så- ledes en skärpning härvidlag. fordrar dessutom förvaring och tillhandahållande av försöksdjur tillstånd av SJV (19 a § djurskyddsla- gen). Utöver ovan nämnda tillstånd krävs även att en av SJV godkänd fö- reståndare ansvarar för verksamheten. gäller dessutom att det skall finnas en av SJV godkänd veterinär som skall ge råd och anvisningar om hur verksamheten skall bedrivas och som skall 132 De djurförsöksetiska nämnderna hjälpa till vid behandlingen av försöksdjuren. Den ansvarige förestån- daren och veterinären skall se till att verksamheten utförs i enlighet med lagens bestämmelser och de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen (20 § djurskyddslagen). Härigenom vill man tvinga den ansvarige föreståndaren och veterinären att, var och en utifrån sin kompetens och sitt ansvarsområde, bevaka djurskyddet i alla situatio- ner. De kan göras ansvariga för avvikelser från bestämmelserna på området. Detta innebär emellertid inte att övrig personal fritas från ansvar. Var och en som bryter mot djurskyddslagen i sitt arbete kan ställas till ansvar för detta. 1997/98:28 s. 10.3.2Krav på godkännande från etisk synpunkt När det gäller ett enskilt djurförsök skall detta godkännas från etisk synpunkt av en djurförsöksetisk nämnd innan användningen påbörjas (21 § djurskyddslagen). hade de djurförsöksetiska nämnderna som tidigare nämnts endast en rådgivande funktion. 1997/98:28 konstaterades att nämndernas rådgivande beslut innebar att en forskare i princip var oförhindrad att genomföra sitt försök med djur även i de fall djuranvändningen hade avstyrkts av en djurförsöksetisk nämnd. Några sanktioner kunde inte vidtas mot forskaren i den situationen. Däremot kunde ett eventuellt lidande hos djuren, mot bakgrund av en avstyrkt ansökan inte anses som ett nöd- vändigt och därför godtagbart lidande. Detta innebar att den forskare som genomförde ett försök, trots att detta hade avstyrkts, riskerade att bryta mot djurskyddslagen. Med hänsyn till detta ansågs de djurförsök- setiska nämndernas rådgivande beslut ändå ha en tvingande verkan. Detsamma gällde vid djurskyddstillsynen av försöksdjuren, där in- spektörerna endast kunde ifrågasätta åtgärder som avvek från en till- styrkt ansökan eller som föll utanför försöket. Nämndernas beslut ansågs därför vara rådgivande men tvingande. Beslutens legala status bedömdes oklar och man fann att det rådde viss osäkerhet om deras faktiska verkan. För att undanröja denna osäkerhet föreslogs att nämn- dernas prövning i fortsättningen skulle resultera i ett uttryckligt god- kännande eller avslag. Detta skulle tydliggöra för alla berörda vilken status beslutet har och ett avslag skulle automatiskt leda till att för- söksdjursanvändningen var förbjuden. Som ytterligare skäl angav regeringen bl.a. att det kunde ifrågasättas om en tillstyrkan av en djur- försöksetisk nämnd var tillräcklig för att på området skulle anses till fullo genomförda. Enligt direktiv /609/EEG skall med- lemsländerna nämligen vidta lämpliga rättsliga eller administrativa åtgärder om de inte anser att försöket är av tillräcklig vikt för att tillgo- dose de grundläggande behoven hos människor eller djur. Detta inne- bar enligt regeringen att en medlemsstat måste kunna förbjuda ett enskilt försök och denna möjligheten skulle odiskutabelt komma att finnas om det i fortsättningen ställdes krav på att ett försök skall vara godkänt för att vara tillåtet. Någon förändring av rutinerna vid själva prövningen eller av prövningen i sig var inte avsedd. Med hänsyn till nämndernas mycket speciella breda sammansättning och till möjlighe- terna att modifiera ansökan eller ansöka på nytt ansåg man att en god- tagbar ordning borde vara att nämndernas beslut inte skulle kunna överklagas. behandlade propositionen i betänkandet 1997/98:JoU12. Utskottet ansåg, i likhet med regeringen, att de djur- försöksetiska nämndernas beslut hade en oklar legal status och att detta skapade osäkerhet om deras faktiska verkan, vilket inte kunde anses tillfredsställande. Utskottet anmärkte att representanter för Jordbruks- departementet i samband med en utfrågning hade understrukit att Europeiska kommissionen, efter det att en lagrådsremiss i ärendet hade upprättats, hade avgett ett s.k. motiverat yttrande som innebar att måste införa ett system som gör det möjligt att med bindande verkan förbjuda enskilda djurförsök. Utskottet konstaterade att såvitt det kunde bedöma var någon förändring av rutinerna vid själva pröv- ningen eller av prövningen i sig inte avsedd. Enligt utskottets mening fanns det i det sammanhanget all anledning att understryka värdet av den dialog som uppenbarligen fördes mellan de brett sammansatta djurförsöksetiska nämnderna och vederbörande forskare och som i det allt övervägande antalet fall resulterade i en samsyn på hur försöken borde utföras. Utskottet utgick från att detta arbetssätt kunde bibehållas även om nämnderna fick möjlighet att meddela bindande beslut. Ut- skottet tillstyrkte regeringens förslag i detta avseende. När det gällde möjligheterna att överklaga nämndernas beslut fann utskottet att det borde uppmärksammas att ett avslag på ett avgörande sätt kunde påverka forskarens verksamhet. Det skulle kunna förekom- ma att en forskare i skilda avseenden inte hade samma uppfattning som nämnden. Vid ett avslag från nämnden kunde det uppfattas som me- ningslöst för den enskilde forskaren att dels söka tillstånd till verksam- heten, dels påbörja denna eftersom han då riskerade att bryta mot djurskyddslagen. I likhet med Lagrådet ansåg därför utskottet att en djurförsöksetisk nämnds beslut skulle kunna överklagas. Man anförde vidare att övervägande skäl talade för att sådana överklaganden skulle behandlas av allmän förvaltningsdomstol. Utskottet avstyrkte därmed regeringens förslag såvitt det avsåg att de djurförsöksetiska nämnder- nas beslut inte skulle gå att överklaga. 134 De djurförsöksetiska nämnderna är således de djurförsöksetiska nämndernas beslut inte längre rådgivande, utan bindande och det har även införts en möjlighet för sökanden att överklaga ett beslut som går honom emot till allmän förvaltningsdomstol. Det är fortfarande ändamålet med användningen av djuret som är avgörande för om prövning krävs eller inte. Är ändamålet att använda djuren för vetenskaplig forskning eller undervisning, sjukdomsdiagnos, framställning av läkemedel eller andra kemiska produkter eller för andra jämförliga ändamål måste försöket således godkännas från etisk synpunkt. Detta innebär att även mycket enkla försök omfattas av ansökningsplikten. För att inte onödigtvis tynga nämnderna med sådana ärenden har vissa undantag gjorts från kravet på godkännande. Sådana undantag har gjorts dels för utfordringsförsök som sker vid sedvanligt hållande av husdjur och som inte är förenade med lidande för djuren, dels traditionell ringmärkning av fåglar (3 § LSFS 1988:45). I samband med de senaste ändringarna i djurskyddslagen infördes i lagens 20 § att den som driver djurförsöksverksamhet skall ha en för verksamheten tillräckligt stor personal, som har den utbildning och kompetens som behövs för verksamheten. Krav på viss utbildning hos den som använder försöksdjur, deltar i sådan användning eller vårdar djuren är dock ingen nyhet. CFN har meddelat särskilda föreskrifter och allmänna råd härom (SJVFS 1992:11). Enligt dessa föreskrifter skall den som anställs eller i annat fall anlitas för att utföra arbete med försöksdjur ha genomgått utbildning senast efter det att arbetet påbörjades (2 § SJVFS 1992:11).