sou · GMB38d1 · 1999-01-01 00:00:00 — Vid tillståndsprövningen tas särskild hänsyn till o m söka nden är laglydig och benägen att fullgöra sina skyldigheter mot de t allmänna (7 kap. 1 och 7 §§). Härutöver gäller särskilda villkor om bl.a . lagringsmöjligheter och serveringslokalers beskaffenhet. Om serveringen kan beräknas medföra olägenheter från alkoholpolitiskt synpunkt få r serveringstillstånd vägras även om övriga förutsättningar är uppfyllda (7 kap. 9 §). Alkohollagstiftningen är i första hand en social skyddslagstift- ning. Om företagsekonomiska eller näringspolitiska hänsyn ställs mo t alkoholpolitiska hänsyn skall de senare ha företräde (prop. 1994/95:89 s. 106). Det är sökanden som skall visa att han är lämplig att utöva de n verksamhet som han har sökt tillstånd för. Det är inte tillräckligt att ing a anmärkningar finns om sökanden eller att han är okänd. För att uppfylla de ställda kraven skall sökanden visa att han sköter inbetalningen av skatter och avgifter och att han har kunskap om och erfarenhet av alkohollagstift- ningen. Han får inte ha varit dömd för brott som kan ha betydelse för hans förutsättningar att bedriva sin verksamhet. Vidare ställs krav på at t organisationen, rutinerna och säkerheten samt lagringsmöjligheterna ä r tillfredsställande. Kontroll- och redovisningssystemen skall vara utformade på sådant sätt att de möjliggör insyn. Alkoholinspektionen skall enligt 7 kap. 18 § återkalla tillverknings-, partihandels- eller inköpstillstånd om tillståndshavaren inte längre utnyttjar tillståndet, inte följer de för tillståndet gällande bestämmelserna i alkoholla- gen eller föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av den lagen eller om de förutsättni ngar som gäller för meddelandet av tillståndet inte längre föreligger. Det måste röra sig om mer påtagliga förändringar för at t återkallelse skall kunna ske. Alkoholinspektionen skall vid sin prövnin g sålunda komma till den slutsats att tillstånd inte skulle ha meddelats i en situation som den nya. Eftersom höga krav skall ställas på dem som ha r tillstånd kan även mindre anmärkningar utg öra skäl för återkallelse, särskilt om de upprepas. Kommunen skall på motsvarande sätt i enlighet med 7 kap. 19 § återkalla ett serveringstillstånd om det inte endast tillfälligt har uppkommit sådana olägenheter som avses i 6 kap. 2 §, eller tillståndshava- ren inte följer de för servering e ller serveringstillstånd gällande bestämmel- serna enligt alkohollagen eller föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av lagen. Detsamma gäller om de förutsättningar som gäller fö r meddelande av tillstånd enligt 6 kap. 7 och 8 §§ inte föreligger längre. I stället för återkallelse kan en tillståndshavare meddelas varning, om varning av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd (7 kap. 20 §) . Utgångspunkten är att återkallelse skall ske i de fall som anges i 18 oc h 19 §§, men om tillståndshavaren vidtar tillräckliga åtgärder för att rätta till förh ållandena och det därmed kan antas att verksamheten kommer att bedrivas i enlighet med gällande föreskrifter och villkor kan varnin g meddelas i stället för återkallelse (prop. 1994/9 5:89 s. 110). Tillståndsmyn- digheten kan vidare när tillståndshavaren visat misskötsamhet meddel a villkor för rörelsens bedrivande (7 kap 1 § tredje stycket och 5 § tredj e stycket). Den som tillverkar, handlar med eller serverar alkoholdrycker utan tillstånd gör sig skyldig till ett brott och kan straffas för det. Den so m anskaffar alkoholdrycker åt den som inte har uppnått föreskriven ålder för att få köpa de olika alkoholdryckerna kan också straffas. De bestämmelser som innehåller riktlinjer för den tillståndspliktiga verksamheten likso m bestämmelserna med förbud mot vissa marknad sföringsåtgärder är däremot inte straffrättsligt sanktionerade (se om bestämmelserna i avsnitt 4.3.2) . Alkoholinspektionen och övriga tillsynsmyndigheterna enligt alkohollagen kan däremot ingripa med administrativa åtgärder enligt 7 kap. alkohollagen när sådana bestämmelser överträtts. Möjligen bör en överträdelse a v gåvoförbudet i 3 kap. 5 § i enlighet med lagstridighetsprincipen kunna anses utgöra otillbörlig marknadsföring och därmed kunna träffas a v sanktionerna enligt marknadsföringslagen. 5.3.2 Sanktioner enligt radio- och TV-lagen Bestämmelserna i den radiorättsliga lagstiftningen riktar sig till program- företagen. En annonsör kan inte drabbas av sanktio ner enligt de radiorättsli- ga lagarna. En annonsör kan dock till följd av marknadsföringsrätten s lagstridighetsprincip vara tvungen att beakta även radiolagstiftningen. Om en annons har ett innehåll som strider mot barnreklamförbudet är de t möjligt för G ranskningsnämnden att ingripa mot programföretaget medan kan ingripa mot annonsören (prop . 1995/96:160 s. 108). skulle dock också kunna ingripa mot programföretaget, eftersom företaget kan anses ha medverkat till överträdelsen (a. s. och prop. 1994/95:123 s. 102). Inslag i radio eller TV har inte ansetts böra prövas enligt både radiorätt- slig och marknadsrättslig lagstiftning. I radio- och TV-lagen har fråga n lösts så att en hänvisn ing görs till marknadsföringslagens sanktionssystem för de regler som tar sikte på marknadsföring me dan för radio och TV uppgifter anges i radio- och TV-lagen. Härigenom har en klarare uppdelning mellan radiorättsligt och marknadsrättsligt grundad e regler införts. och TV skall enligt 9 kap. 2 § först a stycket radio- och TV-lagen genom granskning i efterhand övervaka o m sända program står i överensstämmelse med lagen och med de villkor som skall gälla för sändningarna. Bestämmelserna om barnreklamförbud (7 kap. 3 §), förbudet för personer som spelar en framträdande roll i program om nyheter eller nyhetskommentarer att uppträda i reklam (7 kap. 4 §) samt förbudet mot att göra viss reklam för receptbel agda läkemedel (7 kap. 10 §) skall enligt 9 kap. 2 § andra stycket övervakas av Konsumentombudsman- nen. Anledningen härtill är att reglerna har tillkommit för att skydd a konsumenterna och därför bör övervakas inom marknadsföringslagen s system (prop. 1995/96:160 s. 128). De återstående reglerna som tar sikte på sändningarnas innehåll övervakas av . Nämnden över vakar således att tillståndsvillkoren följs samt efterlevnaden av d e lagbestämmelser som riktar sig till programföretagen. Det ankommer också på nämnden att övervaka de bestämmelser som rör andra annonser ä n reklam. I radio- och TV-lagen har införts en ny avgiftssanktion. De bestämmel- ser om otillbörligt kommersiellt gynnade och om annonser som tidigar e varit vitessanktionerade har i stället avgiftsanktionerats. Av 10 kap. 5 § förs ta stycket framgår att den som åsidosätter bestämmelser och villko r enligt paragrafen får åläggas att betala den särskilda avgiften. Detta gäller villkor om annonser och sponsrade program som föreskrivits med stöd av 3 kap. 3 § första stycket, bestämmelsen om otillbörligt gynnande a v kommersiella intressen enligt 6 kap. 4 §, bestämmelserna om annonser i 7 kap. 1 § och 57 §§, bestämmelserna om andra annonser än reklam i 6 kap. 5 § och 7 kap. 2 och 3 §§, bestämmelserna om sponsring i 7 kap. 8 och 9 §§ eller bestämmelsen om reklam i 7 kap. 11 §. Som skäl för att införa den särskilda avgiften har anförts att vitessank- tionerna inte hade varit tillräckligt avskräckande eller ekonomiskt kännbara för dem som brutit mot vitessanktionerade bestämmelser i tidigare radiolagstiftning (a. prop. s. 134 ff.). Det ansågs därför att en effekti v reaktion borde införas i den nya radio- och TV-lagen. Avgiftssanktione n kan påföras utan föregående föreläggande och därigenom bli föremål fö r endast en process som den kan drabba såväl fysiska som juridiska personer samt individuellt bestämmas till sitt belopp. vitessanktionerade bestämmelser har ansetts tillräckligt klara för at t avgiftssanktioneras. Bestämmelsen om otillbörligt gynnande ansåg s visserligen något oprecis till sin språkliga utformning men hade fått vis s stadga genom den praxis som utvecklats av och för radio och TV. Äv en den bestämmelsen bedömdes därför vara sådan att den kunde avgiftssanktioneras. I förarbetena diskuterades ett krav på oaktsamhet eller uppsåt för att den särskilda avgiften skall kunna dömas ut. Regeringen konstaterad e emellertid att varken EG-rättsliga hänsyn eller rättssäkerhetsskäl gjorde sig gällande. Någon anledning att frångå vad som normalt gäller för avgifte r förelåg inte, enligt regeringen. Tvärtom ansågs det förhållandet att såvä l straff som avgift föreslogs ingå i lagen tala för att den traditionell a skillnaden mellan dessa sanktioner upprätthölls. Ansvaret har därför blivit strikt (a. prop. s. 137 f.). Den särskilda avgiften skall betalas av den i vars verksamhet överträdel- sen ägt rum, dvs. normalt tillståndshavaren eller den som bedriver verksamheten. Vid prövning av frågan om avgift skall påföras skall rätten särskilt beakta överträdelsens art, varaktighet och omfattning (10 kap. 5 § andra stycket). Domstolen skall vid sin prövning ta hänsyn till bl.a. det mått av uppsåt, nonchalans eller systematiska handlande som föranlett överträ- delsen. En överträdelse s om tyder på nonchalans inför klara regler bör ofta leda till att domstolen dömer ut avgiften. Är däremot varken bestämmelsen som sådan som överträtts eller praxis tillräcklig t klar eller etablerad bör däremot avgift inte dömas ut (a. prop. s. 136). Avgiften skall enligt 10 kap. 6 § första stycket fastställas till lägst fem tusen och högst , men bör inte överstiga av den sändandes årsomsättning under det föregående räkenskapsåret. Avgifte n bör alltid kunna bestämmas till ett belopp som motsvarar intäkterna a v överträdelsen även om dessa överstiger den angivna andelen av årsomsätt- ningen (a. prop. s. 138). Förutom intäkterna skall också de omständigheter som legat till grund för prövning av frågan om avgift skall påföras beaktas när avgiftens storlek fastställs (10 kap. 2 § andra stycket). Bestämmelsen om den särskilda avgiften har anpassats till vad som gäller för marknadsstörningsavgift enligt marknadsföringslagen. De t fö religger dock några skillnader. För att marknadsstörningsavgift skal l komma ifråga förutsätts att överträdelsen skett uppsåtligen eller a v oaktsamhet. För att den särskilda avgiften enligt radio- och TV-lagen skall kunna dömas ut krävs däremot inte, som sagts, att något subjektiv t rekvisit är uppfyllt. Ansvaret här är således strikt. En annan skillnad är att den särskilda avgiften inte är begränsad till ett belopp medan marknadsstör- ningsavgiften inte får bestämmas till ett högre belopp än a v näringsidkarens årsomsättning föregående räkenskapsår. Slutligen är de t Länsrätten i som på ansökan av för radio och TV prövar frågan av påförande av särskild avgift (12 kap. 4 § första stycket). I 10 kap. 7 § anges att en handling som strider mot 7 kap. 3, 4, och 10 §§ vid tillämpningen av 4, 14 och 19 §§ marknadsföringslage n (1995:450) skall anses vara otillbörlig mot konsumenter. Förbudsföre - lägganden eller förbud vid vite kan således i dessa fall utfärdas a v eller av . Bestämmelserna om förbud mot barnreklam, läkemedelsreklam och nyhetskommentatorers medverkan i reklam har ansetts tillräckligt tydliga för att också kunn a träffas av avgift, i detta fall marknadsstörningsavgift (10 kap. 7 § andr a meningen, a. prop. s. 136 f.). Vid överträdelse av de nu angivna förbuden är det bestämmelserna i 2228 §§ marknadsföringslagen som bli r tillämpliga. Det är som på talan av Konsumentom - budsmannen (primärt) prövar frågan om utdöm ande av marknadsstörnings- avgift (39 § marknadsföringslagen). 6 Alkoholreklamen och praxis I detta kapitel redogörs för Konsument verkets handläggning av ärenden om alkoholreklam som inkommit till verket till och med . Redogörelsen i den delen bygger på dels en särskil d sammanställning som har gjort för perioden till , dels utredningens egen genom- gång av ärenden hänförliga till och med . Vidare refereras i dett a kapitel avgöranden om alkoholreklam från dels , dels och TV. Det är endast ett urval a v avgörandena som refereras. Någ ra avgöranden från med anknytning till reklamfrågor refereras i kapitel 7.3.1. Av sammanställning framgår att det inkommit eller initierats 131 ärenden om alkoholreklam till och med . De flesta ärenden handläggs efter anmälan. Fyra ärenden hade tagits upp till granskning på verkets eget initiativ. En majoritet av anmälarna är privatper- soner eller nykterhetsorganisationer eller personer med anknytning till sådana organisationer. Ärenden delas in i ordinarie ärenden och snabbärenden. Exempel på snabbärenden är anmälningar som skall skickas vidare till annan myndig- het, förfrågningar, allmänna klagomål ell er anmälningar som rör marknads- fö ringsåtgärder där verket redan har ett pågående ärende. Under de n aktuella perioden klassificerades 81 ärenden som ordinarie ärenden och 50 som snabbärenden. Av de ordinarie ärendena rörde 32 alkoholreklam i tidningar eller T V (annonsförbuden ifrågasatta), direktreklam, utomhusreklam samt reklam på försäljningsställe ( kravet på särskild måttfullhet). Av dessa ärenden har fyra ärenden avslutats på grund av att motparten har utfäst sig att upphöra med anmälda marknadsföringsåtgärder. Tio fall har avslutats med et t påpekande från sida att verket förutsätter rättelse. I tio fall har den ifrågasatta marknadsföringen bedömts vara förenlig me d alkoholreklamlagen, t.ex. då marknadsföringen riktat sig till andr a näringsidkare (facktidskrift) eller då en text bedömts vara tryckfrihetsrätt- sligt skyddad. Tre ordinarie ärenden har avslutats med stöd av 12 § instruktionen för , enligt vilken ett klagomål får lämnas utan åtgärd om det med hänsyn til l konsumentintresset är av liten betydelse att saken prövas. Dessa ärenden har avsett prövning av måttfullhetskravet i alkoholreklam på försäljningsställen. I ett fall har anmälaren återtagit sin anmälan och fyra ärenden pågick. Av de ordinarie ärendena har 33 gällt ölreklam och reklam för lättö l (otydlig klassmarkering och förväxlingsrisk). Flera av dessa ärenden ha r översänts till för prövning inom egenåtgärds- programmet. Av dessa har efter egen prövning oftas t godtagit föreningens bedömningar och därefter avskrivit ärendet. 1 3 ärenden om ölreklam har bedömts vara i strid med lagstiftningen elle r riktlinjerna (lättölsreklam) medan marknadsföringen i sju ärenden ha r bedömts vara förenliga med regleringen. Sex ärenden har avslutats me d stöd av 12 § instruktionen för . I sju ärenden pågic k prövningen. Av ö vriga ordinarie ärenden som är av intresse kan anmärkas de so m har rört direktreklam. Av sex sådana ärenden har i fyra fall marknadsfö - ringen bedömts stå i strid med gällande bestämmelser. Vid utredningens egen genomgång av handläggning av ärenden om alkoholreklam har framgått följande. s granskning inleds regelmässigt med att den som anmälan riktar sig mot, eller annan som kan tänkas vara ansvarig för eller ha medverkat til l marknadsföringen, bereds tillfälle att yttra sig över anmälan. I samban d därmed förekommer det att påpekar att reklamen synes strida mot alkoholreklamregleringen. Sedan svar inkommit tar verket oftast ställning i ärendet. Det är sällan som ytterligare undersökningar bedrivs. Är det några tveksamheter vad gäller t.ex. frågan vem som kan vara ansvarig för reklamen skrivs ärendet av. I de fall har gjort bedömningen att en ifrågasat t alkoholreklam står i strid med alkoholreklamregleringen påpekas detta, som nämnts ovan, för annonsören eller d en som anses ansvarig för marknadsfö- ringen. Verket förklarar sig utgå från att överträdelsen inte skall upprepas. Såvitt framkommit har inte utfärdat vitesföreläggande i enlighet med 14 § marknadsföringslagen. 6.1.2 Pågående mål där väckt talan har två pågående mål av intresse för utredningen s uppdrag. har väckt talan mot (bolaget) med yrkande att tingsrätten skall förbjuda bolaget att vi d marknadsföring av snus använda kommersiell annons i periodisk skrift. Bakgrunden i målet är följande. Bolaget tillverkar och marknadsför tobaksvaror, bl.a. snus. I bolaget s verksamhet ingår Snus som ett affärsområde. Den 10 septembe r 1996 hade bolaget en annons i . I annonsen presenterades Snus och snuset som produkt. Annonsens huvud- och mellanrubri- ker bestod av bl.a. Kvalitet till varje pris, Snus är ett livsmedel och Ledande i . Annonsen innehöll vidare Snus logotype. I logotypen finns ett guldfärgat snusdoselock avbildat och namnet Snus. Annonsen innehöll också bilder med bildtext, bl.a. en bild på e n tobaksplanta. gjorde gällande att framställningen måst e betraktas som kommersiell, med syfte att öka avsättningen av bolaget s produkter, samt att annonsen också måste anses ha rent kommersiella förhålla nden till föremål. Som stöd för detta åberopade han följand e omständigheter. Bilden av ett guldfärgat lock är ett bland konsumenter väl inarbetat varukännetecken för bolagets snusprodukter. Snusdoselocket har en framträdande plats i annonsen, som också skildrar en färglagd tobaks- planta. Texten innehåller orden snus och pris ett flertal gånger. Texten framhäver vidare vilka kvaliteter bolagets snusprodukter har och uppmanar enligt till bruk av de varor som bolaget tillverkar. Genom att den aktuella annonsen enligt i sin helhet skulle anses rent kommersiell borde bolagets marknadsföring anses strida mot annonsförbudet i 12 § tobakslagen. Därmed skulle marknadsfö- ringen stå i strid med god marknadsföringssed. Tingsrätten, som inte avgjort målet slutligt, fann att Konsumentom- budsmannen visat sannolika skäl för sin talan men lämnade ett yrkande om interimistiskt beslut utan bifall på den grund att det inte kunde befaras att vidtar handling som minskar betydelsen av ett förbud. I ett annat ärende har väckt talan mot (Gourmet) angående marknadsföring av alkoholdrycker i periodisk skrift. Konsumentom- budsmannen har yrkat att tingsrätten vid vite förbjuder Gourmet at t medverka till marknadsföring av alkoholdrycker som vänder sig til l konsumenter genom att införa kommersiell annons i periodisk skrift. grund har anfört att tidningen int e utgör en sådan facktidskrift i vilken alkoholreklam är tillåten. De n marknadsföring som förekommit i Gourmets prenumerationsupplaga n r 4/1997 bör därför enligt omfattas av förbudet i 2 § tredje stycket alkoholreklamlagen och sålunda anses otillbörlig mo t konsumenter enligt marknadsföringslagen. MD 1980:18, KO ./. angående marknadsföring av alkoholdryck genom tidningsannons om s.k. barartiklar I målet prövade om marknadsföring i tidningsannons av s.k. barartiklar under varumärket 's Scotch kunde anses utgöra marknadsföring av whiskyn med samma namn. Annonser för barartiklar med texten 's Scotch hade varit införda i tidningen . Annonserna dominerades av en bild av en vattenkaraff, en bricka, sex glas och en askkopp. Annonserna var införda av det brittiska företaget 's svenske agent. Varumärket 's och ett emblem för whiskymärket förekom i annonsen med framträdande stil . Annonsen hade överskriften Beställ dina egna barartiklar från 's . Firman för det brittiska tillverkningsföretaget och för den svenske agenten angavs. KO gjorde gällande att marknadsföringen avsåg marknadsföring a v spritdryck i enlighet med alkoholreklamlagens bestämmelser. Agenten bestred detta och gjorde gällande att syftet med annonserna hade varit endast att marknadsföra barartiklarna. Därvid åberopade agenten bl.a. att fö rsäljningen av barartiklarna var en fristående verksamhet som var självbärande samt att artiklarna mött stor efterfrågan. konstaterade att det var avgörande för prövningen av målet om marknadsföringen skulle anses innebära marknadsföring a v spritdrycken eller inte. Det förhållande att annonsen i första hand avså g andra varor än spritdryck hindrade inte att den kunde innebära reklam för den aktuella spritdrycken. Domstolen hänvisade härvid til l uttalanden som gjorts i motiven till undantagsbestämmelsen i 1 kap. 9 § TF och till alkoholreklamlagen (prop. 1973:123 s. 48 och 1977/78:178 s. 51). Domstolen slog därefter fast att förutsättningarna för att annonse n skulle anses utgöra marknadsföring av spritdryck var att annonsören hade ett kommersiellt intresse av att främja spritdryckens avsättning och at t annonsen var avsedd att främja denna avsättning. I målet framkom at t agenten hade ett intresse av att främja avsättningen av 's . Domstolen hänvisade vidare till det sätt på vilket namnet på spritdrycken hade framhävts i annonserna och till agentens ställning agent fö r dryckens tillverkare och fann att det måste hållas för visst att annonserna var avsedda att främja avsättningen inte endast av barartiklarna utan också av 's . slutsats blev därför att annonserna hade använts vid marknadsföring av spritdryck. A lkoholreklamlagen och marknadsföringslagen var därför tillämplig. Det otillbörliga utgjordes enligt av att namnet på 's framhävdes i annonsen. Däremot kunde inte förekomsten av emblemet för drycke n ensamt vilket KO gjort gällande anses innebära marknadsföring av whiskyn. Det skall tilläggas att agenten hade gjort gällande att det skulle innebära en näringsrättslig diskriminering om man inte fick marknadsföra barartiklar i annonser på samma sätt som andra näringsidkare. Marknadsdomstole n erinrade därvid om att det otillåtna inte var annonseringen av barartikla r utan endast den del av annonserna som innebar marknadsföring a v spritdrycken. underströk också att det stod agente n fritt att använda annan utsmyckning på barartiklarna än sådan som agenten hade ett kommersiellt intresse att främja avsättningen av. MD 1981:1, KO ./. AB Bryggerier angående marknadsföring av öl klass II i tidningsannons hade annonserat i för Three Towns öl klass II . Bland annat innehöll annonse n texten Three Towns är ett helt nytt öl, bryggt med den gamla god a mellanölstek niken. Sätt lite guldkant på tillvaron. One---Two---Three Towns! hänvisade till att det beträffande kravet på särskild måttfullhet framgick av motiven till alkoholreklamlagen att bl.a. kommersi- ella budskap bör begränsas till relevanta fakta rörande varan och des s egenskaper, presenterade i så saklig form som möjligt och utan ovidkom- mande inslag samt att reklamen inte får färgas av mer eller mindre påtagliga värdeomdömen. Uttrycket Sätt lite guldkant på tillvaron hade enlig t karaktär av värdeomdöme och var uppenbar t ovidkommande vid en saklig presentation av relevanta fakta rörande varan och dess egenskaper. Även om det i ringa grad påverkade helhetsintrycket av annonsen stod uttrycket i strid med lagens krav på särskild måttfullhet. Vad hade anfört om att syftet med den påtalade reklamen varit att introducera ett nytt öl och att reklamen stod i överensstämmelse med d e alkoholpolitiska strävandena att främja en övergång från starkare alko - holdrycker till öl kunde inte varvid beaktades att inget i annonse n bekräftade sådant alkoholpolitiskt syfte medföra att den påtalad e formuleringen bedömdes på ann at sätt. förbjöd därför vid vite att vid marknadsföring av öl klass II använda formuleringen Sätt lite guldkant på tillvaron eller annan liknande formulering. MD 1982:4, KO ./. Aktieselskabet . og Sönner AB angående marknadsföring av alkoholdrycker i periodisk skrift ägde och gav ut en periodisk skrift som hette Billigt & Bra!. Ansvarig utgivare var som tillika utgjorde styrelse fö r . Billigt & Bra! innehöll nästan uteslutande kommersiel l reklam och delades ut som gruppkorsband till hushåll i kommun. drev ett företag, , i , , som sålde bl.a . alkoholdrycker till konsumenter. Nummer 3 för av Billigt & Bra! innehöll en annons med uppgifter om sprit, vin och starköl som marknads- fördes av . konstaterade att den påtalade annonsen otvetydigt avsåg näringsverksamhet och där tillhandahållna varor. Ifråga om annonsens tillkomst framgick av utredningen att vid personligt besök hos i dennes butik hade träffat avtal om införande a v annonsen för alkoholdrycker som marknadsförde i Billigt & Bra!.