sou · GMB331 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett nationellt nätverk för BUP-personal, som arbetar med barn och ungdomar som utsatts för sexuella övergrepp eller annan misshandel, har bildats i BUP-Elefantens regi. BUP-Elefanten fungerar som ett regionalt centrum och tar alltså i viss utsträckning nationellt an- svar enligt punkt ett och två ovan. Ett nätverk med representanter från olika delar av har bildats för att starta en nationell grupp för forskning, me- todutveckling, konsultation och kunskapsspridning inom området miss- handel och sexuella övergrepp mot barn, samt eventuellt även barn som far illa i ett något vidare perspektiv (arbetsnamn: SÖ-gruppen). SÖ-gruppen b yggs upp inom "miljö och hälsa" vid (), vilket är ett fristående institut under . Gruppens mål anknyter väl till IPM:s övergripande mål enligt gällande regleringsbrev. 372 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE erbjuder – med sina sex enheter, två WHO-centra och sina formella och personrelaterade anknytningar till – samspel med ett rikt nationellt och internationellt tvärvetenskapligt forsknings- och kunskapsnätverk. Projektet har beviljats stöd från . 2EGIONALA CENTRA MED OLIKA INRIKTNING SOCIALTJ¤NSTENS MEDVERKAN Både BUP-Elefanten och "paraplyorganisationen" i har lands- tinget och hälso- och sjukvården som bas. I pågår förhand- lingar mellan och . En socialsekre- terare finns stationerad vid BUP-Elefanten för att utveckla samarbetet mellan BUP-personal och i utrednings- och behandlings- arbetet. BUP-Elefanten har också numera etablerad samarbetskontakt med nio kommuner i regionen. I finns vissa handlednings- och konsultinsatser från sida gentemot . Dessa är inte organiserade utan bygger främst på personkontakter. En kurator och en psykolog vid har i sina tjänster utrymme för konsultation och handledning inom hälso- och sjukvården och i viss mån mot social- tjänsten i ärenden om sexuella övergrepp. Liknande exempel på hand- ledning och konsultation finns i andra delar av landet. Det finns inget för dessa frågor för social- tjänsten. Vi anser att det är viktigt att sådana skapas, vilket diskuteras närmare nedan. (UR UTVECKLA SOCIALTJ¤NSTENS ARBETE har ett yttersta ansvar som gäller från anmälan om att ett barn behöver skydd och genom alla olika faser och kriser i ärendet, inklusive ansvaret att motivera till behandling. Socialsekreterarens trygghet i yrkesrollen har identifierats som en kvalitetsbärande faktor vid interventioner i familjer där barn far illa, vilket understryker beho- vet av kompetensutveckling. Ett utbyggt och organiserat samarbete mellan ovan beskrivna kun- skapscentra och närliggande kommuner är önskvärt/nödvändigt för att utveckla både hälso- och sjukvårdens och arbete och för att utveckla samarbetet lokalt. Det är dock otillräckligt i den mening att det inte tillfredsställer behov av regional och nationell kunskapsutveckling inom socialt arbete med svårt utsatta barn. Av tradition förekommer mycket mer vetenskapligt arbete inom lä- karkåren än inom socionomernas verksamheter. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 373 förekommer också mer forskning och utvecklingsarbete om diagnostik och behandling än om utrednings- och motivationsarbete, som social- tjänsten i huvudsak ansvarar för. Om socialsekreterarnas kompetens bättre ska tillvaratas och vidareutvecklas fordras riktade resurser till metod- och kompetensutveckling för . För att sådana me- del skall ge bästa möjliga utdelning behöver sannolikt ett utbyte av er- farenheter och forskningsmetoder verksamheterna emellan komma till stånd. Ett nätverk för personal innebär ett mycket mera finmaskigt nät än vad som är nödvändigt på BUP-sidan eftersom varje enskild kommun i landet har sitt ansvar att handlägga ärenden som rör övergrepp på barn och ungdomar. Därför behövs regionala centra, där tyngdpunkten är verksamhet som tillgodoser utveck- lingsbehov och där behov av handledning, konsultation och eventuellt "inhyrda expertteam" kan tillgodoses. Dessa kan bildas inom ramen för regionala FoU-centra eller med en eller flera kommu- ner som bas. Det torde vara berikande för utvecklingen i landet med regionala centra som har något olika inriktning, sammansättning av medarbetare och nätverk. Oberoende av om ett regionalt centrum bedrivs i eller i regi, måste ambitionen vara att utveckla en tvärsektoriell kompetens. Det innebär att yrkesgrupperna barnpsykiater, psykolog och socionom bör finnas. Diskussion bör föras på vilket sätt polis och åklagare skall delta i utvecklingsarbetet. 2EGIONALA &O5 CENTRA OCH ELLER KOMMUNBASERADE KUNSKAPSCENTRA I diskussionen om tänkbara regionala centra har de forsknings- och utvecklingsenheter (FoU-enheter) som är under utveckling aktualise- rats. Dessa FoU-enheter drivs ibland av landsting och kommun i sam- arbete. De flesta är dock kommunala. Enligt den sammanställning som gjort för Social- styrelsens räkning av kunskapscentra med som inrikt- ning, har de flesta centra en tydlig tillhörighet. Det är få kunskapscentra som har till uppdrag att verka utan hänsyn till gränsen mellan landsting och kommuner – eller som uttryckligen skall verka i gränslandet mellan t.ex. socialtjänst och primärvård (1997). Nästan utan undantag verkar FoU-enheternas mål, enligt sammanställning, vara direkt relaterade till sektorer. Ingen organisation har sitt uppdrag formulerat efter andra principer, t.ex. efter specifika problem (som måste lösas), personalkategorier (som skall ägnas kompetenshöjande insatser), delar av kommuner, län 374 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE (som kräver stora resurser av ) eller verksamhetsidéer (som lyfter fram något inslag i FoU-arbetet) (1997). Av de kunskapscentra som omfattar delar av skall många arbeta inom individ- och familjeomsorgen. Kartan över landets kommunala kunskapscentra med inriktning mot socialtjänst förändras dock snabbt. Delvis beror det på fortsatt uppb yggnad av kunskaps- centra, delvis på att vissa centra är kortlivade (1997). Inom landstingen finns egna FoU-verksamheter som det är svårt att få överblick över. Det finns ingen aktuell landsomfattande beskrivning av innehållet i de olika FoU-enheternas arbete. Enligt en sammanställ- ning från SPRI finns det ca 90 FoU-enheter i regi i landet (1997). Det verkar finnas en rågång mellan kommunala FoU-enheter och landstingskommunala sådana. Detta trots att landstingen inte sällan är medfinansiärer till FoU-centra med inriktning på , framför allt gäller detta centra med län som bas. Det krävs en viss omorientering för att FoU-centra, som de beskrivs ovan, skall kunna ta sig an kunskapsutveckling på området barnmiss- handel och sexuella övergrepp. Inget FoU-centrum har, såvitt vi vet, sådan fördjupad inriktning. De FoU-enheter som finns har heller ingen egen klinisk verksamhet. Frågan om i vilken omfattning egen klinisk verksamhet krävs för att behålla en förankring i det kon- kreta arbetet och för att ta hand om utbildnings-, handlednings- och konsultuppdrag behöver diskuteras. En annan, möjligen mer framkomlig väg, är att en kommun antingen ensam eller i samarbete med andra kommuner erbjuds att ta sig an uppgiften för ett regionalt . Det finns kommuner som investerar i utvecklingsarbete för målgruppen barn och ungdomar som misshandlats eller utsatts för sexuella övergrepp. Det är viktigt att ta tillvara sådana initiativ. Vi anser sammantaget att utvecklingen av regionala kunskapscentra skall bygga på in itiativ och intresse på fältet samt ta hänsyn till regio- nala behov. Vi föreslår därför att ges i uppdrag att un- dersöka möjligheterna att initiera och stödja ett antal regionala centra utgående ifrån behov och som kompletterar de regionala BUP-anknutna centrens arbete. Vår rekommendation är att utbyggna- den görs etappvis så att ett begränsat antal centra först får växa fram och utvärderas. I avsnitt 11.7 redovisas de ekonomiska konsekvenserna av vårt för- slag. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 375 6¥R BED¶MNING Om utlandsfödda adoptivbarn har psykiska pro- blem behöver dessa ofta förstås i ljuset av adoptionserfarenheten, vilket kräver specialkunskap om adoptionsproblematik. Om sådan kompetens saknas inom verksamheten, bör den tillföras genom konsultation och handledning. Interkulturellt arbete bygger på ett öm sesidigt möte mellan två eller flera kulturer. Som professionell måste man vara kulturellt medveten och ha förmåga att möta andra förutsättningslöst, med in- tresse och respekt. För kvalitet i arbete krävs att personal har möj- lighet att specialisera sig mot interkulturellt arbete. Utbildnings- behoven är stora, något som vi aktualiserar i kapitel 10, Kompetens och kvalitetsutveckling. Även behoven av utveckling av kulturan- passade arbetsmetoder är stora. Invandrares kompetens är underutnyttjad och det finns potential för socialtjänst, hälso- och sjukvård, skola m.fl. verksamheter att stärka sin kulturkompetens genom breddad rekrytering. För att tillse att barn och ungdomar som far illa i flykting-/in- vandrarfamiljer får stöd och hjälp bör man inrätta samverkansgrup- per på läns- eller annan regional nivå, för att svara för stöd i handläggning och stimulera kompetensutveckling. 6¥RA F¶RSLAG Huvudmännen anpassar resurstilldelningen så att enheter som har hög andel hjälpsökande med svårigheter att kom- municera på svenska får täckning för tolkkostnader, extra tidsåtgång samt för utveckling av tolksamarbetet. Regeringen ger den nya integrationsmyndigheten i uppdrag att följa upp och samordna FoU-arbetet kring interkulturella erfaren- heter och utveckling av kulturanpassade arbetsmetoder. Barn och ungdomar med flyktingbakgrund har rätt till rehabilite- ring, i enlighet med artikel 39. Denna rätt bör säkerställas med utgångspunkt i följande ansvarsfördelning: –Kommunen ansvarar för att i introduktionsfasen uppmärksamma behoven samt ge barnet/den unge särskilt stöd inom ramen för de kommunala verksamheterna. –ansvarar för att upprätta en rehabiliteringsplan (enligt 3 a § HSL) och för behandling enligt HSL. Barn och ungdomar med invandrarbakgrund är en av de grupper som vi enligt direktiven skall uppmärksamma särskilt. En femtedel av barn och ungdomar har invandrarbakgrund. För merparten av dem tor- de invandrarbakgrunden utgöra en tillgång, men som grupp har de en 376 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE högre förekomst av psykiska och sociala problem än jämnåriga med enbart svensk bakgrund. Gruppen är mycket heterogen och vi anser det befogat att genomgående tala om två huvudgrupper med sinsemellan olika bakgrunder och behov – flyktingbarn respektive övriga barn och ungdomar med invandrarbakgrund. För såväl flyktingbarnen som för andra barn med invandrarbakgrund finns skäl att tala om stöd på olika nivåer; dels generella åtgärder som i första hand är hälsobefrämjande, dels riktade stöd- och vårdinsatser för dem som har särskilda behov. I avsnitt 4.4 diskuteras generella åtgärder som kan befrämja hälsa för barn och ungdomar med invandrarbakgrund. Flyktingbarnen har på grund av sin speciella situation behov av särskilda föreb yggande insat- ser, och dessa ägnas särskild uppmärksamhet i våra överväganden i avsnitt 4.4. I föreliggande avsnitt behandlas riktade stöd- och vårdinsat- ser för barn och ungdomar med invandrarbakgrund. Sådana insatser innebär ett möte med andra språk och kulturer. Vid sidan av en otill- räcklig kulturkompetens, kommer ofta också generella metodbrister . Detta blir särskilt tydligt i och barn- och ung- domspsykiatrins arbete. Vi låter därför det interkulturella mötet bilda utgångspunkt för vår analys av stöd- och vårdinsatser för barn och ung- domar med invandrarbakgrund. Inledningsvis fokuserar vi dock en grupp barn och ungdomar med en speciell invandrarbakgrund, nämli- gen de barn som invandrat genom adoption. Adoptivbarnen utgör en särskild grupp. Enligt NIA:s statistik var 20 000, eller , av de utrikes födda barnen adopterade. Bland utlandsfödda barn i förskoleålder var mer än en tredjedel adop- tivbarn (1997 b). Adoptivbarnen lever i förhållandevis stabila familjer. Separationer är mindre vanliga i adoptivbarnens familjer än i familjer med svensk- födda barn. Trots att jämförelsevis få adoptivföräldrar skiljer sig, levde en fjärdedel av de 17-åriga utländska adoptivbarn som fanns i inte längre med båda sina adoptivföräldrar. Motsvarande siffra för 17-åringar födda i är dock högre () och bland utlands- födda barn som inte är adoptivbarn bor mindre än hälften med båda sina föräldrar (1997 b). Ovanstående statistisk tyder på att den genomsnittliga adoptivfa- miljen är stabil. Som grupp är dock adoptivbarnen överrepresenterade bland dem som får stöd och hjälp inom barn- och ungdomspsykiatrin och . Det finns således tecken som tyder på att ohälsan är &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 377 högre bland adoptivbarn. Det kan också vara så att adoptivföräldrar är mer benägna att söka hjälp för sitt barns svårigheter. Orsakerna till psykisk ohälsa är sammansatta, men en adoption in- nebär alltid att barnet upplevt en tidig separation och att den egna iden- titeten blir mer komplicerad. Det är därför betydelsefullt att vara upp- märksam på effekten av tidiga separationer, exposition för hälsorisker under fosterstadiet och i nyföddhetsperioden, upplevelsen av att vara avvisad och utvald och svårigheter med identitetssökandet i tonåren. 3T¶D TILL ADOPTIVBARN ST¶D I F¶R¤LDRASKAPET Adoptionsfamiljen är en familj som andra, men har ändå speciella erfa- renheter och önskar ofta stöd från någon som är insatt i de speciella frågeställningar man som adoptivfamilj möter. Det förebyggande arbe- tet och inte minst föräldrastödet är här viktigt. Adoptionsorganisatio- nerna ordnar utbildning och rådgivning för blivande eller nyblivna ad- optivföräldrar genom studiecirklar, som ofta drivs i samarbete med stu- dieförbund. Studiecirklar som förbereder föräldrar inför en adoption är mycket välbesökta och av dem som adopterar deltar. () har utvecklat en modell för distansutbildning av blivande adoptivför- äldrar som används av många som bor i glesbygd där det är svårt att ordna föräldragrupper (SOU 1997:161). Som en följd av att tillträtt om skydd av barn och samarbete vid inter- nationella adoptioner gäller för övrigt en ny bestämmelse som innebär att socialnämnden skall kontrollera att de tilltänkta adoptivföräldrarna har tillfredsställande kunskaper om barn och deras behov och har blivit informerade om den planerade adoptionens innebörd (25 § socialtjänstlagen). På olika håll i landet finns samarbetsgrupper för adoptivbarn och deras familjer, exempelvis i , och . En samarbetsgrupp kan, som i exemplet , bestå av folk från barn- hälsovården, logopedmottagningen, BUP, kommunens barnomsorg, individ- och familjeomsorgen och förskolan. Gruppen utgör en idé- och kunskapsbank, som arbetar för att ge ett bättre generellt stöd till adop- tivbarnen i kommunen (informerar, 1/1997). 378 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE -OTTAGNINGAR F¶R ADOPTIONSR¥DGIVNING I och finns speciella adoptionsrådgivningar. I är det en privat mottagning, som bildats av några personer med långvarig anställning inom socialtjänst, landsting eller en adoptionsorganisation. Man arbetar med konsultation/handledning, råd- givning, utbildning och psykoterapi, och riktar sig till enskilda adop- terade och deras föräldrar likaväl som till socialtjänst, barn- och ung- domspsykiatri, skola och barnomsorg. De problem som man ofta ser hos de adoptivbarn som man har direkt eller indirekt kontakt med är: -separationsproblem, som visar sig i klängighet, svårighet vid skol- byte och kamratförändringar, kris vid brytning med pojk- eller flick- vän, mycket starka reaktioner vid skilsmässa, dödsfall. De som har tagit kontakt med Adoptivrådgivningen är ofta mammorna, de adopterade själva, socialsekreterare eller barn- och ungdomspsykiat- rin när man där inte anser sig ha tillräcklig kunskap om den speciella adoptionsproblematiken (Adoptionsrådgivningen, 18/1996, informerar 1/1997). Adoptionsrådgivningen i ingår i den reguljära verksam- heten för Psykologenheten på , och består av två psykologer. har man även haft särskilda projektmedel från Social- styrelsen för att utveckla arbetet med adoptivfamiljer. Man arbetar allt- så under andra förutsättningar än adoptionsrådgivningen i och kan erbjuda kostnadsfri hjälp (18/1996). "EHOV AV SPECIALKOMPETENS De problem som man möter inom adoptionsrådgivningarna handlar i mycket om att de tidiga erfarenheterna gjort att "vanliga" utvecklings- problem blivit mer låsta och fått en särskild karaktär. § 12-hemmet Folåsa visar på liknande sätt att de adopterade ungdo- marna inte har riktigt samma problem som andra ungdomar som får vård vid behandlingshemmet. Adoptivbarnen inom tvångsvården rap- porteras ha uttalat svårt att knyta an till mer än en person och de är ex- tremt känsliga för svek. &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 379 Det är en samstämmig uppfattning att det krävs specialiserad barn- och ungdomspsykologisk kompetens för att rätt förstå adoptivbarns be- hov och psykiska problem och för att kunna ge rätt sorts stöd och hjälp. 9.5.2Specifika stöd- och behandlingsinsatser för barn och ungdomar med invandrarbakgrund Det är väsentligt att få klarhet i vilken särskild kompetens som behövs inom BUP/PBU och inom för att ge adekvat stöd och vård till barn och ungdomar med flykting- eller annan invandrarbak- grund. Av verksamheterna krävs en förmåga att möta och samverka med andra kulturer och språk. Då dessa frågor diskuteras används ibland termen transkulturellt, andra gånger interkulturellt behandlings- arbete. Vi väljer här termen interkulturellt arbete, eftersom den på ett tydligt sätt anger att det är frågan om ett ömsesidigt möte mellan två kulturer. Ett interkulturellt arbetssätt är särskilt oundgängligt då barnet och familjen vistats i landet, eller om man levt isolerad från det svenska majoritetssamhället. Vilka kunskaper behövs då inom BUP och för att arbeta interkulturellt med barn, ungdomar och familjer? För att få frågan belyst har vi vänt oss till ett antal nyckelpersoner som varit lång- varigt verksamma inom BUP respektive i boende- och upptagningsområden med flerkulturell befolkningssammansättning. De verksamheter som dessa nyckelpersoner arbetar inom har alla arbetat aktivt med att utveckla nya arbetsformer. Vi har vänt oss till ett 15-tal personer, representerande lika många verksamheter, med följande fråga: Vilka kunskaper behövs inom BUP och för att arbeta interkulturellt med barn, ungdomar och familjer? Huvudfrågan omformulerades till ett antal delfrågeställningar: -Vilka frågor bör man som professionell ställa sig för att skapa goda förutsättningar för ett möte? -På vilket sätt behövs specifik språk- och kulturkompetens inom or- ganisationen? -Vilka kunskaper och erfarenheter behöver man ha om migration, om trauma? 380 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE -Hur kan man samverka mellan socialtjänst och BUP/PBU i inter- kulturellt behandlingsarbete? Vi har mött ett stort och engagerat gensvar från dem vi tillfrågat och erhållit skriftliga dokument från 13 instanser. Några har låtit frågorna gå vidare till en större krets medarbetare och de svar vi fått ta del av har då varit resultatet av en fördjupad diskussion inom verksamheten. Närmast följer en redovisning av vad svaren sammantaget har att säga. Vi har i denna avstått från att belasta texten med direkta och återkom- mande hänvisningar till våra svarande. 9.5.4Vilka frågor bör man som professionell ställa sig för att skapa goda förutsättningar för ett möte? Det interkulturella arbetssättet innebär att inte ensidigt betrakta "den andres" kultur. I lika hög grad granskas våra egna kulturella förutsätt- ningar och hur de kommer till uttryck i våra strukturer och i mötet. "Vi ska lära oss om oss" måste vara ledstjärnan och är viktigare än att "lära om dom". Man behöver bearbeta till vilken grad man själv är fången av etnocentriska föreställningar i fråga om företeelser som socialt kön, re- ligion, ritualer, mat, kläder m.m. Som behandlare är det alltså viktigt att öka sitt eget kulturmedve- tande utan att för den skull hamna i extrem kulturrelativism. Det kultu- rella arvet, vars viktigaste beståndsdel är barnuppfostran, skall respek- teras men bara inom ramen för majoritetssamhällets lagstadgade värde- ringar. I kulturmötet krävs således både tydlighet och lyhördhet. I det interkulturella mötet måste den professionelle ha en förmåga och vilja att skapa dialog, vilket förutsätter en grundläggande respekt lyhördhet och nyfikenhet. Viktigare än de specifika kunskaperna om den andres kultur och bakgrund är att möta honom eller henne förut- sättningslöst med intresse och engagemang. Centralt är att lyssna till och förstå vad besökaren själv vill uppnå med mötet. Detta är samfällda synpunkter från våra svarande. Det är viktigt att informera sig om de traditionella lösningarna från respektive land för att inte hamna i en situation där en insats i själva verket blir en belastning för individen och familjen. Det kan bli fallet om den svenska åtgärden strider mot familjens kulturella mönster och värderingar. Den främste informanten är den hjälpsökande själv. Man behöver nå den grad av kännedom om klientens kultur som krävs för att man skall ha en sensitivitet inför det kulturspecifika. Kommunika- tionens mål är att förstå inte bara de uttryckta behoven utan också vilka &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE 381 resurser individen och familjen har och hur de kan användas i den nya livssituation man hamnat i när man kommit till . Inte minst vik- tigt är att bejaka föräldrakompetensen. Flera svarande påpekar också att man måste vara medveten om strukturella problem som kan vara för handen, inte minst för flykting- familjer, exempelvis långa handläggningstider och dålig samordning mellan , kommun och landsting. Sådana faktorer kan i hög grad påverka inte bara barnets och familjens situation, utan också förutsättningarna för det enskilda mötet. De strukturella faktorerna har betydelse för den hjälpsökandes förväntningar och inställning till myn- digheter, om man känner sig välkommen eller misstänkliggjord. De påverkar det enskilda mötet och självklart också den professionelles roll och möjligheter att agera. Mötet med människor som migrerat från andra kulturer ställer oss inför centrala livsfrågor, i synnerhet om flytten varit ofrivillig och trauma- tisk. Att själv ha vidgått de existentiella frågorna kan vara en förutsätt- ning för att våga möta den andre. Man måste vara beredd att hantera en människas berättelse om genomgångna traumatiska situationer, som kränkningar, förföljelse, övergrepp och tortyr. är det viktigt att ha respekt för de egna begränsningarna, och att man ibland faktiskt brister i förståelse. Som i allt människovårdande arbete måste man också vara uppmärksam på risken att överidentifiera sig med den and- res svårigheter. Vid sidan av kulturhandledning kan därför sedvanlig metodikhandledning behövas. FN:s konvention om barnets rättigheter bör finnas i förgrunden i det interkulturella mötet, påpekar exempelvis och Invandra- renheten vid (). Man bör som professionell ta ansvar för att mötet och dialogen sker med barnets bästa för ögonen. 382 &¶RSLAG OM F¶RB¤TTRAT SAMARBETE Flertalet svarande understryker att man behöver vara flexibel i sitt ar- betssätt då man möter barn och familjer med flykting-/invandrarbak- grund. Inledningsvis kan man behöva vara särskilt tydlig, förklarande och aktiv för att familjen skall kunna orientera sig i mötet. I den fort- satta kontakten måste man ofta byta fokus mellan familj, föräldrar och den enskilda familjemedlemmen. Man kan oförutsett behöva skifta från exempelvis ett systemiskt till ett pedagogiskt arbetssätt. Ofta är det vik- tigt att samma professionella person kan stå för kontakten i sin helhet, exempelvis för både socialt stöd och behandlingsinsatser. Såväl från som barn- och ungdomspsykiatrin påpekar man att man i det interkulturella mötet måste våga släppa taget om de invanda arbetssätten. Flera påpekar att man måste våga visa upp sig som person på ett tydligare sätt än i andra möten med klienter.