sou · GMB340 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt punkten 2 i samma paragraf skall målsägandebiträde förordnas i mål om brott enligt 3 eller 4 kap. , på vilket fängelse kan följa, eller enligt 8 kap. 5 och 6 § eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av sådant biträde. I samband med att bestämmelsen ändrades uttalades i förarbetena (prop. 1989/90:158 s. 7 f. och 11) att förutsättningarna för att förordna målsägandebiträde i mål om brott enligt 3 och 4 kap. med fängelse i straffskalan samt enligt 8 kap. 5 och 6 § borde mjukas upp för att markera att bedömningen inte skulle vara så restriktiv som . Det uttalades vidare att det däremot inte kunde anses sakligt motiverat att mera regelmässigt förordna målsägandebiträde i mål om t.ex. misshandel och olaga hot utan det skulle ske en verklig prövning av målsägandens behov av biträde i det enskilda fallet. Enligt förarbetena skall behovet i det enskilda fallet prövas utifrån en helhetsbedömning av målsägandens situation satt i relation till det brott som målet gäller. Vidare bör ställas upp vissa förutsättningar med avseende på målsägandens personliga situation i målet, t.ex. vad gäller brottets art, bevisläget m.m. Den mest typiska situation där målsäganden har ett utsatt läge under förundersökningen och rättegången är när målsäganden och gärningsmannen har eller har haft en relation till varandra. Även andra omständigheter av personlig art kan enligt förarbetena ha betydelse för om biträde skall förordnas. Som exempel på sådana omständigheter anges förståndshandikapp, sjuklighet, depressioner till följd av brottet, beroende ställning i t.ex. arbetslivet eller som i förhållandet mellan elev och lärare eller att målsäganden är gammal eller ett barn. Enligt DV:s rapport meddelas av förordnandena med stöd av punkten 2. Av detta förhållande dras i rapporten slutsatsen att lagens tillämpningsområde kan behöva justeras. DV:s enkätundersökning tyder emellertid på att domstolarna vid behovsprövningen för förordnande av målsägandebiträde enligt denna punkt följer de uttalanden som görs i förarbetena. Om man beaktar att mål om de brott som avses i punkten 2, t.ex. misshandel och rån, är betydligt mer frekventa än sexualbrott- smålen tyder knappast relationen mellan förordnanden enligt punkten 1 124 Rättsväsendet och brottsoffren och 2 på någon anmärkningsvärd snedfördelning i domstolarnas tillämpning. Behovsprövningen blir av underordnad betydelse för frekvensen i ett sådant läge. En eventuell justering skulle behöva gälla brottskategorierna. En sådan ändring anser utredningen inte vara motiverad. En stödperson skulle dock vara ett lika bra stöd för målsäganden i vissa fall när förordnanden sker enligt punkten 2 under förutsättning att åklagaren för en eventuell skadeståndstalan. Denna fråga behandlas vidare nedan. I punkten 3 föreskrivs att ett målsägandebiträde skall förordnas i mål om annat brott enligt , på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Enligt DV:s rapport ges relativt få förordnanden, , med stöd av denna bestämmelse. Vad gäller begränsningen till att avse enbart brottsbalksbrott, på vilket fängelse kan följa, angavs i förarbetena (prop. 1993/94:26 s. 18) att en sådan avgränsning var ändamålsenlig och uteslöt mindre kvalifice- rade brott samt överensstämde med förutsättningarna för förordnande enligt punkten 2. Det framstår enligt utredningen som svårförståeligt med den begränsning som har gjorts till enbart brottsbalksbrott. Det finns andra brott, t.ex. överträdelse av besöksförbud, där det enligt utredningen kan finnas ett starkt behov av målsägandebiträde. Lagens tillämpnings- område bör därför utvidgas till att avse alla brott där fängelse kan följa på brottet. De förutsättningar som gäller för prövningen av målsägan- dens behov av målsägandebiträde enligt denna punkt bör kvarstå oförändrade. Den föreslagna utvidgningen föranleder en ändring i punkten 3. Även för förordnanden enligt denna punkt bör stödperson under vissa förutsättning vara ett bra alternativ. föreslog i sitt betänkande Våld och brottsoffer (SOU 1990:92 s. 176 f.) att det borde övervägas att utvidga rätten till målsägandebiträde när fråga om besöksförbud skall prövas i samband med brottmål där åklagaren för talan. Enligt utredningen kan det förhållandet att fråga om besöksförbud skall prövas i brottmålet utgöra en omständighet som gör att målsäganden kan anses ha ett särskilt starkt behov av målsägandebiträde, varför rätten till biträde inte behöver utvidgas. Målsägandebiträdets uppgifter är utförligt behandlade i lagens förarbe- ten. Enligt förarbetena är målsägandebiträdets främsta uppgift är att ge målsäganden stöd och hjälp för att lindra påfrestningarna i samband med utredningen rörande ett allvarligt och integritetskränkande brott. Biträdet bör därför komma in i bilden redan när förundersökningen rörande brottet börjar. Under förundersökningen skall biträdet ha rätt att närvara vid alla förhör som hålls med målsäganden och i första hand bevaka att förhören går rätt till och att inga ovidkommande eller kränkande frågor ställs. Målsägandebiträdet bör också ha rätt att ställa kompletterande frågor. Vidare bör biträdet enligt förarbetena informera målsäganden om hur förundersökningen går till. Biträdet bör också vid behov hjälpa målsäganden med kontakter med andra myndigheter och organ, t.ex. sjukvård, socialtjänst, kvinno- eller brottsofferjour. Om åtal väcks är det framför allt i anslutning till huvudförhandlingen som målsägandebiträdet har sin funktion. Enligt förarbetena torde det i allmänhet vara lämpligt att biträdet går igenom vad förhandlingen syftar till, hur den går till och vad som kommer att krävas av målsäganden i samband med förhandlingen. Vid själva förhandlingen är det givetvis viktigt att ge målsäganden ett personligt stöd. Målsägandebiträdet skall också bevaka målsägandens intressen i olika handläggningsfrågor och bör för målsägandens räkning kunna begära t.ex. att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar eller att förhöret med målsäganden skall ske i den tilltalades eller någon åhörares utevaro. När det gäller förhöret med målsäganden skall biträdet bevaka att inga ovidkommande eller kränkande frågor ställs. Biträdet bör också ha rätt att ställa komplette- rande frågor. Vid övriga förhör bör målsägandebiträdet formellt sett ha samma rätt som målsäganden att själv agera och ställa frågor. Det betyder att en uttrycklig rätt att fråga föreligger endast i det fallet att målsäganden för egen talan, dvs. biträder åtalet eller för skadeståndsta- lan. Enligt förarbetena bör målsägandebiträdets behörighet omfatta att företräda målsäganden i frågor om skadestånd som handläggs i samband med åtal för brott, om inte åklagaren har åtagit sig att förbereda och utföra målsägandens skadeståndstalan. I samband med lagändringar ändrades lagtextens språkliga utformning för att tydligare markera att målsägandebiträdet skall bistå målsäganden med att utföra talan om enskilt anspråk. Vidare utvidgades målsägandebiträdets uppgifter till att omfatta även bistånd till målsäganden i ett från brottmålet avskilt skadeståndsmål som handläggs enligt de vanliga tvistemålsreglerna. Utredningen anser att målsägandebiträdet även i fortsättningen i princip bör ha de uppgifter som anges i förarbetena dock med de begränsningar som blir följden av utredningens förslag om en utvidgad användning av stödpersoner. Det har framkommit genom DV:s rapport att den väsentligaste delen av biträdets uppgifter är knuten till förberedande och utförande av skadeståndstalan. Utredningen anser det riktigt att tyngdpunkten ligger 126 Rättsväsendet och brottsoffren på dessa uppgifter. Det är ju på det området som biträdet med sina juridiska kunskaper kan vara målsäganden till störst hjälp. Att målsägan- debiträdets uppgifter på detta sätt koncentreras till skadeståndsfrågan kan möjligen förklaras av att biträdet förordnas först inför huvudförhandling- en och inte som lagstiftarens mening varit redan under förundersökning- en. Även om det enligt utredningens uppfattning är angeläget att biträdets insatser koncentreras till rättsliga uppgifter, får det anses som en brist att ett biträde inte förordnas under förundersökningen i fall med komplicerade och omfattande skadeståndsanspråk. Utredningen anser sålunda att, i de fall då det inte bedöms vara till- räckligt med det stöd och den hjälp som en stödperson kan ge, ett målsägandebiträde bör förordnas tidigare i processen än som sker. En sådan ordning förutsätter förutom polisens information till målsägan- den att polis och åklagare aktivt uppmärksammar behovet och framför detta till domstolen. Utredningen har övervägt om det skulle bidra till att målsägandebiträdet kom in tidigare i processen om åklagaren fick förordna målsägandebiträde, men funnit att en sådan ordning inte skulle leda till någon egentlig tidsvinst. En begäran om målsägandebiträde kommer praktiskt taget alltid via åklagaren och prövas omgående av domstolen. Inte heller av andra skäl finner utredningen att en sådan ordning är lämplig. Ett beslut av åklagaren kan ifrågasättas med invändningen att denne inte har varit objektiv i sitt val av biträde åt målsäganden. Det bör således även i fortsättningen vara en domstolsuppgift att förordna målsägandebiträde. För att undvika den fördröjning av ett förordnande som kan uppstå när förhör måste hållas med målsäganden i samband med ett veckoslut eller en helg kan ett annat förfarande än vad som gäller behöva införas. I departementspromemorian Domstolsförfarandet Förslag till förbättringar (Ds 1997:7) föreslås bl.a. utvidgad behörighet för de s.k. jourdomstolarna. Med jourdomstol förstås domstol som med stöd av en särskild forumregel i 19 kap. 12 § andra stycket kan ta upp en fråga om häktning i annan ort än den som följer av bestämmel- serna i 19 kap. om laga domstol i brottmål. Enligt dessa bestämmelser är i allmänhet domstolen på gärningsorten behörig att handlägga brottmålet och ta befattning med förundersökning och tvångsmedel. I behörigheten för jourdomstolarna att pröva frågor angående häktning ingår enligt motiven behörighet att fatta beslut om mindre ingripande tvångsmedel, t.ex. reseförbud, och beslut som är nödvändiga för prövning av häktningsfrågan, t.ex. förordnande av offentliga försvarare. Vidare har domstolen rätt att bestämma tid för åtals väckande och att meddela beslut om personutredning. I promemorian anges det som otillfredsställande om inte jourdom- stolen får ta ställning till andra frågor under förundersökningen än de som rör själva häktningsförfarandet. Som exempel nämns bl.a. att en misstänkt som skall förhöras behöver en offentlig försvarare. Ett sådant förordnande som inte har samband med en häktningsförhandling kan komma att avvisas av domstolen. För att det inte skall råda någon ovisshet om jourdomstolens behörighet föreslås i promemorian att behörigheten enligt 19 kap. 12 § andra stycket utvidgas att omfatta all befattning med förundersökning och användande av tvångsmedel, dvs. inte bara frågan om häktning. Promemorian har remissbehandlats och bereds inom . Enligt promemorieförslaget skall samma forumregel gälla för jourdomstolen som för den ordinarie domstolen vid dess befattning med förundersökning. Den regel i 19 kap. 12 § första stycket rättegångsbal- ken som tillämpas vid förordnande av målsägandebiträde torde därför enligt den föreslagna utvidgningen komma att omfatta även jourdomstolens förordnande av ett målsägandebiträde. Frågan bör uppmärksammas under beredningen av promemorieförslaget. Utredning- en anser att förordnanden av målsägandebiträde bör kunna ske under veckoslut och för att undvika fördröjning. Det kan emellertid ifrågasättas om en sådan ordning inte förutsätter ett joursystem för målsägandebiträden. Ett sådant system har utredningen inte ansett det vara möjligt att föreslå med hänsyn till kostnaderna (se vidare under När det gäller målsägandebiträdets uppgifter under rättegången har det framkommit att oklarhet råder beträffande biträdets rätt att ställa frågor. Praxis synes variera mellan domarna. Enligt gällande rätt har biträdet alltid rätt att ställa kompletterade frågor till målsäganden. Detta gäller således oavsett om målsäganden för talan eller inte. Vid övriga förhör har målsägandebiträdet formellt samma frågerätt som målsägan- den själv, dvs. uttrycklig frågerätt föreligger endast när målsäganden biträder åtalet eller för skadeståndstalan. När ett målsägandebiträde är förordnat förs i de flesta fall skadeståndstalan. Detta torde bli fallet i än högre utsträck- ning om utredningens förslag om en ökad användning av stödpersoner genomförs. Behovet av att utöka frågerätten kommer således att minska. Det finns emellertid skäl som talar för att frågerätten ändock bör utvidgas. Det förekommer att målsäganden avser att senare föra en civilrättslig talan om skadestånd och därför inte för denna talan i brottmålet. I sådana fall kan det vara angeläget att biträdet får ställa frågor även under brottmålsprocessen. Om rätten att ställa frågor och agera i rättegången skall utvidgas bör dock en sådan ordning i första hand gälla målsäganden själv; målsägandebiträdet bör inte ha större befogenheter än målsäganden. En sådan ordning gör också att målsägan- den blir mer delaktig i rättegången. Utredningen anser därför att det 128 Rättsväsendet och brottsoffren finns fog för att utöka frågerätten, vilket föranleder en ändring i . I enkätsvaren från brottsofferjourerna har framförts att målsägande- biträdet även borde hjälpa målsäganden efter det att rättegången har avslutats. Ofta upphör kontakten mellan biträdet och målsäganden i och med att rättegången är slut även om det inte är ovanligt att biträdet hjälper målsäganden efter rättegången med att få ut skadeståndet. Detta arbete sker då utan ersättning. Det har framförts till utredningen att arbete med ersättningsärendena skulle underlättas om målsägandebiträdet utförde mer av det avslutande arbetet. skulle då inte behöva begära in kompletteringar i lika stor utsträckning som sker. Utredningen anser att även sådant avslutande arbete som att hjälpa målsäganden att få ut ett utdömt skadestånd bör ingå i målsägande- biträdets uppdrag. Detta är viktigt inte minst för att målsäganden skall få den ersättning som han eller hon har rätt till. Det arbete som bör komma i fråga är kontakter med den dömde, kronofogdemyndigheten, försäkringsbolag och . Målsägandebiträdet bör få ersättning för sådant arbete i skälig omfattning. Denna utvidgning av målsägandebiträdets uppgifter bör införas i lagen om målsägandebiträde. Stödpersonens uppgifter och användning i rättsprocessen Som tidigare nämnts under rubriken stödperson föreslår utredningen att användningen av stödpersoner i samband med det rättsliga förfarandet skall ökas. När möjligheten att få anlita stödperson infördes i angavs de uppgifter som en stödperson bör utföra under rättegången utförligt i förarbetena (prop. 1983/84:105 s. 63). Där anges att stöd- personens uppgifter är begränsade till att vara ett personligt stöd åt målsäganden. Som exempel på åtgärder som stödpersonen kan vidta nämns att begära paus om målsäganden har behov av det och att fästa rättens uppmärksamhet på att en fråga till målsäganden är av särskilt påfrestande art. I förarbetena anges också att stödpersonen normalt bör anvisas en plats bredvid målsäganden i rättssalen och att ordföranden bör kunna tillåta ett lågmält samtal mellan stödpersonen och målsäganden under förutsättning att rättegången inte störs. Med begreppet rättegång avses i detta sammanhang varje tillfälle då målsäganden hörs, dvs. förutom vid huvudförhandlingen t.ex. vid häktningsförhandling, om målsäganden har kallats till denna. Utredningen anser att stödpersonens insatser även i fortsättningen bör ligga på det personliga planet. Förslaget om en utvidgad användning innebär inte att en stödperson skall ges behörighet att hantera rent rättsliga frågor. Den utvidgning som föreslås tar sikte på en användning som inte kräver någon ändrad lagstiftning om uppgifterna. I stället avses att flera stödpersoner skall utnyttjas för att ge kurativt stöd i samband med förundersökning och rättegång. I forskningsrapporten (bilaga 8 s. 135) anges att de intervjuade brottsoffren inte trodde att de kunde få sitt behov av juridiskt samt psykologiskt och personligt stöd tillgodosett av en och samma person. Där anges vidare att behovet av personligt och psykologiskt stöd var återkommande och svårt att förena med ett formellt förordnande. Det bästa personliga stödet verkade enligt rapporten ges, förutom av familj och anhöriga, av brottsofferjouren och dess stödpersoner samt av eventuellt andra kontakter via socialförvaltning eller sjukvård. Utredningen anser att det kurativa och personliga stödet ofta kan tillgodoses bättre av en engagerad stödperson än av ett målsägandebi- träde som huvudsakligen bör koncentrera sig på den rättsliga delen av sitt uppdrag. En del målsägandebiträden överlåter för övrigt det kurativa biståndet till en stödperson av något slag genom att förmedla kontakt mellan målsäganden och kvinnojour eller brottsoffer- jour, eller sjukvården. Denna ordning är ibland orsakad av att biträdet gjort den erfarenheten att domstolen inte ersätter det kurativa arbetet fullt ut. Bland de uppgifter som en kompetent stödperson skulle kunna utföra förutom att närvara vid förhör under förundersökningen och under rättegången kan nämnas att informera målsäganden om vad som kommer att hända i processen samt att hjälpa till vid kontakter med myndigheter, försäkringsbolag m.m. Som tidigare anförts menar utredningen att en stödperson kan bli ett bra komplement till målsägandebiträdet i de fall ett biträde förordnas eller en tillräcklig resurs när skadeståndstalan inte skall föras eller när åklagaren för skadeståndstalan. Enligt gällande rätt har målsäganden rätt att åtföljas av en lämplig person som personligt stöd. Något förordnande krävs inte för den ledsagande stödpersonen och behovet prövas således inte. I förarbetena (prop. 1983/84:105 s. 74) uttalas att någon särskild prövning av lämpligheten i normala fall inte torde behöva göras. Om man som utredningen föreslår utvidgar användningen av stödpersoner bör deras roll göras tydligare genom att särskilda bestäm- melser införs i lagen om målsägandebiträde. En stödperson bör ges ett särskilt förordnande. Det är vidare angeläget att en stödperson kan förordnas utan dröjsmål, t.ex. vid förhör under veckoslut och . Undersökningsledaren bör därför vara behörig att förordna stödperson under förundersökningen. I övrigt bör förordnandet ges av rätten. En förutsättning, förutom behovet, bör vara att målet gäller ett brott på 130 Rättsväsendet och brottsoffren vilket fängelse kan följa. Målsägandens önskemål om en viss stödperson bör beaktas i största möjliga utsträckning. För att den föreslagne per- sonen skall kunna förordnas krävs emellertid att han eller hon bedöms vara lämplig som stödperson. Utredningen anser att den nuvarande bestämmelsen i 20 kap. 15 § första stycket om att en målsägande har rätt att åtföljas av en lämplig person som personligt stöd bör kvarstå. I dessa fall krävs inte något förordnande. Dessa personer bör dock inte benämnas stödpersoner utan personligt stöd. Även fortsättningsvis skall rätten, om den har kännedom om en sådan person, om möjligt underrätta denne om rättegången. De regler som i övrigt föreslås gälla för stödpersoner skall inte omfatta de personer som utgör personligt stöd enligt 20 kap. 15 § första stycket . Vilka kan då vara aktuella som stödpersoner? Brottsofferjourerna har enligt uppgift närmare 1 600 stödpersoner som har gått igenom deras utbildning för stödpersoner. Hos kvinnojourerna finns ett stort antal utbildade jourkvinnor som kan utgöra stöd för kvinnor som har utsatts för brott. Vittnesledsagare inom organisationen borde också kunna fungera som stödperson för en målsägande som skall höras vid domstol. Dessa organisationers verksamhet beskrivs i kapitel 8 om Ideella organisationer m.m. En kontaktperson enligt 10 § socialtjänstlagen kan också vara tänkbar som stödperson (se vidare avsnitt 5.2 om ). Om det är målsägandens önskan kan i vissa fall en anhörig, vän eller någon annan person som han eller hon känner förtroende för vara aktuell som stödperson under förutsättning att denne har sådana kvalifikationer att han eller hon bedöms lämplig som stödperson. Sammantaget anser utredningen att det finns tillräckligt med personella resurser för att institutet stödperson skall kunna få en ökad användning. Enligt 13 a § förundersökningskungörelsen skall polisen i lämplig utsträckning informera målsäganden om reglerna om stödperson i 20 kap. 15 § och 23 kap. 10 § . Vidare skall polisen informera om myndigheter, organisationer och andra som kan lämna stöd och hjälp. För att användningen av stödpersoner skall öka på det sätt som utredningen föreslår är det givetvis angeläget att polisen informerar målsägandena om denna möjlighet. Polisen bör också vid behov hjälpa målsäganden att kontakta exempelvis en brottsoffer- eller kvinnojour för att på så sätt ordna en lämplig stödperson. För att en ökad användning av stödpersoner skall vara realistisk krävs enligt utredningens mening att de tillerkänns viss ersättning av allmänna medel. En stödperson bör i princip få samma rätt till ersättning som en målsägande som skall höras, dvs. enligt kungörelsen (1969:590) om ersättning vid förundersökning i brottmål och 37 kap. 3 § tredje stycket , vilka båda hänvisar till förordningen (1982:805) om ersättning av allmänna medel till vittnen m.m. Det innebär att en förordnad stödperson som följer med målsäganden till förhör under förundersökningen och rättegången får rätt till ersättning för bl.a. resor och mistad inkomst enligt de förutsättningar som gäller enligt förordningen. Utredningen menar dock att ersättningen för tidsspillan för stödpersoner bör sättas högre så att de i de flesta fall inte drabbas av inkomstförluster på grund av att de ställer upp som stödper- soner. För att man skall kunna använda samma rutiner för ersättningen till stödpersoner som den som gäller för målsägande anser utredningen att ersättningen bör vara skattefri (jfr 19 § kommunalskattelagen [1928:370]). Den övre gränsen för sådan ersättning åt stödpersoner kan lämpligen sättas till , vilket innebär att inkomstförluster i stor utsträckning kan undvikas. I utredningens direktiv anges att ett viktigt och värdefullt arbete för att förbättra situationen för människor som drabbas av brott bedrivs av ideella organisationer, bl.a. brottsoffer- och kvinnojourer. Det anges vidare att utredningen skall belysa behovet av en ytterligare utveckling av sådana stödfunktioner, t.ex. i form av ett system med lekmän som stöd för brottsoffer på liknande sätt som de s.k. lekmannaövervakare som används inom kriminalvården. Stödpersoner återfinns i olika frivilligorganisationer, inom och ibland i sjukvården samt bland anhöriga. För frivilligorganisationerna finns särskilda utbildningar i organisationernas regi. Utredningen kan inte finna att det skulle stödja funktionen stödperson om man skapade en särskild organisation efter mönster av det system som finns inom kriminalvården för s.k. lekmannaövervakare. En bättre lösning är att stödja frivilligorganisatio- nerna ekonomiskt så att rekrytering och utbildning av stödpersoner i deras regi kan utvidgas och förbättras, bl.a. på så sätt att utbildningen av stödpersoner sker gemensamt. Efterlevandes rätt till målsägandebiträde och stödperson I vilken utsträckning och på vilket sätt ett målsägandebiträde förordnas för efterlevande till någon som har blivit dödad genom brott som omfattas av lagens tillämpningsområde förefaller skifta mellan olika domstolar. I något fall har ett målsägandebiträde förordnats för dödsboet.