prot · GM0998 · 1999-05-21 00:00:00 — Det gör ju att det blir svårig-heter för kommunikation över gränserna.Jag har t.ex. mycket goda vänner i som ärmycket duktiga på schack. De har t.o.m. vunnit i schack. Alltså umgås de övergränserna med hjälp av texttelefon och olika kommu-nikationsmedel.Vad skall vi göra för att hjälpa till i det här sam-manhanget? Mina frågor handlar alltså för det förstaom teckenspråket som officiellt språk och för detandra om de hjälpmedel som behövs för dem som harett lite allvarligare hörselhandikapp och som verkli-gen är i behov av ett språk.Anf. 122 Socialminister ():Fru talman! Arbetet med den nationella hand-lingsplanen för handikappolitiken pågår för fullt iRegeringskansliet. Vår avsikt är att kunna presenteraplanen . Vi hoppas att vi skall kunna göra detganska tidigt . Då får vi anledning att dis-kutera hela handikappolitiken och alla frågor som vinu har diskuterat.Vi har, vilket ständigt återkommer i denna kam-mare, ett principiellt problem när det gäller sjukvår-den och ansvarsfrågorna. Vi kan i ha upp-fattningar om hur man prioriterar i Västra götalandoch vara kritiska mot detta. Men det är enavvägning när det gäller att behålla huvudmannaska-pet i landstingen och att också låta sjukvårdshuvud-männen göra sina bedömningar utan att riksdagenfattar beslut.Jag tycker att det svenska systemet i allt väsentligtfungerar väl och att landstingen gör förnuftiga prio-riteringar.Sedan måste jag för alldelesuppriktigt erkänna att jag inte vet hur resolutionen harbehandlats, så jag ber att återkom-ma med frågan om hur vi har ställt oss till kravet påett officiellt erkännande.Anf. 123 ():Fru talman! Det är oerhört viktigt att den natio-nella handlingsplanen kommer fram. Den har faktisktbäring på nästa ämne, nämligen abortfrågan, för dethandlar ju om vilket stöd vi kan ge funktionshindradeoch vilka signaler vi sänder ut när det gäller möjlig-heter att leva med funktionshinder. Därför hoppas jagatt det blir både bredd och djup i handlingsplanen.När det gäller frågan om prioriteringarna, som vihar tagit upp tidigare, är det en mycket bekymmersamfråga för dem som har det medicinska ansvaret. Debefinner sig nu i en klämd sits. De kan inte leva upptill det som de som sköterska, läkare eller sjukgym-nast har fått lära sig är vetenskap och beprövad erfa-renhet. Om patienter sedan klagar på att de inte fårvård och behandling för ett hälsoproblem, vad sägerdå ? Vem är det som har ansvaretdär?Jag vet att det för länge sedan fanns läkare sominte kunde överbelägga mer på en klinik. Sedan sked-de något negativt. Det var en patient som for väldigtilla av att skickas hem. Läkarna blev sedan fällda iAnsvarsnämnden, men det var ju inte de som hadeansvaret för att det inte fanns sängar nog på sjukhusetför att tillgodose de vårdbehov som fanns. Dennafråga blir mer och mer brännande. Jag tror att detmåste föras en ordentlig diskussion om vem som haransvaret för besluten när vi prioriterar ned eller prio-riterar bort. Vilket ansvar har politikerna? Vilketansvar har läkare, administratörer och sköterskor?Harald vidgade debatten till att ocksåhandla om språket. Det finns ju en del skrivet iFUNKIS-utredningen om hörselskadade och dövabarns rätt till sitt språk. Då kommer jag in på en an-nan fråga. Den handlar om möjligheten till TV-textning, och då inte dagen därpå i TV utan egentli-gen en dubbning av program. Det finns teknik fördetta. BBC har bl.a. utvecklat det väldigt väl. Jag vetinte om socialministern har kommit in på den diskus-sionen, men om så är fallet vore det bra att få enkommentar kring det också.Anf. 124 ():Fru talman! En rak fråga fick ett rakt svar av soci-alministern. Tack för det!Jag skall berätta en liten händelse som jag råkadeut för . I iKronoberg fick vi en begäran om att lämna bidrag tillett projekt som en dövförening i ville driva föratt starta en syntidning. Vi stod inte så lite frågandeinför det - en dövförening som vill starta en syntid-ning. Det hängde liksom inte ihop. Men vi fick gans-ka snabbt svaret.De döva förstår så lite av språket att en tredjedelinte kan uppfatta vad som står i en dagstidning. Enannan tredjedel kan hjälpligt klara av att läsa textenoch fatta innehållet i en vanlig dagstidning. En tredjedel kan läsa en dagstidning med någorlunda god för-ståelse. De behövde alltså syntidningen för att någonskulle tala för dem med fingrarnas hjälp och berättaför dem med teckenspråket. Och använder man jusynen veterligen.Detta är bakgrunden till att jag ställde frågan. Detär inte så oväsentligt.I det här referatet, som för övrigt är en sida i döv-tidningens första nummer , finns det under enav punkterna inte mindre än 13 olika moment somkommissionen skall ta ställning till. Ett av dem är justdet som tog upp. Det handlar omde publika serviceföretagen, bl.a. TV, och om attkunna återge nyhetsprogram, program av politisktintresse, i synnerhet under valkampanjer, samt i månav möjlighet olika kulturprogram och allmänna pro-gram med hjälp av teckenspråk. Man påpekar ocksåbehovet av en ökning av antalet teckenspråkstolkar,vilket är väldigt lågt i dag.Låt mig också lägga till att den här föreningen iVäxjö aktivt drev ett program för att spela in video-filmer för de döva för att lära dem och hjälpa dem hurman t.ex. söker tillstånd osv. hos olika myndigheter.Anf. 125 Socialminister ():Fru talman! rör vid det somjag tror är en evig fråga, nämligen vem som har an-svaret för besluten när man inte har obegränsaderesurser. Vi kan vara stolta över att vi i har eni allt väsentligt väl fungerande sjukvård. Det är sällansom vi ställs inför den här typen av problem.Jag har den uppfattningen att vi riskerar att ställasinför växande problem med tanke på befolkningsut-vecklingen. Om kommer var fjärde samhälls-medborgare att vara . Vi får en större gruppsom är ännu äldre, dvs. gruppen kommeratt växa mycket kraftigt. Då ställs krav på ökaderesurser till sjukvården. Det blir en viktig uppgift förriksdagen att bana väg förökade resurser till sjukvården. Det kommer sannoliktatt behöva ske på bekostnad av andra samhälleligaverksamheter eller med krav på ökad skattemässigfinansiering eller på annat sätt. Det är en jättestoruppgift framöver att skjuta till nya resurser så att viinte skall hamna i alltför hårdhänta och besvärandeprioriteringsdiskussioner eller beslut.Sedan vill jag säga att den nationella handlings-planen skall omfatta hela det handikappolitiska områ-det och i detalj innehålla en plan för vad som skallske på det handikappolitiska områ-det. Vi kommer säkerligen också tillbaka till fråganom tillgängligheten i samhället och rätten för varjemedborgare, också de som har funktionshinder, att tadel av information, den offentliga debatten och vårgemensamma kultur. Då handlar det t.ex. om fråganom textning av TV-program, filmer osv. Den fråganåterkommer vi till.Anf. 126 ():Fru talman! Avslutningsvis vill jag ta upp priorite-ringsdebatten och det som sker när det är dåligt medpengar. Den debatt som finns inom hälso- och sjuk-vården påminner en hel del om debatten mellan för-svaret och den politiska makten.Man pratar förbi varandra, och det finns en förtro-endeklyfta. Den professionella delen upplever såstarkt att den politiska makten inte förstår argumentenoch konsekvensbeskrivningarna som denpolitiska makten har ekonomin som en realitet att tahänsyn till. har man inte heller riktigt kompe-tensen att värdera vad de professionella säger.Det har gjorts en analys av det svarta hålet när detgäller försvaret där just detta att man talar förbi var-andra och förtroendeklyftan har beskrivits så väl. Jagkänner igen detta från hälso- och sjukvården. Jag troratt det är väldigt viktigt för det här landet, för patien-terna, för skattebetalarna, för ekonomin osv. att vi nutar de här iakttagelserna om förtroendeklyftan påallvar. Vi måste ju samarbeta för att använda resur-serna på rätt sätt för patienternas skull. Vi får intehamna i någon förtroendekris eller något ställ-ningskrig.Överläggningen var härmed avslutad.21 § Svar på interpellationerna 1998/99:232och 240 om aborterAnf. 127 Socialminister ():Herr talman! och har i två interpellationer frågat mig vilka åtgär-der regeringen avser att vidta när det gäller könsse-lektiva aborter respektive definitionen av ochbarn.Jag avser att besvara de båda interpellationerna iett sammanhang.När det gäller frågan om blivande föräldrars möj-lighet att få veta könet på det väntade barnet vill jagtill att börja med konstatera att uppgift om fostretskön är ett vanligt s.k. bifynd vid fosterdiagnostik. Detär således en uppgift som framkommer vid undersök-ningen men som inte direkt har efterfrågats.Enligt gällande lagstiftning har kvinnan i principrätt att få del av all information som kommer fram vidfosterdiagnostiken, även sådan som inte eftersökts vidundersökningen. Sekretsslagens grundläggande reglerinnehåller tydliga regler för när man får göra undan-tag från att lämna ut information till patienten.Såvitt jag vet är det endast i ett fåtal fall som bli-vande föräldrar missbrukat uppgifter om det väntadebarnets kön och begärt abort för att de anser att barnethar fel kön. Ett sådant beteende är naturligtvis för-kastligt. Jag anser emellertid att man här måste göraen avvägning mellan olika intressen. Det är inte rim-ligt att den majoritet av blivande föräldrar som intemissbrukar uppgiften om barnets kön skall undan-hållas denna information därför att ett fåtal individeranvänder uppgiften på ett otillbörligt sätt. Jag anseratt en fördomsfull syn på könen måste bemötas ochförändras med ideologiska metoder, inte genom attundanhålla föräldrarna information. Jag har såledesinte för avsikt att initiera någon ändring i sekretess-lagstiftningen på den här punkten.När det gäller interpellationen om sena aborter villjag börja med att konstatera att möjligheterna atträdda för tidigt födda barn till livet har ökat tack vareförbättrad diagnostik och prematurvård. Gränsen förett möjliga överlevnad efter födelsen går i 23:e-24:e graviditetsveckan.Det har från en del håll gjorts gällande att den nu-varande gränsen för vad som skall kallas ett barn ärinkonsekvent. Det anses vara stötande att de fostersom avlider genom en sen abort skall betraktas somfoster medan man på nyföddhetsavdelningen sökerhålla lika gamla barn vid liv.Svensk förening för obstetrik och gynekologi(SFOG) har i en skrivelse till socialdepartementetföreslagit att en utredning bör genomföras med syfteatt ändra folkbokföringslagen, så att gränsen för vadsom skall anmälas som barn ändras från nuvarande 28till 22 fulla graviditetsveckor. Eftersom utvecklingeninom prematurvården har lett till att man kanrädda barn i graviditetens 23:e eller , me-nar att gränsen för vad somskall anmälas som barn bör flyttas till 22 fulla gravi-ditetsveckor. menar att enanpassning bör ske till internationell praxis bl.a. föratt få jämförbarhet statistisk.Statens medicinsk-etiska råd konstaterar i ett ytt-rande till att en ändringav tidsgränsen för när ett skall anmälas sombarn till folkbokföringsregistret inte påverkar detmedicinska omhändertagandet. Rådet konstaterarockså att en sänkning av gränsen för vad som enligtfolkbokföringslagen skall benämnas barn innehållerfrågor av både administrativ, juridisk och etisk har i sitt yttrande pekat på att ensänkning av gränsen i folkbokföringslagen skulle ledatill att samhället gav motstridiga besked om vad somskall betraktas som ett barn, eftersom det i vissa fallförekommer att abort beviljas efter den 22:a gravidi-tetsveckan. Rådet anser det dock väsentligt att svens-ka data på området är jämförbara med andra länders.Rådet menar därför att man i första hand bör under-söka möjligheterna att utfärda föreskrifter så att ävenfoster avlidna före förlossningen under 23:e till 28:egraviditetsveckan rapporteras till medicinska födelse-registret utan att en ändring av folkbokföringslagenbehöver göras. På så sätt skulle statistisk jämförbarhetuppnås.Jag har erfarit att vid ettsammanträde beslutat att ta upp frågan omdefinitionen av och barn till förnyad diskussioni samband med att rådet diskuterar frågor kring livetsbörjan. Jag kommer därför att avvakta Etiska rådetsfortsatta diskussion av frågan och avser därför inte förnärvarande att vidtaga någon åtgärd.Anf. 128 (m):Herr talman! Tack så mycket för svaret, som intepå något sätt är särskilt tillfredsställande. Vi kanuppenbarligen konstatera att det förekommer aborterpå grund av kön i . Ett antal chefsläkare harkonstaterat att det bara på deras kliniker - det rör sigom fem chefsläkare från olika större städer - kan detröra sig om mellan en och tre s.k. flickaborter per åroch klinik. Vi har 120-130 kliniker. Då kan manmöjligtvis säga att det åtminstone kan vara minst 130och kanske upp till 300-400 sådana aborter vadvet jag. Det indikerar åtminstone att det inte är ettfåtal. Det rör sig alltså alltid om aborter på grund avkön. Det är flickor som inte får en chans till liv.Det här går att ändra på om man vill försöka motadet s.k. förkastliga beteende som socialministerntalade om med att säga att före vecka 25 lämnas inteuppgift ut om fostrets kön. Då har man löst detta. Dåär fostret i allmänhet livsdugligt, och man har kunnatkonstatera att det inte förefaller inte vara några pro-blem att föda. Då bör man kunna lämna ut uppgiften.Men före det skall man inte göra det, för då riskerarman i värsta fall flickaborter. Det förekommer såle-des.Det finns rader av människor som har debatteratde här frågorna och skrivit artiklar om dem. Inomsjukhusvärlden har man oroat sig. Svenska läkaresäll-skapets etiska delegation anser enligt ett uttalande attforsterdiagnostik inte enbart skall användas för köns-bestämning utan medicinsk indikation. anser att fosterdiagnostik för att utrö-na kön inte stämmer med västerländska värderingar. proposition /95 som också på något sätt var involverad i skriver man attabort på grund av kön inte går att försvara.Jag tror att de här värderingarna delas av mångainom sjukvården. Dessutom delas de av en majoritetav svenska folket enligt en Sifoundersökning som ärpublicerad i massmedierna. av dem somhar fått frågan om könsrelaterade flickaborter anseratt man inte bör lämna ut uppgifter före vecka 25.Dessutom har ministerns egna partikamrater, femsocialdemokratiska kvinnor, i en fempartimotion medMargareta som första namn också föresla-git detta. Det finns på en rad andra håll liknandeståndpunkter och önskemål. Ändå säger socialminis-tern att man skall göra en värdering, då kommer ma-joritetens - de som sköter sig - intressen att liggahögre. Det är att ge efter för en nyttofilosofi somTännsjö och andra filosofer ger uttryck för. Jag tyckeratt det här är en moralisk fråga av större dimensionoch borde förtjäna ett annat förhållningssätt frånstatsrådet.Anf. 129 SKÅNBERG (kd):Herr talman! Även jag vill tacka socialministernför svaret. Det är två interpellationer som besvaras.Den interpellation jag lämnade in handlar om senaaborter. Där är det betydligt lättare att se en kon-struktiv hållning än i fråga om de s.k. flickaborterna.Flickaborterna skulle vi ju acceptera eftersom vi intevet hur många det är. De är inte tillräckligt många.Det är också ett otillfredsställande svar.I gengäld är alltså svaret om de sena aborternakonstruktivt med öppningar mot en förändring åt rätthåll. I min interpellation visade jag att för tidigt föddabarn kan räddas i samma ålder som de senaste abor-terna utförs, särskilt om man räknar med en felmargi-nal på vid åldersbestämningen.Jag pekade på att läkaren sloglarm om detta i . Hon ärsjälv gynekolog. vill se en änd-ring av tidsgränserna, som ministern också redogjor-de för i svaret. rekom-menderade en gräns för när skallkallas och barn skall kallas barn till vecka 22.FN:s barnkonvention, som ju har ratificerat,deklarerar att barn har rätt till lagligt skydd även förefödelsen.Nu svarar socialministern att enligt vad han har erfarit är berett att om-pröva frågan om tidsgränserna för de sena aborterna.Det ligger på dagordningen. Det är bra.Jag skulle vilja att socialministern precisera-de sig: Vad tycker socialministern om att gränsernaför när kan överleva och när de sena aborternasker ligger nära varandra, t.o.m. har passerat varand-ra? Hur pass snabbt vill socialministern åtgärda detta?Kort och gott: Varför har det dröjt så länge innanWHO:s rekommendation om attbarn skall definieras från vecka 22 skall implemente-ras i svensk lagstiftning?Anf. 130 ():Herr talman! Det här är en av de svåraste frågorsom vi har att diskutera. Jag vill först till Skån-berg med anledning av en debatt som vi för i säga att vi har fått tillgång till olika mate-rial. Jag har beklagligtvis inte haft tillgång till de elvasenaborter som har gjorts av sociala skäl under detsenaste året. Jag tror dock kanske inte att det i sakförändrar min generella inställning.Tiden från gränsen för när senaborter får göras,alltså 22:a veckan, till när ett kan räddas tilllivet är väldigt snäv. Jag tycker att det är mycket braatt socialministern ser en möjlighet att låta Statensmedicinsk-etiska råd närmare studera den här frågan.Det här är komplicerat. Aborter är alltid en nöd-lösning. Ingen är ju för sådana, men de är i vissaolyckliga situationer den enda utvägen. Det kan gällamycket allvarliga missbildningar. Det var sådant somjag fick med i mitt material - som varken harhjärna eller skalle eller som har andra mycket svåramissbildningar.Men det finns också sociala skäl. Jag har va-rit på ett möte med en grupp som arbetar medpreimplantatorisk diagnostik, och i den gruppen vi-dimerade man att till kategorin sociala skäl förs fallav mycket unga flickor som har varit sexuellt utnytt-jade liksom ogifta unga kvinnor för vilka det är faraför liv och hälsa, om de i sin familj talar om att de harblivit gravida. Dit hör också tunga missbrukare.Jag tycker att i sinanalys av dessa fall bör se efter om man kunde hakommit tidigare till hjälp. Kunde man ha ingripittidigare än i 21:a eller 22:a veckan och i stället ha getthjälp kanske ? Jag tycker att det är enviktig del i en utredning. Man kunde naturligtvisockså belysa konsekvenserna om de hade fått ett nej.Vad hade hänt då? Jag vet att inblandade gynekologergör en avvägning om det är risk för att flickan i frågat.o.m. begår självmord.Jag såg när jag var ung doktor tyvärr ett par falldär kvinnor tog livet av sig när de fick nej på sinabortansökan från Medicinalstyrelsen. Sådant får barainte ske.Vad gäller könsbestämning måste vi naturligtvisha ett samhälle som säger nej till att sortera bort flick-foster. Jag tror att det är lite farligt att, som Gustavvon gör, extrapolera siffrorna. Könsbestämninggörs ju inte isolerat, utan den förekommer som ettsidofynd i samband med fosterdiagnostik, där gyne-kologen tar ställning till om det finns medicinska skälför en åtgärd.När det gäller ultraljud fick jag uppgiften i av fallen möjligtvis kan se könet, dockmed osäkerhet. Det viktigaste är naturligtvis att sam-hället tydligt säger ifrån att vi inte accepterar dennaföreteelse. Män och kvinnor, pojkar och flickor, ärlika mycket värda.Jag har ett par kommentarer till att göra, men defår komma i nästa inlägg.Anf. 131 ():Herr talman! Jag vill i mitt korta inlägg bara dröjanågot vid frågan om flickaborter. Jag upprördes närjag insåg att sådant här förekommer. Att könsselek-tion är ett problem i och kan man möjli-gen förstå, men där har man redan lagstiftat mot möj-ligheten att använda fosterdiagnostik för att välja bortbarn av det kön som man inte önskar. I de ländernalär det vara fråga om flickor. Men serdet ut som om halkar efter.I fjol sommar tog ett par personer från , lä-karen Per Moldin och kuratorn ,upp detta i en debattartikel i . Deskriver bl.a. följande:"Dessa abortärenden, där fostrets kön uppenbartär huvudskälet till att föräldrarna vill avbryta gravi-diteten, väcker starka känslor hos all involverad sjuk-vårdspersonal och de uppfattas som en utomordentligmoralisk provokation mot våra grundläggande värde-ringar. - - - Vår erfarenhet är att ingen i personalenvill utföra dessa aborter. "Som svar på det här säger professor att detta är ett icke-problem. Likväl påståralltså sådana som jobbar med det här att det är ettproblem.Intressant i sammanhanget är att fem socialdemo-kratiska kvinnor med i spetsenredan 1995 i en motion till skrev att deansåg att den svenska lagstiftningen måste ändras ochatt ett förbud borde införas mot att lämna ut informa-tion om det väntade barnets kön före utgången av25:e graviditetsveckan.Ja, är det så enkelt att det bara är fråga om attflytta ett datum, borde det väl inte vara någon pro-blem. Eller var är svårigheten? Det kan väl inte varaså, socialministern, att detta är ett icke-problem, ävenom det enbart rör sig om ett par, tre fall . Det ärett par, tre människoliv som det i så fall handlar om.Det kan väl inte vara ett icke-problem, socialminis-tern?Anf. 132 Socialminister ():Herr talman! Det bör inte råda någon tvekan omvar det offentliga står när det gäller abortmed fostrets kön som motiv. Det är inget tvivel omatt det är en moralisk provokation när det förekom-mer. Vad vi diskuterar är en annan viktig princip.Det är ganska intressant att man just talar om Ki-na, ett samhälle där medborgarna faktiskt inte har rätttill information om sina liv. Skall vi bygga framtidenssjukvård på att patienterna - i det här fallet föräldrar-na - inte skall få tillgång till den information somläkaren har? Jag tycker att en grundläggande principskall vara att jag skall kunna ta del av all den infor-mation som läkaren har. Det är inte nödvändigt förläkaren att ge informationen ifall den blivande mam-man eller pappan inte frågar efter den, men dengrundläggande principen att jag skall ha rätt att fåinformation är viktig.När vi skall bekämpa förekomsten av könsmotive-rade aborter skall vi alltså göra det med andra redskap- med upplysning, med samtal, med ett enormt in-formationsarbete - framför att tillämpa en princip därpatienten inte längre har tillgång till informationen.Jag tycker att det skulle vara märkligt om läkarensäger: Jag vet vilket kön som det blivande barnet har,men ni föräldrar får inte veta det. Jag tycker att dettaär en omöjligt princip.Jag vill understryka att jag vill av-vakta Medicinsk-etiska rådets bedömningar innan jagtar ställning till frågan om att ändra definition.Anf. 133 (m):Herr talman! Regeringen försöker i andra sam-manhang, i både nationell och internationell debatt,framstå såsom varande en stor värnare av jämställd-hetsperspektivet, dock icke på detta område. Härsäger man att oberoende av om det är moraliskt för-kastligt och på alla sätt en provokation är vi ändå inteberedda att ändra lagstiftningen så att vi kan undvikaflickaborter, som är ett klart brott mot jämställdheten.Vad säger egentligen om detta?Abort är vidare i sig en mycket stor och svår mo-ralisk-etisk fråga, men det här tycker jag är direktstötande. Här kommer uppenbarligen två olika synsättfram. Man vill inte ha en normbildning i samhälletsom gör att man kan undvika den här typen av abor-ter. Däremot är man beredd att göra det på ett annatområde, och det gäller lagförändringar angåendekönsstympning, som är en fråga av minst sammadimension, en fråga om jämställdhet och en moraliskoch kulturell provokation som vi inte accepterar.Men här är socialministern beredd att säga attmajoriteten, de som sköter sig, självfallet skall fåtillgång till information. Jag menar att ett samhällemåste vara berett att skydda de svagaste, de mestutsatta, och låta det vara viktigare än majoritetensintressen i vissa fall, framför allt när det gäller mora-lisk-etiska frågor.Jag tror kanske att socialministern delar mina vär-deringar men inte vill stöta sig majoriteten, eller vadman skall kalla det för. Ändå tyder SIFO-undersökningen på att socialministern skulle hasvenska folket med sig på att göra denna lagföränd-ring att man inte skall få reda på könets bestämningföre vecka 25. Det finns en majoritet.Värderingarna är klara, moralen är klar och etikenär klar. Det är egentligen bara att gå upp i talarstolenoch säga: Det här skall jag överväga.