sou · GMB366d3 · 1999-01-01 00:00:00 — 1.Staterna bör i samverkan med dem som har ansvaret för religiösa frågor uppmuntra att diskriminering undanröjs och att religiös verksamhet görs tillgänglig för människor med funktionsnedsättning. 2.Staterna bör uppmuntra att information om handikappfrågor sprids till religiösa institutioner och samfund. Staterna bör också uppmuntra religiösa organ att informera om handikappolitik såväl i utbildningen till religiösa yrken som i religionsundervisning. 3.Staterna bör också underlätta för personer med skador eller sjukdomar som påverkar synen eller hörseln att få tillgång till religiös litteratur. 4.Stater och/eller religiösa samfund bör rådfråga handikapporgani- sationer när åtgärder för jämlika möjligheter för människor med funktions- nedsättning att delta i religiös verksamhet planernas. Staterna tar det yttersta ansvaret för att kunskap om levnadsvillkoren för människor med funktionsnedsättning samlas in och sprids och också för att stöd ges till forskning på alla områden, inklusive det som är till hinder i deras liv. 1.Staterna bör regelbundet samla in både statistik som är uppdelad efter kön och information om vilka förhållanden människor med funktions- nedsättning lever under. kan göras i samband med allmänna folkräkningar och hushållsundersökningar och i nära samarbete med bland annat , forskningsinstitutioner och handikapporga- nisationer. Insamlingen bör innehålla frågor om program och tjänster och hur dessa utnyttjas. 2.Staterna bör överväga att upprätta en databank om funktionsned- sättning, i vilken kan ingå statistik över dels vilka tjänster och program det finns, dels om olika handikappgrupper. Härvid måste kravet på skydd av den enskildes privatliv och personliga integritet beaktas. 3.Staterna bör ta initiativ till och stödja forskningsprogram om hur människor med funktionsnedsättning och deras familjer påverkas i sin livsföring av sociala och ekonomiska förhållanden. innefatta studier av funktionsnedsättningar orsaker, art och förekomst. Den bör också innefatta studier av pågående programs tillgänglighet och ändamålsenlighet och i vilken omfattning stöd och service behöver ut- vecklas och utvärderas. 4.Staterna bör i samarbete med handikapporganisationerna utveckla och anta den terminologi som skall användas och de kriterier som skall uppfyllas när landsomfattande undersökningar genomförs. 5.Staterna bör underlätta för människor med funktionsnedsättning att delta i datainsamling och forskning. Staterna bör speciellt uppmuntra anställning av kvalificerade personer med funktionsnedsättning till sådan forskning. 6.Staterna bör verka för utbyte av forskningsresultat och erfarenhe- 7.Staterna bör vidta åtgärder för att sprida information och kunskap om funktionsnedsättning på alla politiska och administrativa nivåer, cent- ralt, regionalt och lokalt. Staterna skall se till att handikappaspekterna beaktas i alla relevanta policysammanhang och i planering på riksnivå. 1.Staterna bör ta initiativ till och planera en policy som gynnar människor med funktionsnedsättning och dessutom stimulera och stödja åtgärder på regional och lokal nivå. 2.Staterna bör engagera handikapporganisationerna i beslutspro- cesser som rör planer och program för människor med funktionsnedsätt- ning eller som påverkar deras ekonomiska och sociala situation. 3.De behov och intressen som människor med funktionsnedsättning har bör ingå i allmänna utvecklingsplaner och inte särbehandlas. 4.Det faktum att staterna har det yttersta ansvaret för människor med funktionsnedsättning befriar inte andra från deras ansvar. Alla som är ansvariga för stöd och service eller förmedling av information i samhället bör uppmuntras att se till att deras verksamheter görs tillgängliga för människor med funktionsnedsättning. 5.Staterna bör underlätta för kommunerna att utveckla handlings- program och åtgärder till gagn för människor med funktionsnedsättning. Ett sätt att göra detta kan vara att utarbeta handböcker eller checklistor och ordna utbildningar för de anställda. Staterna har ansvaret för att det skapas en rättslig grund för åtgärder som leder till delaktighet och jämlikhet för människor med funktionsnedsättning. 1.All lagstiftning som behandlar medborgares rättigheter och skyl- digheter bör också omfatta rättigheter och skyldigheter för människor med funktionsnedsättning. Staterna är skyldiga att göra det möjligt för dem att utöva sina mänskliga, medborgerliga och politiska rättigheter på samma sätt som andra medborgare. Staterna måste se till att handikapporganisa- tionerna engageras såväl när nya lagar som rör människor med funktions- nedsättning och deras rättigheter förbereds som när sådan lagstiftning fortlöpande utvärderas. 2.Lagstiftning kan behövas för att undanröja förhållanden som kan inverka negativt på människor med funktionsnedsättning och deras liv som t.ex. ofredande eller våldshandlingar som riktas mot dem. All diskriminering av människor med funktionsnedsättning måste undanröjas. Lagstiftning bör innehålla regler om sanktioner mot kränkningar av principen om icke- diskriminering. 3.Lagstiftning om rättigheter och skyldigheter för människor med funktionsnedsättning kan utformas på två olika sätt. Antingen införlivas deras rättigheter och skyldigheter i den allmänna lagstiftningen eller också lagfästs dessa i speciella lagar. Sådana speciella lagar för människor med funktionsnedsättning kan stiftas på olika sätt: a)genom lagar som uteslutande behandlar handikappfrågor. b)genom att handikappfrågor tas in i lagstiftning som rör speciella områden. c)genom att människor med funktionsnedsättning nämns i de texter som skall tolka viss lagstiftning. En kombination av dessa olika sätt att lagstifta kan vara önskvärd. m.m. samt genomförandeplaner kan också behö- vas. Staterna kan överväga att inrätta en formell besvärsordning för att skydda människor med funktionsnedsättning och deras intressen. Staterna har det ekonomiska ansvaret för nationella handlingsprogram och åtgärder som skall tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delak- tighet och jämlikhet. 1.Staterna bör ta med handikappfrågor i det reguljära budgetarbetet på alla nivåer. 2.Staterna, frivilligorganisationer och andra intresserade organ bör gemensamt utveckla effektiva metoder för att stödja projekt och åtgärder som är av betydelse för människor med funktionsnedsättning. 3.Staterna bör överväga att använda ekonomiska åtgärder (lån, skattebefrielse, öronmärkta bidrag, särskilda fonder osv) för att stimulera och stödja möjligheten för människor med funktionsnedsättning att delta på lika villkor i samhället. I många stater kan det vara önskvärt att upprätta en särskild handikappfond för att stödja olika pilotprojekt och självhjälpsprogram på gräsrotsnivå. Staterna är ansvariga för att nationella samordningskommittéer eller liknande organ inrättas, som säkerställer att handikappfrågor samordnas. 1.Den nationella samordningskommittén eller motsvarande organ bör vara permanent och reglerad i lagstiftning. 2.En kombination av privata organisationer och offentliga organ kan troligen bäst åstadkomma en mångfacetterad samverkan mellan alla berörda områden. Representanterna kan komma från berörda departe- ment, handikapporganisationer och andra frivilligorganisationer. 3.Handikapporganisationerna bör ha ett betydande inflytande i samordningskommittén för att få gehör för sina intressen. 4.Samordningskommittén bör ha den självständighet och de resur- ser som krävs för att uppfylla sina förpliktelser och fatta nödvändiga beslut. Den bör rapportera direkt till regeringen. Staterna bör erkänna handikapporganisationers rätt att representera människor med funktionsnedsättning på riks-, regional och lokal nivå. Staterna bör också erkänna handikapporganisationernas rådgivande roll när det gäller att fatta beslut i handikappfrågor. 1.Staterna bör ekonomiskt och på andra sätt uppmuntra och stödja att handikapporganisationer bildas av människor med funktionsnedsätt- ning, deras familjemedlemmar och/eller företrädare samt att de stärks. Staterna bör erkänna dessa organisationers roll i utformningen av handi- kappolitiken. 2.Staterna bör ha fortlöpande kontakt med handikapporganisatio- nerna och säkerställa att de kan delta i utformningen av den allmänna politiken. 3.Handikapporganisationernas roll kan vara att identifiera behov och prioriteringar och att delta i planeringen, genomförandet och utvärderingen av stöd och service och andra åtgärder som rör människor med funktions- nedsättning och deras liv. Deras roll kan också vara att öka allmänhetens medvetenhet och att förespråka nödvändiga förändringar. 4.Som hjälp till självhjälp stödjer och främjar handikapporganisatio- nerna kunskapsutvecklingen på olika områden, det ömsesidiga stödet bland medlemmarna och informationsbyte. 5.Handikapporganisationerna kan spela en rådgivande roll på många olika sätt, exempelvis genom att ha ständig representation i styrel- ser för statligt finansierade organ, genom att delta i offentliga utredningar och genom att bidra med expertis inom olika projekt. 6.Handikapporganisationerna bör ha en fortlöpande rådgivande roll i arbetet för att utveckla och fördjupa utbyte av idéer och information mellan staten och organisationerna. 7.Organisationerna bör ha ständig representation i samordnings- kommittén eller motsvarande organ. 8.De lokala handikapporganisationernas roll bör utvecklas och stärkas så att de kan påverka frågor på nivå. Staterna är ansvariga för att det på alla nivåer finns lämplig utbildning för all personal som deltar i planeringen och genomförandet av program och service för människor med funktionsnedsättning. 1.Staterna bör se till att alla myndigheter som tillhandahåller service på handikappområdet ger personalen lämplig utbildning. 2.Principen om full delaktighet och jämlikhet bör genomsyra all utbildning av yrkesverksamma på handikappområdet, liksom all förmedling av kunskap om handikapp i allmän utbildning. 3.Staterna bör utveckla utbildningar i samarbete med handikappor- ganisationerna. Personer med funktionsnedsättning bör delta som lärare, instruktörer eller rådgivare i personalutbildning. 4.Utbildningen av personal på lokal nivå är av stor vikt särskilt i utvecklingsländerna. Människor med funktionsnedsättning bör delta i utbildningen, vilken bör innefatta värderingar, kompetens och tekniska färdigheter likaväl som praktiska kunskaper som kan bli till nytta för männi- skor med funktionsnedsättning, deras föräldrar, familjer och andra sam- hällsmedborgare. Nationell granskning och utvärdering av handikap- program i samband med standardreglernas genomförande Staterna är ansvariga för fortlöpande granskning och utvärdering av nationella program och tjänster för att tillförsäkra människor med funk- tionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. 1.Staterna bör regelbundet och systematiskt utvärdera nationella handikapprogram och sprida kännedom om såväl grunderna för som resultaten av utvärderingarna. 2.Staterna bör utveckla och anta den terminologi som skall använ- das och de kriterier som skall uppfyllas när handikapprogram och tjänster utvärderas. 3.Terminologin och kriterierna bör utvecklas på ett tidigt stadium i planeringen och i nära samarbete med handikapporganisationerna. 4.Staterna bör delta i internationellt samarbete för att utveckla ett gemensamt system för nationell utvärdering på handikappområdet. Sta- terna bör uppmuntra samordningskommittéer att medverka i detta arbete. 5.En metod för utvärdering av olika program på handikappområdet bör tas med redan när dessa program planeras, så att programmens ändamålsenlighet kan utvärderas. Tekniskt och ekonomiskt samarbete Stater, både industri- och utvecklingsländer, har ett ansvar för att tillsam- mans förbättra levnadsförhållandena för personer med funktionsnedsätt- ning i utvecklingsländerna. 1.Åtgärder för att åstadkomma delaktighet och jämlikhet för männi- skor med funktionsnedsättning, även för flyktingar med funktionsnedsätt- ning, bör arbetas in i utvecklingsprogrammen. 2.Sådana åtgärder måste ingå i alla former av samarbete, såväl tekniskt som ekonomiskt, bilateralt som multilateralt, offentligt som privat. Staterna bör ta med handikappfrågor i diskussioner med de stater man samarbetar med. 3.I planeringen och utvärderingen av tekniskt och ekonomiskt samarbete bör man särskilt uppmärksamma konsekvenserna av sådant samarbete för människor med funktionsnedsättning. Det är ytterst viktigt att människor med funktionsnedsättning och deras organisationer rådfrågas om utvecklingsprojekt som avser dem. De bör vara direkt engagerade i utvecklingen, tillämpningen och utvärderingen av sådana projekt. 4.Prioriterade områden i tekniskt och ekonomiskt samarbete bör a)utvecklingen av mänskliga resurser genom att utveckla de färdigheter, kunskaper och den förmåga som människor med funktionsnedsättning har samt genom att ta initiativ till sysselsättningsskapande åtgärder. b)utveckling och spridning av lämplig teknik och expertkun- nande med anknytning till handikappfrågor. 5.Staterna uppmuntras också att stödja bildandet och stärkandet av handikapporganisationer. 6.Staterna bör vidta åtgärder för att förbättra kunskaperna om handikappfrågor hos den personal som arbetar med tekniska och ekono- miska samarbetsprogram. Staterna skall delta aktivt i internationellt samarbete när det gäller åtgärder för att tillförsäkra människor med funktionsnedsättning delaktighet och jämlikhet. 1.Staterna bör delta i utformningen av handikappolitiken inom FN, dess fackorgan och andra mellanstatliga organisationer. 2.När så är lämpligt bör staterna ta med handikappaspekter i för- handlingar om standarder, informationsutbyte, utvecklingsprogram etc. 3.Staterna bör uppmuntra och stödja utbyte av kunskaper och erfarenheter mellan: a)frivilligorganisationer som arbetar med handikappfrågor, b)forskningsinstitutioner och enskilda forskare som sysslar med handikappfrågor, c)representanter för lokala program och för yrkesgrupper inom handikappområdet, d)handikapporganisationer, e)samordningskommittéer. 4.Staterna bör garantera att FN och dess fackorgan, liksom alla mellanstatliga och interparlamentariska organ på global och regional nivå, inkluderar globala och regionala organisationer för människor med funk- tionsnedsättning i sin verksamhet. 1.Syftet med uppföljning och utvärdering är att främja standardreg- lernas effektiva genomförande. Uppföljningen och utvärderingen kommer att hjälpa staterna att bedöma hur reglerna följs och att mäta framstegen. Uppföljningen bör leda till att svårigheter uppmärksammas och att lämpliga åtgärder föreslås som kan bidra till att reglerna genomförs på ett fram- gångsrikt sätt. Uppföljningen bör beakta de ekonomiska, sociala och kulturella förhållandena i varje stat. En viktig uppgift som också bör ingå i uppföljningen är rådgivning och utbyte av erfarenheter och information mellan staterna. 2.Standardreglerna skall följas upp inom ramen för de sessioner som hålls av FN:s kommission för social utveckling. En särskild rapportör med relevant och omfattande erfarenhet av handikappfrågor och interna- organisationer skall utses för en treårsperiod med uppgift att övervaka standardreglernas genomförande. Detta arbete skall, om detta visar sig nödvändigt, finansieras med medel utanför den ordinarie budge- ten. 3.Internationella handikapporganisationer med konsultativ status i Ekonomiska och sociala rådet och organisationer som representerar människor med funktionsnedsättning som ännu inte har bildat egna orga- nisationer bör erbjudas att själva bilda en expertpanel, i vilken organisatio- ner som representerar människor med funktionsnedsättning skall ha majoritet. När expertpanelen bildas skall hänsyn tas till olika typer av funktionsnedsättningar och till rättvis geografisk fördelning. Panelen skall rådfrågas av den särskilda rapportören och vid behov av sekretariatet. 4.Expertpanelen skall anmodas av den särskilda rapportören att undersöka, ge råd om och ha synpunkter på hur reglerna skall stödjas, genomföras och följas upp. 5.Den särskilda rapportören skall översända ett antal frågor till staterna, organ inom FN-systemet och till mellanstatliga och frivilligorgani- sationer, däribland handikapporganisationerna. Frågorna skall inriktas på genomförandeplaner för standardreglerna. När frågorna förbereds skall rapportören samråda med expertpanelen och sekretariatet. 6.Den särskilda rapportören skall eftersträva en dialog både med staterna och med lokala frivilligorganisationer, genom att be om synpunkter och kommentarer om den information som skall ingå i rapporterna Rap- portören skall bistå med råd om hur standardreglerna skall genomföras och följas upp, och med hjälp att utarbeta svar på frågorna. 7.Flera organ inom FN skall samarbeta med den särskilda rapportö- ren vid genomförande och uppföljning av standardreglerna i medlemssta- terna, bl.a. för policysamordning och hållbar utveckling, i egenskap av samordnare av handikappfrågor inom FN-syste- met. och andra organ inom FN-syste- met, såsom de regionala kommissionerna, fackorganen samt samord- ningsmöten mellan olika FN-organ, aktiva på handikappområdet. 8.Den särskilda rapportören skall med hjälp av sekretariatet utarbeta rapporter till FN:s sociala till dess trettiofjärde och trettiofemte session. Rapportören skall samråda med expertpanelen om utformningen av dessa rapporter. 9.Staterna bör uppmuntra nationella samordningskommittéer eller liknande organ att delta i genomförandet och granskningen av standard- reglerna. Sådana kommittéer, med ansvar för handikappfrågor på nationell nivå, bör uppmuntras att skapa rutiner för samordning av standardregler- nas uppföljning. Handikapporganisationerna bör uppmuntras att ta aktiv del i uppföljningen på alla nivåer. 10.Om resurserna kan uppbringas utanför den reguljära budgeten bör en eller flera regionala rådgivare utses med uppgift att bistå staterna med att a)anordna nationella och regionala seminarier om innehållet i standardreglerna; b)utveckla riktlinjer för standardreglernas genomförande; c)sprida information om hur standardreglerna bäst genom- förs. 11.Den sociala bör vid sin trettiofjärde session bilda en arbetsgrupp som skall granska den särskilda rapportörens rapport och ge rekommendationer om hur tillämpningen av standardreg- lerna kan förbättras. Vid granskningen skall internationella handikapporga- nisationer och fackorgan rådfrågas, enligt reglerna 71 och 76 i procedur- reglerna för Ekonomiska och sociala rådets funktionella kommissioner. 12.Vid sociala session efter det att den särskilda rapportörens mandatperiod har löpt ut, skall kommissionen undersöka möjligheten av att antingen förnya nuvarande mandat eller utnämna en ny rapportör eller överväga om en annan typ av uppföljning. Därefter bör kommissionen lämna lämpliga rekommendationer till Ekono- miska och sociala rådet. 13.Staterna bör uppmuntras att bidra till FN:s frivilliga handikappfond för att främja standardreglernas genomförande. för undervisning av elever med behov av särskilt stöd Svenska skriftserie nr 4, 1996 Vi är alla olika och har olika behov. Detta är en naturlig och värdefull del av samhället och ett faktum som måste vara den grundläggande utgångs- punkten för allt arbete med barn och ungdomar. Skolan har till uppgift att skapa möjligheter för det enskilda barnets utveckling och lärande utifrån hans eller hennes egna förutsättningar och behov. I talar vi ofta om att vi ska ha en skola för alla – en skola utan förlorare. Med det menar vi att den gemensamma skolan ska ge alla barn optimala förutsättningar för sin egen utveckling. Denna målsättning omfat- tar även barn med funktionshinder. Målet att skolan är till för alla barn blir verklighet om skolan är en miljö där elevernas delaktighet och jämlikhet värderas högt och där personalen erbjuds stöd och handledning från välutbildade och erfarna experter. Varje barn har en utvecklingspotential vars gränser ingen känner. Begåv- ningen ser också olika ut för olika barn och ungdomar. Därför har varje barn rätt till en skolgång utformad efter egna behov. Skolans organisation och resursfördelning måste därför ta hänsyn till varje barns unika utveck- lingsmöjligheter och förutsättningar för lärande. En helhetssyn på den enskilda elevens förutsättningar för lärande, utveckling och delaktighet i skolans arbete ska vara styrande för hur olika insatser utformas. Att erbjuda barn med funktionshinder en god skolgång där deras individu- ella resurser tas till vara är således en konsekvens av målsättningen att ge alla barn en bra utbildning. Det är skolan som ska anpassas efter eleverna, inte omvänt. Vi kan aldrig nöja oss med att placera barn med funktionshinder i skolan, kalla detta integrering och sedan hoppas på att det ska fungera. I stället måste vi aktivt och medvetet arbeta för delaktighet och jämlikhet, såväl i vårt eget land som i andra länder. I detta arbete tror jag att Salamanca- deklarationen kan vara ett viktigt stöd. Man bör dock komma ihåg att Salamanca-deklarationen är utformad med tanke på att många länder fortfarande har institutioner och särlösningar. Våra lösningar måste utfor- mas efter svenska behov och förutsättningar. FÖR UNDERVISNING AV ELEVER MED BEHOV AV SÄRSKILT STÖD och utbildnings- och vetenskapsministerium Drygt 300 deltagare representerande 92 regeringar och 25 internationella organisationer samlades i den spanska staden den 7 – för att inom ramen för arbetet att förverkliga målet utbildning för alla diskutera de grundläggande kursändringar som krävs för att främja princi- pen om en integrerad skolgång, nämligen tanken att göra det möjligt för skolorna att betjäna alla elever, i synnerhet dem som har behov av särskilt stöd. Konferensen var organiserad av den spanska regeringen i samarbete med och sammanförde högre tjänstemän inom skolväsendet, administratörer, planeringsansvariga och specialister samt företrädare för och berörda FN-organ, andra internationella organisa- tioner på regeringsnivå, icke-statliga organisationer (NGOs) och bistånds- organisationer. Konferensen antog Salamanca-deklarationen om principer, inriktning och praxis vid undervisning av elever med behov av särskilt stöd och en handlingsram. Grundtanken i dessa dokument är att man genom att erkänna behovet av att arbeta för målet skolor för alla skall åstad- komma läroanstalter som är till för alla elever, som respekterar olikheter, som stödjer inlärning och som tillgodoser individuella behov. I den egen- skapen utgör dokumenten ett viktigt bidrag till strävandena att förverkliga en skolundervisning för alla och göra skolorna pedagogiskt effektivare. Undervisning av elever med behov av särskilt stöd – en fråga som berör Nord och Syd lika mycket – är ett projekt som inte kan drivas framåt isolerat från andra strävanden. Det måste ingå i en övergripande utbild- ningsstrategi, ja, det måste vara ett led i en ny inriktning av social- och finanspolitiken. Det kräver en omfattande reform av det allmänna skolvä- sendet. Dessa dokument uttrycker en internationell samsyn på special- undervisningens framtida behov. är stolt över att sammankopplas med denna konferens och dess viktiga slutsatser. Alla berörda parter måste nu anta utmaningen och arbeta för att begreppet utbildning för alla verkligen innebär FÖR ALLA, särskilt för dem som är mest sårbara och som har det största behovet. Framtiden är inte ödesbestämd, utan kommer att formas av våra värden, tankar och handlingar. Hur vi lyckas framöver kommer inte så mycket att bero på vad vi gör som på vad vi åstadkommer. Det är min förhoppning att alla som läser denna skrift kommer att hjälpa till att verkställa rekommendationer genom att sträva efter att omsätta konferensens budskap i praktisk handling inom respektive ansvarsområde. PRINCIPER, INRIKTNING OCH PRAXIS VID UNDERVISNING AV ELEVER BEHOV AV SÄRSKILD STÖD * Översättningsanmärkning: I denna rapport används flitigt begreppet inclusion eller inclusive education här översatta med integration.