sou · GMB3113 · 1999-01-01 00:00:00 — Det problematiska med de föreställningar som finns inom en del av de nyandliga rörelserna i de här avseendena – nämligen att sjukdom, svaghet och olyckor åtminstone i viss mån kan ses som en följd av bristande tro, orätta tankar etc. – är att de riskerar att vidmakthålla och förstärka småbarnens magiska tänkande långt upp i åldrarna. Genom att hålla kvar barnet i ett magiskt tänkande stärks de vuxnas kontroll- och styrmöjligheter framför allt via skuldbeläggning. Man låter barnet känna skuld när det faktiskt inte har någon skuld utan tvärtom borde aktivt avlastas från detta. Som tidigare påpekats kan ett sådant manipulativt användande av skuldbeläggning försvåra en äkta moralutveckling. Att på detta sätt fjättra barnet i en form av magiskt tänkande kan försvåra och försena barnets naturliga utveckling mot ett mera realis- tiskt och rationellt tänkande och därmed också försvåra utvecklingen mot självkontroll och självbestämmande. Utan en känsla av autonomi främjas inte heller känslan av ansvar och vikten av ansvarstagande. I de fall då det är barnet självt som råkar ut för sjukdom och olyckor kan de nu behandlade föreställningarna inom de nyandliga rörelserna likaledes leda till känslor av skuld hos barnet. Barnet har egentligen sig själv att skylla. Att bli drabbad får därmed också karaktären av ett av- slöjande av ens fel och brister. Barnet får betala ett dubbelt pris och är utan möjligheter att själv kunna ta kontroll över situationen. Att detta är både grymt och skadligt kan det knappast råda något tvivel om. 5.7Att utreda och bedöma om ett barn inom de nyandliga rörelserna far illa: en svår uppgift för Får fler eller färre anmälningar på barn och familjer inom de nyandliga rörelserna än som kan förväntas med utgångspunkt från antalet barn inom rörelserna? Hur ofta leder utredningarna till åtgärder och i så fall vilka? Hur vanligt är det med vårdnads- och umgängestvister när en av föräldrarna utträtt ur eller inte varit med i rörelsen? Hur blir utfallet av sådana utredningar? Inte heller när det gäller dessa frågor finns några kartläggningar och sammanställningar och långt mindre någon forskning att utgå ifrån. I tidningen 1994:4 karakteriseras situationen för de so- cialsekreterare som skall göra utredning på ett barn i någon nyandlig rörelse med orden "knapphändig information, ingen handledning och ett famlande i mörker". Intervjuade socialsekreterare påpekar att det inte finns några riktlinjer för hur man skall agera i de här fallen och att 258 Barn som växer upp i nyandliga rörelser SOU 1998:113 det är svårt att hitta något i lagstiftningen eller bland allmänna råd som berör nyandliga rörelser. Att över huvud taget utreda om ett barn far illa – således vilket barn det än gäller – tillhör en socialsekreterares svåraste och mest grannlaga uppgifter. Fall som gäller fysisk misshandel respektive vanvård (t.ex. bristande tillsyn och omvårdnad, bristfällig kost och medicinsk vård) kan möjligen vara relativt entydiga. Att utreda och komma fram till ett ställningstagande om ett barn i psykiskt hänseende far illa är däremot i regel av mycket hög svårighetsgrad. Det gäller då att göra en helhetsbedömning av barnets situation och inte bara konstatera att barnet varit utsatt för mer eller mindre svåra påfrestningar. Kärnfrågan är hur barnet påverkats av dessa, eftersom det inte finns något givet, lineärt samband mellan yttre påfrestningar och de psykiska effekter dessa får. Detta till följd av att varje barn är unikt och uppvisar olika grad av sårbarhet för respektiva motstånds- kraft mot påfrestningar. För att kunna avgöra om ett barn är utsatt för risk när det gäller dess fortsatta personlighetsutveckling kan man be- höva skaffa sig en bild också av barnets "inre värld" och "inre belägen- het". (Hur ser barnets egen tolkning av situationen ut? Barnets tillit re- spektive bristande tillit till omgivningen? Upplevs de vuxna som rimligt förutsägbara, pålitliga, ansvarstagande? Hur ser barnets självbild ut? Och så vidare.) På detta område har barnpsykiatrin en unik kompetens, som kan vara ett värdefullt komplement till sociala utredning om barnets yttre situation. Den här typen av utredningar är som påpekats alltid krävande och komplicerade. Komplikationsgraden ökar givetvis om det gäller barn i familjer vars kulturella referensramar i ett antal avseenden skiljer sig från majoritetskulturens. Ett exempel på detta kan vara barn i nyandliga rörelser men också barn från andra minoritetsgrupper. Oavsett svårig- hetsgrad och oavsett kunskapsläge har alltid en ovillkor- lig skyldighet att göra omsorgsfulla utredningar så snart misstanke fö- religger om att ett barn far illa. När det specifikt gäller utredningar om barn inom de nyandliga rö- relserna går det att urskilja ett antal möjliga fallgropar. -Att utgå från förutfattade meningar om att det a priori måste vara skadligt för ett barn att växa upp i en nyandlig rörelse. En viktig motvikt till detta är att koppla på sin professionalism och koncent- rera sig på att försöka se vad man verkligen ser och inte på vad man förväntar sig att se. -Att utgå från en schablonbild eller generaliserad bild av vad som karakteriserar en viss nyandlig rörelse och framför allt dess syn på barn och barnuppfostran. En rimligare utgångspunkt är antagandet Barn som växer upp i nyandliga rörelser 259 att olika familjer inom en och samma rörelse kan tolka och prakti- sera rörelsens bärande idéer på ett antal delvis olika sätt. Det kan därför vara mera fruktbart att koncentrera sig på den familj som är föremål för utredning, på dess fungerande, dess starka och svaga si- dor än att lägga för stor tyngdpunkt på den rörelse som familjen till- hör. -Att se och tolka alla problem och påfrestningar för barnet som rela- terade till det faktum att familjen tillhör en nyandlig rörelse. Risken finns att man då bortser från att en familj som tillhör en nyandlig rö- relse självklart kan uppvisa en provkarta på olika slag av sociala och psykiska problem på samma sätt som andra familjer som är föremål för uppmärksamhet. Så kan t.ex. någon av föräld- rarna vara psykiskt sjuk eller ha psykiska problem, ha ett begåv- ningshandikapp eller ett psykiskt funktionshinder som försvårar ut- övandet av föräldrauppgiften. Det kan även röra sig om missbruks- problem eller allvarliga sociala problem. Givetvis kan föräldrarna också ha mer eller mindre svåra relationsproblem i sitt förhållande. Allt detta kan utgöra betydande påfrestningar för barnet och ha en allvarligare inverkan på barnets yttre och inre belägenhet än det faktum att familjen tillhör en nyandlig rörelse. Om man vid en utredning kommer fram till att barnet i något eller några avseenden far illa, blir den fortsatta handläggningen med all san- nolikhet inte mindre komplicerad för socialsekreteraren. Uppgiften blir då att försöka göra föräldrarna mera insiktsfulla om barnets belägenhet, att erbjuda föräldrarna hjälp och stöd i att bättre tillmötesgå barnets be- hov samt att göra klart hur allvarligt samhället ser på barnets belägen- het. måste också ta ställning till om och i så fall vilken form barnet kan behöva professionellt stöd och behandling. Därefter gäller det att motivera föräldrarna att ta emot sådan hjälp för barnets räkning. Först om barnets förhållanden trots olika åtgärder eller erbju- dande om åtgärder inte kan göras rimligt tillfredsställande, dvs. först om alla alternativa lösningar är uttömda, kan slutsatsen bli att ett om- händertagande – som alltid är ett oerhört ingrepp för såväl barn som föräldrar – trots allt är den minst dåliga lösningen. Det är sannolikt att en familj inom de nyandliga rörelserna med sina i vissa avseenden speciella syn på föräldrauppgiften och på för- äldra/barn-relationen kan ha ytterst svårt att förstå majoritetssamhällets bevekelsegrunder när sådana här konsekvenstyngda former av myndig- hetsutövande måste tillgripas. I alla stadier av en sådan komplicerad och svårhanterlig process måste socialsekreteraren ha tillgång till kvali- ficerat stöd av sin arbetsledning och professionell handledning. 260 Barn som växer upp i nyandliga rörelser De av en del socialsekreterare efterfrågade "Råd och anvisningar" eller "Riktlinjer" från för hur sådana utredningar lämp- ligen bör utföras skulle sannolikt också kunna vara ett viktigt stöd i ar- betet. Det som behandlats i detta avsnitt har varit de svårigheter so- cialtjänsten kan ställas inför vid barnavårdsutredningar med frågeställ- ningar om ett visst barn far illa. Utgångspunkten är då ofta en anmälan utifrån. Självklart bör det också ligga inom ansvar att skaffa kunskaper om de rörelser som finns i kommunen. Även om schablonbilden av rörelsen inte alltid stämmer och även om alla med- lemmar inte följer givna doktriner, finns anledning till extra uppmärk- samhet i de fall då rörelsen uttryckligen förespråkar barnaga eller andra typer av övergrepp mot barn. När det slutligen allmänt gäller vilket slag av kunskaper som är re- levanta för att bättre förstå vad som händer i mötet mellan socialsekre- teraren och en familj med delvis andra kulturella referensramar hänvi- sas till nästa avsnitt. En del av de resonemang som där förs om mötet mellan lärare inom förskola/skola å ena sidan och barn och deras för- äldrar som tillhör någon nyandlig rörelse å den andra, kan i flera avse- enden vara tillämpliga också för t.ex. socialsekreteraren. 5.8Att i förskola och skola möta, bemöta och stödja barn som växer upp i nyandliga rörelser Avsikten med detta avsnitt är att fördjupa perspektivet på vad som kan hända i mötet mellan personalen inom förskolan och skolan och barnen inom de nyandliga rörelserna. Dessutom att bidra med några praktiskt användbara reflexioner om den möjliga innebörden och de möjliga konsekvenserna för barnen av olika alternativa förhållningssätt från personalens sida. Hur betraktas och bemöts dessa barn i den allmänna försko- lan/skolan? Betraktas de i huvudsak som vilka barn som helst eller som barn från en främmande och obegriplig värld? Utgår man från att de i väsentliga avseenden har det som barn i allmänhet eller ses de som "riskbarn" när det gäller psykisk hälsa eller rent av som "offer" för en barnfientlig hemmiljö? Uppvisar lärarnas bemötande av barnen och deras föräldrar en god professionell nivå eller blir mötet med "det främmande" delvis svårhanterligt både känslomässigt och yrkesmäs- sigt? Barn som växer upp i nyandliga rörelser 261 Några empiriskt grundade svar på dessa frågor går inte att ge efter- som kartläggning och forskning på detta område saknas. Det som står till buds är att i relevanta delar tillämpa de forskningsbaserade kunska- per som finns om barns utveckling och behov och inte minst om vad som händer vid kulturmöten mellan majoritetssamhälle och minoritets- grupper framför allt i majoritetssamhällets förskolor/skolor. Även om det inte föreligger något regelrätt forskningsmaterial att utgå ifrån, så finns det en hel del mera osystematiska vittnesbörd och iakttagelser beträffande personalens synsätt och förhållningssätt, som av allt att döma är relativt typiska. -Man tycker inte sällan synd om barnen som utan egen förskyllan och egna val tvingas leva så annorlunda liv jämfört med andra barn och som är utsatta för så många inskränkningar och påfrestningar. - Man känner upprördhet över föräldrarna som utsätter barnen för detta och över att religionen för föräldrarna tycks gå före barnens behov. -Man känner frustration och maktlöshet som lärare , eftersom man inte kan påverka barnens situation. De mera problematiserande frågor som kan ställas med utgångspunkt från detta är: -Oroar sig lärarna egentligen för rätt saker? Har de möjligen fixerat sig alltför mycket vid att det mest plågsamma för barnet är dess "annorlundaskap"? Är det kanske andra saker som är mera proble- matiska för barnet? -Är lärarna i realiteten så maktlösa som de av allt att döma känner sig? Beror maktlöshetskänslorna på att man vill förändra fel saker? Förbiser man möjligheterna att via sitt eget förhållningssätt vara till konstruktivt utvecklingsstöd för barnet i förskolan/skolan? -Vilka av lärarnas förhållningssätt är till verklig hjälp för barnet och vilka kan trots goda avsikter mera stjälpa än hjälpa? Detta kommer att vara de underliggande frågorna i den följande fram- ställningen. Tyngdpunkten i det tidigare avsnittet om "Barns behov" ligger på hur dessa behov är formulerade i FB och sålunda är relaterade till för- äldra/barn-förhållandet. I detta avsnitt kommer fokus i stället att ligga på behoven hos barn i de nyandliga rörelserna i relation till för- skole/skolmiljö i stort och framför allt till personalen. 262 Barn som växer upp i nyandliga rörelser 5.8.1Förskolans/skolans uppgift Ett framträdande drag i mötet verkar vara lärarnas upptagenhet av och nästan fixering vid det annorlunda och för dem obegripliga i barnens hemmiljö och av det som upplevs som föräldrarnas tillkortakomman- den. Detta verkar i sin tur utlösa känslor av maktlöshet och frustration, eftersom lärarna upplever att de inte kan påverka situationen. Det pri- mära för förskolan/skolan är dock aldrig att försöka förändra barns hemförhållanden. Det varken kan eller skall man göra. Det är knappast heller produktivt att ägna psykisk kraft åt avståndstagande från det man finner obegripligt och främmande. En god regel är att i stället koncent- rera sig på att försöka förändra det man har kontroll över och ansvar för, dvs. i det här fallet förskole/skolmiljön och i synnerhet sitt eget förhållningssätt till barn som tillhör nyandliga rörelser. en hel del möjligheter som kan vara till god hjälp för barnen. En bra utgångspunkt för att få syn på dessa möjligheter är kunskaper om me- kanismerna vid kulturmöten . 5.8.2Några för barnen viktiga behov i förhållande till förskolan/skolan Det som avses är behov vars centrala betydelse man kanske inte alltid är riktigt medveten om inom förskolan/skolan, trots att det är behov som faktiskt delas av alla barn och inte bara gäller specifika behov för barnen inom de nyandliga rörelserna. Skillnaderna är att de flesta andra barn får dem automatiskt tillgodosedda. Två sådana mycket viktiga behov för barn kan formuleras på föl- jande sätt: -Att barnens föräldrar av lärarna betraktas och bemöts med respekt som visserligen i en del avseenden annorlunda men dock "tillräckligt bra föräldrar". -Att barnen själva bemöts på ett sådant sätt av lärarna att de inte för- sätts i onödiga, plågsamma och ohanterliga lojalitetskonflikter gen- temot föräldrarna. Beträffande det första av dessa behov kan tilläggas att alla barn behö- ver få vara stolta över sina föräldrar och betrakta dem som giltiga före- bilder. Eftersom föräldrarna är de primära normgivarna är en sådan syn på föräldrarna av central betydelse för barnets hela personlighetsut- veckling. Om barnet uppfattar att omgivningen, t.ex. lärarna, betraktar föräldrarna med nedlåtenhet, ifrågasättande, kanske indignation eller SOU 1998:113 Barn som växer upp i nyandliga rörelser 263 rent av med ett visst förakt, då försätts barnet i en svår situation. Detta även om omgivningens misstro inte uttrycks i ord utan subtilt och indi- rekt. Barnet konfronteras då med motsägelsefulla verklighetsbilder; å ena sidan sin egen stolthet och å andra sidan omgivningens mer eller mindre väl dolda ifrågasättande. I värsta fall tvingas barnet att välja mellan att antingen ta avstånd från omgivningens hela verklighetsbild eller börja se på sina föräldrar med omvärldens negativa och fördö- mande ögon. Båda alternativen kan vara förödande för barnet. Det andra viktiga behovet för barn inom de nyandliga rörelserna, liksom för t.ex. vissa andra minoritetsgruppsbarn, är att inte av lärarna bemötas på ett sådant sätt att de hamnar i onödiga och plågsamma loja- litetskonflikter gentemot föräldrarna. Ett svårhanterbart dilemma för förskola/skolan kan sannolikt vara att delar av föräldrarnas "världsbild" och verklighetssyn starkt kontras- terar mot eller är i direkt motsatsställning till förskolans/skolans verk- lighetsuppfattning, dess grundläggande förklaringsmodeller till hur världen är beskaffad etc. Behovet av att inför barnet klargöra vilken som är den rätta verklighetsuppfattningen, att lära barnet hur saker och ting egentligen förhåller sig kan i en del situationer säkerligen kännas trängande. Det underliggande men ändå klara budskapet till barnet blir i så fall att föräldrarna har fel. Därmed riskerar barnet hamna i en svår och påfrestande lojalitetskonflikt. Väljer barnet skolans verklighetsbild, så sviker det föräldrarna. Väljer barnet föräldrarnas verklighetsbild, måste det avstå från sin nyfikenhet och sina egna utvecklingsfrämjande drivkrafter att utforska omvärlden och vidga gränserna för sitt vetande. Det mest sannolika utfallet av en sådan konfliktsituation är att ett barn, som utvecklingsmässigt ännu inte befinner sig i puberteten, väljer föräldrarnas världsbild. Lojaliteten med föräldrarna är hos alla barn – inte bara hos barn inom de nyandliga rörelserna – närmast gränslös. Om ett barn i denna utvecklingsfas skulle välja bort föräldrarna som trovärdiga och giltiga förebilder riskerar det dessutom att hamna i ett farligt vakuum. Priset kan bli högre än vad barnet orkar med eller vad som är hälsosamt för barnets vidare personlighetsutveckling. 5.8.3Att "addera" och inte "dra ifrån" Dessbättre finns ingen anledning att för "barnets bästa" försätta barnet i sådana valsituationer, som riskerar att leda till plågsamma lojalitetskonflikter eller till att barnet i värsta fall helt avvisar och utestänger majoritetssamhällets världsbild. Vad det handlar om från förskolans/skolans sida är att inte inför barnet ifrågasätta eller utmana 264 Barn som växer upp i nyandliga rörelser föräldrarnas ståndpunkter och verklighetssyn, dvs. att inte förföra barnet att ta ställning för det ena eller mot det andra. Vad det i stället handlar om är att addera majoritetssamhällets världsbild till föräldrarnas, att lägga till andra tolkningar och synsätt men utan att dra ifrån och utan att polemisera och konkurrera med föräldrarnas bild. Att sålunda bejaka både-och och inte kräva antingen-eller. Man skulle också kunna säga att det gäller för lärarna att i mötet med de nyandliga rörelserna inte bli provocerade av deras anspråk på entydighet eller av vissa "fundamentalistiska" inslag i deras föreställ- ningsvärld. Blir man provocerad kan detta leda till att man själv å sin sida omedvetet kräver entydighet och hävdar ett eget, absolut tolk- ningsföreträde. Det gäller alltså att undvika att fundamentalism föder fundamentalism. Sådana ömsesidiga förstärkningsprocesser är inte helt ovanliga vid kulturmöten. I mötet mellan de nyandliga rörelserna och majoritetssamhället verkar det finnas ganska gott om exempel. Kanske är det rent av en av kärnpunkterna i det nuvarande dilemmat? Som företrädare för den allmänna skolan och som representanter för ett demokratiskt och mångkulturellt samhälle ligger det i lärarnas pro- fessionella uppdrag att kunna tolerera, hantera och bejaka mångfald och mångtydighet, så länge detta inte får några destruktiva effekter el- ler strider mot landets lagar. Vad säger då utvecklingspsykologin om barns förmåga att leva i "två världar" eller "två kulturer" och att klara av "både-och"? Som tidi- gare beskrivits (jfr avsnittet "Att påverka barn") börjar barnets ur- sprungliga "föräldra-världsbild" att vidgas och kompletteras när barnet kommit en bit upp i förskoleåldern och barnet alltmera får kontakt med och kännedom om världen utanför familjen. Detta är helt i linje med barnets utvecklingsuppgift och ger en nödvändig stimulans och skjuts åt barnets utveckling, så länge detta successiva adderande till föräldra- världsbilden inte leder till onödiga och förlamande lojalitetskonflikter. Att från majoritetssamhällets sida i ovist nit pressa barnet att ta ställ- ning och att ompröva föräldrarnas ståndpunkter kan få motsatta effekter. Den rätta utvecklingsfasen för omprövning är en bit upp i ton- åren och sådana ställningstaganden måste komma utifrån den unges egna behov. Det som av allt att döma bekymrar lärare och övrig omgivning en hel del och i sin tur leder till att man "tycker synd om" barnen inom den nyandliga rörelserna är att de tvingas vara annorlunda. Det kan därför vara befogat att lite närmare skärskåda innebörden i detta. Barn som växer upp i nyandliga rörelser 265 nen själva tänkas uppleva denna belägenhet? Vilka påfrestningar eller kanske rentav skadeverkningar kan det eventuellt leda till? Självklart innebär det långt ifrån en okomplicerad tillvaro att vara olik och att skilja ut sig. Men en del minoritetsgruppsforskning och även t.ex. biografiska och självbiografiska vittnesbörd ger vid handen att det inte behöver vara entydigt negativt. Det finns också fog att ifrå- gasätta om detta att "vara annorlunda" i sig är den primära faktorn i den i flera avseenden ofta påfrestande tillvaron för en minoritetsgrupps- medlem. Ett tänkvärt faktum är att anmärkningsvärt många av de individer i europeisk historia som lopp varit nyskapande och ny- tänkande inom konst, litteratur, vetenskap, politiskt tänkande etc. levt i skärningspunkten mellan två kulturer, dvs. både tillhört en minori- tetskultur och levt och verkat inne i en majoritetskultur. Det är inte orimligt att anta att de därmed delvis kunna höja sig och rum, kunnat tillägna sig ett dubbelt perspektiv på olika företeelser, vil- ket i sin tur stimulerat analysförmågan och kreativiteten och ibland också känslan av solidaritet över de kulturella gränserna. Det ligger kanske ännu närmare tillhands att fundera över hur det kan komma sig att så pass många framstående och intressanta svenska författare har vuxit upp inom den svenska frikyr- korörelsen. framstod de så respekterade frikyrkosam- funden som ungefär lika egendomliga, obegripliga och kanske skräm- mande som de nyandliga rörelserna. Omgivningens bekymmer för och ibland indignation över barnens situation förefaller knappast ha varit mindre då än . Hur som helst kan man fundera över om en så- dan barndom i "två världar" och en barndom som av omgivningen kan- ske definierats i termer som inte stämmer överens med barnets egen självbild, möjligen kan bidra till en förhöjd medvetenhet om variations- rikedomen när det gäller uttrycksformer för mänskliga relationer. Kan- ske kan sådana barndomserfarenheter också skapa ett ökat behov lik- som en ökad förmåga att reflektera över både den egna och andras be- lägenhet i såväl yttre som inre avseende och att kanske kanalisera detta i t.ex. litterärt skapande. För att återvända till innebörden för ett barn av att vara annorlunda och den oro som "annorlundaskapet" väcker hos förskole/skol-perso- nalen, så ställdes i början av avsnittet frågan om man möjligen oroar sig för fel saker. Kanske är det så att problemet egentligen inte ligger i att man är annorlunda och olik. Detta skulle i princip lika väl kunna ge upphov till en känsla av stolthet och en berättigad känsla av att man faktiskt har något intressant, ovanligt och spännande att bidra med. I forskningen om möten mellan majoritets- och minoritetskulturer fram- hävs att det i många fall upplevs som berikande att tillhöra två kulturer. 266 Barn som växer upp i nyandliga rörelser Men förutsättningen för en sådan positiv upplevelse är att man känner sig accepterad i båda och inte behöver förneka någon av tillhörighe- terna. När det gäller barn generellt kan man säga att barndomens helt övergripande projekt är att få vara med . Däremot strävar barnet inte primärt efter att vara lik. Problemet är att priset för att få vara med inte sällan är just att vara lik eller göra sig lik . Men detta pris är inte något naturgivet utan hänger ihop med klimatet och attityderna i det sociala sammanhang där barnet vistas, dvs. huruvida det finns tolerans och ac- ceptans för mångfald och olikheter eller tvärtom krav på konformitet och likhet.