sou · GMB330 · 1999-01-01 00:00:00 — Någon motsvarande höjning av riskgarantins storlek genomfördes inte i samband med att de nya invaliditets- skalorna började tillämpas. Hur stora kostnaderna för de särskilda insatserna för de anställda i utlandsstyrkan blir är i hög grad beroende av hur farlig den enskilda missionen är. vilken utredningen använt som underlag för beräkningen av kostnaderna för omformuleringen av riskgarantin har hu- vuddelen av skadefallen inträffat i Bosnien och dessutom främst under den första delen av perio- den. Hur stora kostnaderna kommer att bli är i hög grad beroende på vilka insatser deltar i. Det kan dock finnas anledning att anslå särskilda medel för de kostnadsökningar för rehabilitering och ersättning som kan bli följden av deltagande i missioner med lika höga eller högre skaderisker än i Bosnien. På motsvarande sätt kan det finnas anledning räkna med lägre kostnader när deltar i mindre riskfyllda insatser. För kommande insatser kan lämpligen kostnaderna för omhändertagande och ersättning vid skada och sjukdom beräknas som ett påslag på kostnaderna för insatsen, vilket anpassas till hur stora risker som kan förutses. Utredningens förslag medför inga konsekvenser för vare sig regionalpolitiken, jämställdheten mel- lan könen eller det brottsförebyggande arbetet. Förslaget till lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten 1 § Denna lag tillämpas på de anställda i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Lagens tillämpningsområde styrs av bestämmelserna i 1–3 §§. Vilka som skall anställas i utlandsstyrkan anges i 2 §. I 3 § definieras begreppet internationell fredsfrämjande verksamhet. Av 1–3 §§ följer inte att alla som tjänstgör inom ramen för internationell fredsfrämjande verksamhet måste vara anställda i utlandsstyrkan. Dock finns ett krav på frivillighet som framgår av 2 § lagen om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. I 1 § utredningens förordningsförslag föreskrivs vi- dare att utlandsstyrkan fullgör de uppgifter som åvilar Försvarsmakten inom ramen för freds- främjande verksamhet utomlands. 2 § I utlandsstyrkan anställs endast den militära och civila personal som behövs för internatio- nell fredsfrämjande verksamhet utomlands. I paragrafen anges vilka som skall anställas i utlandsstyrkan. Vad som avses med internationell fredsfrämjande verksamhet anges i 3 §. Att såväl den militära som den civila personal som behövs kan anställas innebär att regleringen är neutral i förhållande till karaktären hos det fredsfrämjande uppdraget. Även i fortsättningen kan s.k. civilpoliser anställas i utlandsstyrkan. Det avgörande för om så skall ske bör vara om regeringen ger Försvarsmakten i uppdrag att organisera delta- gande i en viss fredsfrämjande mission. Anställning i utlandsstyrkan kan bara ske när Försvarsmak- ten är huvudman för en viss insats. 3 § Med internationell fredsfrämjande verksamhet avses insatser utomlands i syfte att avvärja risk för en väpnad konflikt, hejda en pågående väpnad konflikt, samt övervaka överenskommelser om fred och vapenstillestånd. Med internationell fredsfrämjande verksamhet avses även andra uppgifter som fullgörs i sam- band med insatser enligt 1–3 och som behövs för att skapa förutsättningar för en varaktig fred. Paragrafen definierar begreppet internationell fredsfrämjande verksamhet. I definitionen inne- fattas såväl fredsbevarande som fredsskapande och fredsframtvingande insatser. Denna lag har alltså ett vidare tillämpningsområde än lagen (1992:1153) om väpnad styrka för tjänstgöring utomlands. Internationell fredsfrämjande verksamhet kan generellt sägas innefatta uppgifter som – med fredsfrämjande syfte – fullgörs utomlands och efter initiativ från någon internationell organisation samt att uppgifternas karaktär förutsätter kunskaper om våldsanvändning och upprätthållande av ordning. Punkterna 1–3 uttrycker vad som kan sägas vara huvuduppgifterna. Vid truppmissioner an- ställs alla som behövs för uppgiften i utlandsstyrkan om truppens huvuduppgift kan föras in under någon av punkterna 1–3. Andra stycket möjliggör att svensk trupp sänds till ett område för att fullgöra andra uppgifter vars syfte är att skapa förutsättningar för en varaktig fred, under förutsättning detta sker i anslut- ning till sådana insatser som avses i 1-3. Det finns inget krav på att uppgifterna enligt 1–3 utförs av svensk personal. Vid sidan av de angivna uppgifterna får anställning i utlandsstyrkan ske av personal som har huvudsakligen stödjande funktion i förhållande till personal som fullgör uppgifter enligt 1–3. Ex- empel på det sistnämnda är fältsjukhus. Vidare får personalen i utlandsstyrkan utnyttjas för andra arbetsuppgifter av humanitär karaktär så länge deras närvaro motiveras av ett uppdrag som kan inordnas under punkterna 1–3. För att en viss uppgift skall kunna anses vara verksamhet får den förutsättas vara längre än enbart någon vecka. Tillämpning av vissa lagar 4 § I fråga om de anställda i utlandsstyrkan skall 2 och 3 kap., 6 kap. 1–6 §§, 6 a § första stycket första och andra satsen samt andra stycket samt 8 och 9 §§ arbetsmiljölagen (1977:1160) tillämpas även utomlands, om inte tjänstgöringsförhållandena hindrar detta. I paragrafen anges vilka delar av arbetsmiljölagen som skall tillämpas då anställda i utlandsstyrkan tjänstgör utomlands. Regeln innebär att kapitlen om bestämmelserna om arbetsmiljöns beskaffenhet och om allmänna skyldigheter blir tillämpliga. Självklart måste arbetsmiljöåtgärderna anpassas till arbetets särskilda karaktär. Detta innebär dock inte att högre skaderisker än vid en arbetsplats i skall accepteras. Vidare skall vissa av bestämmelserna om skyddsombud och skyddskommittéer tillämpas. Deras befogenhet är dock begränsad med hänsyn till att fråga är om arbete utomlands. I fråga om förfa- rande, m.m. bör ledning sökas i arbetsmiljölagens regler även om de inte är direkt tillämpliga i denna del. Sista satsen innebär att avsteg från arbetsmiljölagens regler får göras om en tillämpning hin- dras av tjänstgöringsförhållandena. Varje avsteg måste dock framstå som motiverat med hänsyn till den rådande situationen. 5 § I fråga om de anställda i utlandsstyrkan skall följande bestämmelser inte tillämpas 15–17 §§ lagen (1982:80) om anställningsskydd, 12 § semesterlagen (1977:480), samt arbetstidslagen (1982:673). Bestämmelsen i första punkten har överförts från förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Någon saklig ändring är inte avsedd. Andra punkten innebär att den bestämmelse i semesterlagen som anger att arbetstagaren har rätt att ta ut sin semester inte gäller. Anställda i utlandsstyrkan har därmed bara rätt att ta semester om det medges av Försvarsmakten. Bestämmelsen innebär inte någon saklig ändring Tredje punkten innebär att arbetstidslagen inte skall tillämpas beträffande de anställda i utlandsstyrkan. Dock bör dess regler endast i särskilda fall frångås under tjänstgöringen i , exempelvis då ett snabbinsatsförband utrustas för förestående tjänstgöring. melsen innebär inte någon saklig ändring av nu gällande praxis. 6 § Vid prövning av om en anställd drabbats av en arbetsskada skall 7 och 8 §§ lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd tillämpas om det är förmånligare för den enskilde än en tillämpning av motsvarande regler i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring utgör livränteunderlaget minst fem bas- belopp. Första stycket innebär att prövningen av om en skada är en arbetsskada skall ske enligt sambandsregler och skadekriterier i den av de båda lagarna som ger det förmånligaste resultatet för den enskilde. Ersättning utgår enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. den anställde omfattas av skyddet regleras av lagen om arbetsskadeförsäkring. Reglerna om skyddstid enligt lagen om statligt personskadeskydd skall inte tillämpas. Andra stycket innebär en spärregel till skydd för dem som vid en arbetsskada annars skulle få mycket låg livränta. Social och arbetslivsinriktad rehabilitering 7 § Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan skall Försvarsmakten i samråd med den skadade utreda behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full arbetsförmåga eller för att stärka den skadades möjligheter att försörja sig genom förvärvsarbete, om det är möjligt, bereda den skadade lämplig arbetsträning inom ramen för Försvarsmaktens verksamhet, medverka till att den skadade får tillgång till lämplig yrkesutbildning eller annan fortsatt utbild- ning som är ägnad att stärka hans eller hennes förvärvsförmåga samt förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till arbetslivet. Bestämmelsen anger de grundläggande momenten i de åtgärder Försvarsmakten skall vidta för att rehabilitera den som skadats under tjänstgöring i utlandsstyrkan. Åtgärderna skall vidtas beträffande dem som på grund av skada drabbats av invaliditet eller nedsättning av arbetsförmå- gan. Utredning enligt den första punkten bör inledas så snart behovet av rehabilitering kan bedö- mas. Att ordet skadas använts antyder att rehabiliteringsansvaret enbart skall aktualiseras då ska- dan orsakats av olyckshändelse. Dock bör rehabilitering komma i fråga även vid fall som enligt praxis skulle anses vara arbetssjukdom. Detta gäller exempelvis vissa sjukdomar och parasiter som finns inom missionsområdet och som är svåra att skydda sig mot på grund av tjänstgörings- förhållandena. Dessutom bör även vissa skadeförlopp, vilka är för utsträckta för att betecknas som olyckor, innefattas om orsaken kan hänföras till deltagandet i den fredsfrämjande insatsen. En särskild fråga är vid vilka psykiska besvär Försvarsmakten skall bistå en tidigare anställd. Enligt utredningens uppfattning är det endast i de fall då de psykiska besvären tydligt har sin orsak i händelser efter det att anställningen upphört eller i andra faktorer som uppenbart saknar sam- band med tjänstgöringen som Försvarsmakten inte bör ha något ansvar för att bistå med stöd till rehabiliteringen. Som utredningen påpekat ovan bör urvalsrutinerna för vilka som anställs i utlandsstyrkan organiseras så att de som tas ut har tillräcklig psykisk stabilitet för att klara påfrest- ningarna. Detta bör minska risken för att anställning sker av personer som riskerar att drabbas av psykiska problem som har sin grund i andra faktorer än sådana som har samband med själva tjänstgöringen. Den utredning som avses i 1 kan med fördel göras på det sätt som beskrivs i 22 kap. lagen om allmän försäkring. De huvudsakliga formerna för arbetslivsinriktad rehabilitering kommer att vara arbetsträning och utbildning. Arbetsträning innebär att den skadades förmåga att klara ett arbete han eller hon redan före skadan hade kompetens för övas upp. Detta kan ofta ske inom ramen för Försvarsmakt- ens verksamhet, vilken spänner över ett stort fält. I de fall lämplig arbetsträning inte kan anordnas inom Försvarsmakten bör kontakter med myndigheter eller andra där träningen skulle kunna ge- nomföras förmedlas. Viktigare för att den skadade skall kunna återgå till förvärvslivet är kanske ändå utbildning som syftar till att höja kompetensen till en sådan nivå att den skadade trots eventuellt kvarstående funktionshinder blir attraktiv på arbetsmarknaden. Utbildningens betydelse accentueras av att många av de anställda i utlandsstyrkan är unga och ännu inte hunnit skaffa sig den utbildning de tänkt. Även för dem som redan har en utbildning kan en ny bli nödvändig om skadan förhindrar arbete inom det område där den skadade arbetat. Med hänsyn till samhällets utveckling kommer det i praktiken inte sällan att krävas längre utbildningar på universitetsnivå. Detta innebär att man har en högre ambitionsnivå än vad som följer av 22 kap. lagen om allmän försäkring. kan då frågan uppkomma om den utbildning den skadade önskar är rimlig både i förhållande till kostnader och den skadades förutsättningar. Detta visar på betydelsen av att den som söker anställning i utlandsstyrkan i samband med antag- ningen anger sina framtidsplaner. Både arbetsträning och utbildning pågår och sedan den skadades kompetens höjts genom sådana åtgärder bör Försvarsmakten förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till arbetsli- vet. 8 § I fall som avses i 7 § 3 får Försvarsmakten ge ekonomiskt stöd till en utbildning som föranletts av eller förlängts till följd av skadefallet. Försvarsmakten får också ge stöd till andra åtgärder som främjar den skadades återgång till arbetslivet samt till anskaffande av de hjälpmedel som den skadade kan vara i behov av. Om en anhörigs medverkan är av särskild betydelse för den skadades rehabilitering får Försvar- smakten ge den anhörige ersättning för kostnader som föranleds av en sådan insats. Omfattningen av det stöd som anges i paragrafen får prövas individuellt. Ekonomiskt stöd till utbildning behöver kanske till exempel inte ges för hela utbildningskostnaden, utan får avvägas med hänsyn till den skadades kvarstående funktionshinder och andra konsekvenser av skadan. Vidare bör andra inkomstmöjligheter beaktas. I många fall torde det bli fråga om att komplettera andra förmåner så att den skadade får reell ekonomisk möjlighet att fullgöra den avsedda utbild- ningen. I vissa fall kan den sociala och arbetslivsinriktade rehabiliteringen gynnas av att den allmänna sjukvården kompletteras. Detta kan avse sådan vård som inte omfattas av den allmänna vården, exempelvis vissa former av psykosocialt stöd. I andra fall kan särskilda insatser behövas för att påskynda den medicinska rehabiliteringen även om adekvat behandling i och för sig skulle ha kun- nat erhållas inom den allmänna vården. I de fall skadan lett till ett fysiskt handikapp kan den skadade vara i behov av hjälpmedel för kunna återgå till att försörja sig genom förvärvsarbete och för att kunna leva ett aktivt och själv- ständigt liv. Försvarsmakten bör i dessa fall inte ensam bekosta hjälpmedlen i den mån sådana kan erbjudas på annat sätt inom samhället. Däremot kan det finnas anledning för Försvarsmakten att förbättra den skadades situation genom att bistå med medel så att hjälpmedel av särskild art eller kvalitet kan anskaffas. I vissa särskilda fall kan det finnas ett behov av att någon anhörig till den skadade medverkar vid rehabiliteringen. Försvarsmakten bör i dessa fall kunna utge ersättning för de kostnader med- verkan i rehabiliteringen medför för den anhöriga. När en anhörig bör medverka i rehabiliteringen bör bestämmas utifrån den skadades behov och det bör stå klart att detta främjar rehabiliteringen. Som exempel på kostnader som kan ersättas kan nämnas ökade boendekostnader, kostnader för resor och barntillsyn, m.m. Ersättning för förlorad arbetsinkomst eller ersättning för utfört arbete räknas inte hit. 9 § Om den skadade efter utredning enligt 7 § 1 inte anses kunna återgå till förvärvsarbete skall Försvarsmaktens åtgärder inriktas på att stärka den skadades möjligheter att leva ett aktivt och självständigt liv. Detsamma gäller om den skadade drabbats av allvarliga men som inte hindrar förvärvsförmågan men i övrigt påverkar livsföringen avsevärt. Målet för rehabiliteringsåtgärderna är inte enbart att öka den skadades arbetsförmåga. Även i de fall åtgärderna sannolikt inte skulle påverka denna skall åtgärder ändå vidtas för att förbättra den skadades situation i övrigt. Även jämsides med insatser för att förbättra arbetsförmågan bör insatser som nämns i denna paragraf genomföras. Insatserna kan röra sig om allt från att bistå den skadade med hjälpmedel och en anpassad bostad till att möjliggöra kontakter med jämnåriga och till att hjälpa den skadade att utöva olika intressen, delta i samhälleliga och kulturella aktiviteter, m.m. 10 § Om någon skadas under anställning i utlandsstyrkan och det finns anledning att anta att skadan kan leda till bestående funktionshinder eller annars är av allvarlig art, skall Försvarsmakten utse en person som skall stödja och bistå den skadade (koordinatör). Regeln beskriver inledningen av Försvarsmaktens rehabiliteringsåtgärder. En koordinatör skall utses så fort förutsättningarna i paragrafen är för handen. Koordinatörens närmare arbetsuppgif- ter anges i förordningen. Någon gräns för när uppdraget upphör har inte satts. Även efter det att Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar upphört kan det finnas ett behov att koordinatören behåller sin funktion som kontaktperson. Därtill kan det finnas kvarstående ersättningsfrågor. 11 § Försvarsmaktens ansvar enligt 7–9 §§ kvarstår av från det att åtgärder än enligt 7 § 2 och 3 kan inledas. Om särskilda skäl föreligger kan åtgärderna utsträckas under . Bestämmelsen uttrycker hur långt Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar sträcker sig i tiden. Den treåriga tidsfristen inleds i princip när en arbetsträning eller en utbildning kan inledas. Skäl att utsträcka åtgärderna utöver kan föreligga exempelvis om den skadades till- stånd är sådant att den medicinska rehabiliteringen måste pågå jämsides med utbildning eller ar- betsträning och kräver så mycket tid att de övriga insatserna blir lidande. Andra exempel är att den skadade gör stora framsteg mot slutet av treårsperioden och det därmed inte kan anses rimligt att avbryta åtgärderna eller att den utbildning den skadade genomför är så lång att det inte inom treårstiden går att bedöma om studierna kommer att försenas på grund av skadan. 12 § Vid fullgörandet av de uppgifter som avses i 7–9 §§ skall Försvarsmakten samarbeta med , länsarbetsnämnden och andra berörda myndigheter. Försvarsmaktens åtgärder bör samordnas med en eventuell arbetsgivares. Under genomförandet av rehabiliteringen skall Försvarsmakten genom samarbete med andra myndigheter dra nytta av de övriga resurser som finns tillgängliga i samhället. Den skadades eventuella arbetsgivare har i stora delar samma ansvar för rehabilitering som Försvarsmakten. Med hänsyn härtill bör insatserna samordnas. I de fall en eventuell arbetsgivare tar ett stort ansvar för rehabiliteringen bör Försvarsmaktens åtgärder i de flesta fall kunna in- skränkas till enbart avstämning av hur rehabiliteringen förlöper. I särskilt svåra fall som kräver omfattande resurser kan det dock finnas skäl för Försvarsmakten att bidra med ytterligare resurser utöver vad arbetsgivaren kan erbjuda. Det kan också finnas anledning att erbjuda möjligheten till arbetsträning inom Försvarsmak- ten i de fall lämplig sådan träning inte kan anordnas hos arbetsgivaren. 13 § Försvarsmaktens ansvar enligt 7–9 §§ innebär ingen inskränkning i det ansvar som enligt 2 kap. och 3 kap. 2 a § arbetsmiljölagen (1977:1160) samt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring åvilar den skadades arbetsgivare. Av bestämmelsen framgår att den skadades eventuella arbetsgivare inte skall kunna dra nytta av Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar. I de fall så ändå sker bör Försvarsmakten försöka förmå arbetsgivaren att ta sitt ansvar. 14 § Om den skadade inte är nöjd med ett beslut enligt 7–9 §§ kan han eller hon begära att beslutet omprövas av Försvarsmakten. Det omprövade beslutet kan inte överklagas. De frågor som behandlas i lagen är inte av sådan karaktär att rätt till överklagande bör före- ligga. Däremot kan det finnas anledning att skapa en möjlighet till omprövning inom Försvarsmak- ten, vilken då självklart bör ske på högre nivå än där det ursprungliga beslutet fattades. Denna lag träder i kraft . Bestämmelserna i 7–13 §§ skall tillämpas även i fråga om tidigare anställda i utlandsstyrkan som skadats efter utgången av . Att 7–13 §§ skall tillämpas avseende tidigare anställda i utlandsstyrkan som skadats efter utgången av innebär att dessa liksom skall omfattas av Försvarsmaktens rehabilitering- sansvar. Se i övrigt avsnitt 13.4. Förslaget till förordning om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten 1 § Utlandsstyrkan fullgör de uppgifter som åvilar Försvarsmakten inom ramen för internationell fredsfrämjande verksamhet utomlands. Vad som avses med internationell fredsfrämjande verksamhet framgår av lagen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Vilka specifika uppgifter som kommer att fullgöras inom utlandsstyrkan är beroende av vilka uppgifter regeringen uppdrar åt Försvarsmakten. Om reger- ingen givit Försvarsmakten i uppdrag att vara huvudman för en viss fredsfrämjande insats skall den utföras genom anställda i utlandsstyrkan. 2 § Vid anställning i utlandsstyrkan skall utöver allmän lämplighet för de uppgifter som är i fråga särskilt beaktas den sökandes omdöme och personliga mognad. Bestämmelsen innebär en precisering av vilka sakliga grunder som skall beaktas vid anställ- ning i utlandsstyrkan. I den allmänna lämpligheten skall vägas in de risker som kan ligga i att en person vid ett flertal tillfällen utsätts för påfrestningarna i att arbeta i en konfliktmiljö. Det kan finnas anledning att begränsa möjligheterna att vid upprepade tillfällen tjänstgöra i utlandsstyrkan. Det viktigaste kravet är dock att de sökande uppfyller kravet på omdöme och personlig mognad. 3 § Anställningen omfattar både utbildning och tjänstgöring. I tjänstgöringen ingår såväl förbere- delser som efterarbete. Den anställde är skyldig att tjänstgöra utomlands. Paragrafen innehåller vad som tidigare stadgades i 11–13 §§ förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Någon saklig ändring av nu gällande tillämpning är inte av- sedd. Det bör framhållas att rätt för den anställde att tjänstgöra utomlands inte föreligger. 4 § skall vara skriftligt. I avtalet skall den anställde förbinda sig att följa be- stämmelserna i denna förordning och de föreskrifter som i övrigt är meddelade för utlandsstyrkans verksamhet. Bestämmelsen har överförts från förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvar- smakten. Någon saklig ändring är inte avsedd. 5 § Anställning i utlandsstyrkan skall vara tidsbegränsad och avse tiden för både utbildning och tjänstgöring. Anställningen får dock tidsbegränsas till att avse endast utbildningstiden eller tjänstgöringstiden. Bestämmelsen har överförts från förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvar- smakten. Någon saklig ändring är inte avsedd. Att tidsbegränsad anställning även får avse tjänstgöringstiden har införts för att möjliggöra att de som anställts enbart för utbildningstiden skall kunna anställas för tjänstgöringstiden om så behövs. Det bör särskilt uppmärksammas att tidsbegränsad anställning antingen kan gälla eller tills vidare dock längst till visst datum och att det enbart är vid den senare formen som uppsägning på grund av arbetsbrist kan förekomma. Vid anställning bör alltså formen tills vidare dock längst till visst datum användas i de fall det går att förutse att arbetsbrist kan uppkomma. 6 § Vid uppsägning av anställning före anställningstidens utgång gäller en uppsägningstid av . Arbetsgivaren får dock medge den anställde kortare uppsägningstid. Om den anställde genomgått utbildning för tjänstgöringen utan att få godkända vitsord, får arbetsgivaren säga upp anställningen med en uppsägningstid av en månad. Bestämmelsen har överförts från förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvar- smakten. Någon saklig ändring är inte avsedd. 7 § Den som anställs i utlandsstyrkan får enligt Försvarsmaktens bestämmande tilläggas mili- tär tjänstegrad enligt organisationsplan för utlandsstyrkan. Bestämmelsen har överförts från förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvar- smakten. Någon saklig ändring är inte avsedd. 8 § En anställd i utlandsstyrkan får under tjänstgöringen lön enligt de grunder som Försvarsmakten bestämmer. Under förrättning utomlands har en anställd i utlandsstyrkan också rätt till ett särskilt til- lägg med det belopp som regeringen bestämmer. Det särskilda tillägget skall vara lika för alla som tjänstgör i samma område och bestämmas med beaktande av tjänstgöringsförhållandena där. Om det till följd av tjänstgöringens art eller andra omständigheter finns särskilda skäl, skall något särskilt tillägg inte betalas.