prot · GM0998 · 1999-05-21 00:00:00 — När det gäller just är det klartatt alltfler med stort omsorgsbehov får alltfler timmar,medan färre får mindre men ack så betydelsefullatimmar av hjälp och kontakt.Stora grupper av läkare som kommer i kon-takt med äldre och dementa saknar kompetens ochutbildning. Det finns specialister som med bä-van konstaterar att det finns ett mycket stort antaldementa som blir felbehandlade. Man har svårt attdiagnostisera och skilja demens från depression.Därför kan vi också konstatera och kanske misstänkaatt det finns många som är felbehandlade och somdärmed har ett långt större vårdbehov än som annarsskulle vara fallet.Det finns också undersökningar som visar att detfinns samband mellan lugnande medel och fallskador.Det är onödigt lidande, onödig arbetsbörda och onö-diga extrakostnader.Därmed vill jag också peka på att den medicinskakompetensen föll bort i ädelreformen. Jag beklagar attdet tog efter reformens genomförande, trots allaSocialstyrelsens årliga rapporter och ett femtiotalunderlagsrapporter, innan man lyfte fram frågan ochsåg till att det hände något.När det gäller brist på vårdpersonal vill jag citeranågra tänkvärda ord från ledarsidan i Vårdfacket9/1998. Där står det följande: "- - - sjuksköterske-bristen är inget nytt fenomen och varje gång har manförsökt lösa problemet genom att öka antalet utbild-ningsplatser." Man skriver vidare: "Men - - - det ärfel väg. Det räcker inte att öppna kranen utan en rejälanalys av varför det rinner ut. Var finns läckorna? "Jag skulle vilja be socialministern om klarläggan-den på ett par punkter med klar inriktning mot ädelre-formen. För det första: Kommer den äldre att kunnafå pengar med sig för eller det särskildaboendet när han eller hon flyttar till en annan kom-mun på ? För det andra: Varförskulle inte vi som i kunna ge den lilla menack så viktiga för äldre skattesubventio-ner? För det tredje: Kan socialministern säga någotom primärvårdsprojektet och dess framtid? Dettahänger intimt samman med ädelreformen.Anf. 155 Socialminister ():Herr talman! När man skall analysera ädelrefor-men måste man förstå något om vad som hände ikommunerna . Reformen genomför-des när vi fick allvarliga ekonomiska problem i stortsett i alla landets kommuner. Politikernas uppgift blevatt dra ned verksamhet, minska på kostnader ochförsöka hantera stora underskott. Detta är en av för-klaringarna till att ädelreformen inte fullt ut blev såframgångsrik som man hade hoppats på.När vi nu ser hur arbetet har bedrivits och ser pro-blemen kan vi konstatera att det fortfarande i höggrad är en resursfråga. Bristen på medicinskt kompe-tent personal i äldreomsorgen är en resursfråga. Bris-ten på platser på sjukhem, som är ett pro-blem, är också en resursfråga.Vi måste vara beredda att säga till kommunernaatt de måste kunna öka deekonomiska insatserna på äldreområdet om vi skallklara kraven på en god omsorg. Vi får hoppas attkommunerna är beredda att bana väg för ökade resur-ser. Vi vet också att det finns allvarliga politiskamotsättningar ute i kommunerna. De borgerliga parti-erna, företrädesvis, går på linjen att minska kommu-nernas resurser och föreslår skattesänkningar, somhär i , trots att man vet att framti-den kommer att ställa ökade krav.Min uppfattning är att kommunerna måste ha re-surser. Landstingen måste ha resurser framöver.Kommunerna behöver det för att klara sina åtagandeni samband med ädelreformen.När det sedan gäller samarbetet mellan sjukvårds-huvudmännen kan vi konstatera att det nu faktisktfungerar på de flesta håll i landet. I väldigt mångalandsting har man skrivit avtal med kommunerna, ochman börjar få ett fungerande samarbete. Det inled-ningsvis besvärliga problemet tycks nu bara bestå i ettfåtal landsting, där man ännu inte har reglerat samar-betet mellan sjukvårdshuvudmännen.Anf. 156 ():Herr talman! Ädelreformen har varit en följetongunder , och var det kanske framför allt närden skulle införas. Jag var indragen i de diskussio-nerna, för jag arbetade i ett sammanhang där jag di-rekt berördes av den. Jag vet vilka hårda och tuffadiskussioner det var.När man antog ädelreformen var man ängslig föratt den skulle ge så svåra återverkningar på vården attde människor som ingår i äldreomsorgen skulle drab-bas. Vården skulle kanske inte bli så bra som och hoppades. Därför skrev man in i avtalet attSocialstyrelsen skulle göra dessa årliga kartläggning-ar av förhållandena, så att man hade någonting att tapå.Den läsning som jag nämnde förut gör en inte sär-skilt glad. sade förraåret att de boendes behov av omvårdnad och medi-cinska insatser har ökat vid landets sjukhem. Samti-digt har tillgången till kvalificerade medicinska resur-ser minskat. Exempelvis har läkarnas direkta kontaktmed de boende halverats . Boendestandar-den har inte utvecklats på ett sådant sätt att institutio-nerna har omvandlats till ett boende.När man ser sådant undrar man vad det egentligenär som har hänt. Hur ser det ut? Hur är det? Hur fun-gerar detta?Precis som socialministern säger tror jag att detmåste till ett ordentligt samarbete mellan kommuner-na och landstingen. Det gläder mig att höra att detbara är på ett par ställen i landet som det ännu intefinns fungerande avtal mellan kommunerna ochlandstingen.Det är dessa delar som vi måste ta tag i, både sompolitiker och på andra sätt. Vi måste få i gång samar-betsavtalen, så att vi får en bättre vård för dem sominte kan klara sig själva utan vård.Jag skulle kunna måla upp en mycket svart bild avsituationen, men jag vill inte göra det. Jag tror inte attdet skulle föra frågan framåt.Jag tycker att rapporter är ett bramen kanske inte tillräckligt underlag för en helhets-syn vad gäller situationen inom vården och omsorgenför de äldre. Man ger inte heller några förslag till hurkvaliteten på vården och omsorgen kan förbättras.Jag ser med stor tillförsikt fram emot Äldrevårds-beredningen - jag tror den heter så - som skall kom-ma med nya förslag om hur äldrevården skall kunnafungera , och jag hoppas att den kommeratt arbeta med stor snabbhet.Jag har levt med dessa frågor . Jaghar sett hur både patienter och personal har kämpatoch kämpat för att trots otillräckliga resurser, politiskoförmåga och bristande vilja, okunskap och felaktigtfattade beslut m.m. ändå försöka få till stånd en vär-dig vård. Många lyckas, men inte alla. Vi kan inte gåhur långt som helst och sträcka gummibanden tillbristningsgränsen. Det brådskar att rätta till dessamissförhållanden om inte hela äldrevården - ädelvår-den eller ädelreformen - skall gå i kvav.Anf. 157 ():Herr talman! Intentionerna bakom ädelreformenvar nog så goda, men de var för dåligt underbyggdaoch blåögda. För mig som inte var med i detta arbeteverkar det som om man inte riktigt ville se sanningeni vitögat. skulle inte bara vara en skatteväxlingmellan kommuner och landsting utan också en visionom ett friskare samhälle. Men man planerade som omlångvårdspatienterna inte skulle finnas kvar efterreformen. Man ville inte se det faktum att dessa äldreoch sjuka skulle sluta sina dagar i sina hem eller påålderdomshem med knappa resurser. av allaensamma lever också sitt sista levnadsår mycketisolerade. Vård i livets slutskede verkar inte ha fun-nits med i planerna.Man inriktade sig i stället på den funktionella de-len av ädel. Man planerade hus, enkelrum, kokmöj-ligheter och egna möbler - nog så viktiga och väsent-liga insatser - men sämre möjligheter gavs till ett gottmedicinskt omhändertagande. En medicinskt ansvarigsköterska kom, men ingen medicinskt ansvarig läka-re.Ädelreformen motverkade inte heller de gräns-dragningsproblem som uppstod mellan kommunensoch vårdpersonal när man skulle jobba ien helhet och tillsammans.Jag noterar att socialministern nämnde att ädelre-formen kom till i då man också måste lösa enekonomisk kris. Då kan vi konstatera att reformen ärunderskriven av dåvarande socialministern och alltså kom från en socialdemokratiskregering.Det finns mycket att göra när det gäller problemeni äldreomsorgen. Det gäller den geriatriska kompeten-sen. Det gäller handikappreformen och assistanser-sättning vad beträffar sextiofemåringar och äldre. Dethandlar om rehabiliteringspengar, som fortfarandefinns kvar i försäkringskassorna och som inte an-vänds.Anf. 158 Socialminister ():Herr talman! Jag sade inte att ädelreformen ge-nomfördes för att lösa en ekonomisk kris. Men ädel-reformen genomfördes som vi fick en eko-nomisk kris. Hela reformen skulle utvecklas närkommunerna fick brottas med stora under-skottsproblem. De resurser som behövdes för attäldreomsorgen skulle fungera fanns inte tillgängliga.De problemen har vi nu kommit bort från. Det bety-der att vi kan hoppas att kommunerna kan utvecklaäldreomsorgen på ett helt annat sättän hittills.Jag skall kommentera frågan om personalsituatio-nen. Det är klart att det inte räcker med att enbartutbilda. Om vi inte satsar på en utökad utbildning förvårdpersonalen kommer vi inte att ha någon personalom . Det handlar om att dels förbättra ar-betsorganisationen, att man kan utvecklas i sitt arbetepå ett helt annat sätt än , dels öka re-surserna för utbildningen.Det är glädjande att antalet sökande till vårdut-bildningarna faktiskt ökar. Det var många som troddeatt situationen i vården skulle innebära att unga män-niskor inte skulle söka sig till vårdutbildningarna.Men ansökningarna har ökat jämfört medförra året.Anf. 159 ():Herr talman! Det är att det görs en kraft-ansträngning rörande medmänsklighet och värdighet,dvs. ett värdigt liv för de äldre. Tiden har runnit ut.Det har kommit alldeles för många svarta rapporterom situationen inom äldrevården och äldreomsorgen.Det får vara nog . Det räcker.Vi kristdemokrater har tagit fram ett förslag tillvärdighetsgaranti. Vi ser den som ett minimum, enförsta början, för att skapa en värdig vård för de äldre.I den garantin anger vi att det skall finnas åtminstoneen läkare vid varje institution som vårdar sjuka ochäldre personer. Ingen människa skall behöva dö en-sam. Det finns tio punkter på listan, och vi tycker attde utgör ett minimum. Vi kallar det för värdighetsga-ranti. Värdigheten skall också gälla de äldre männi-skorna.Att vi talar mycket om äldre beror på att FNhar utlyst ett äldreår. Det är bra att de äldre fokuserasunder åtminstone . Men egentligen borde deäldre och deras situation fokuseras . Trots detverkar allt det vi säger att vi skall göra för dem varaett stort bekymmer för dem som har axlat deras bör-dor och gått in i rollen som beslutsfattare och förval-tare. Så borde det inte vara.Under det här året kommer man att prata om äld-res delaktighet i samhällslivet och äldre i arbetslivet,kontakterna mellan generationerna, attityder till deäldre, att förebygga ohälsa osv., nya idéer, forskningoch försöksverksamhet inom äldreomsorgen. Men de äldres situation i samhället borde lyftasfram . är alldeles för lite.Överläggningen var härmed avslutad.25 § Svar på interpellation 1998/99:293 omstamning som funktionshinderAnf. 160 Socialminister ():Herr talman! har frågat migvilka åtgärder jag avser att vidta med anledning av attmedel måste satsas dels på forskning och utbildning,dels på en bred information om stamningshandikap-pet och utbildning av personal inom barnomsorg ochskola.Stamning påverkar, som påpe-kar, ett barns hela uppväxt och även vuxenlivet. Detär därför viktigt att barnen får en tidig diagnos ochbehandling. Jag instämmer i att det är angeläget attkunskap finns om stamning redan på barnavårdscent-ralen men även i barnomsorgen och skolan.Socialstyrelsen skriver i sina allmänna råd för häl-soundersökningar inom barnhälsovården bl.a. att detvid ålder skall genomföras en undersökningmed inriktning på barnets kommunikationsförmåga. Isamband med det bör det kontrolleras om barnetstammar.I propositionen Elever med funktionshinder - an-svar för utbildning och stöd, som överlämnatstill , framhåller regeringen att det bör vararimligt att det finns särskild specialpedagogisk kom-petens i kommunen bl.a. för elever med stamning.Stöd till dessa kommunala specialpedagoger bör i sintur ges av en statlig organisation för stöd i specialpe-dagogiska frågor. Hur denna organisation närmareskall utformas återkommer regeringen till . Föratt eleverna även skall få medicinskt, psykologisktoch socialt stöd fordras ett samarbete mellan pedago-ger och elevvårdspersonal samt mellan skolan ochbarnhälsovården.Tullia påpekar att stamning fortfaran-de är ett okänt och dolt handikapp som medför mångamissuppfattningar på grund av dålig information. Densärskilde utredaren om bemötande av personer medfunktionshinder har i sitt slutbetänkande föreslagit ettantal åtgärder för att förbättra bemötandet. Bl.a. före-slås ett nationellt kompetensutvecklingsprogramkring frågor som rör bemötande av personer medfunktionshinder. Utredaren föreslår också att handi-kapporganisationerna skall få medel för att minskafördomar och motverka negativa attityder till männi-skor med funktionshinder. Jag kan dock inte gå innärmare på förslagen just nu eftersom utredningen ärute på remiss, och jag vill avvakta remissvaren. Det-samma gäller frågan om satsningar på forskning.Även här vill jag avvakta remissinstansernas syn-punkter på utredningens förslag om att ge i uppgift att utveckla enlångsiktig strategi för handikappforskningen.Regeringen har dock beslutat att beviljaSveriges Stamningsföreningars Riksförbund525 ur Allmänna arvsfonden för första året avtvå till ett projekt för att utveckla informationsmateri-al om stamningens effekter. Informationen skall rik-tas till olika målgrupper som t.ex. personal vid barna-vårdscentraler och skolor samt arbetsgivare.I mars i år beslutade om en ny lag omdiskriminering av funktionshindrade i arbetslivet.Lagen trädde i kraft . Den innebär att enarbetsgivare när han vill anställa eller befordra någonmåste skapa en arbetsmiljö som fungerar för denfunktionshindrade likaväl som för den som inte harnågot funktionshinder. Arbetsgivaren är också skyl-dig att utreda och åtgärda eventuella trakasserier somuppstår mellan arbetstagare på grund av funktions-hinder eller som kränker den enskildes integritet.Personer med stamning har också rätt att få sin sakprövad enligt denna lag.Tullia efterlyser fler logopeder ochpsykologer med stamning som specialitet. Verksam-hetsområdena för logopeder och psykologer är vida,och det är få som specialiserar sig på stamning. I dagråder det dessutom brist på såväl logopeder som psy-kologer. finns det en logopedutbild-ning även i , vilket innebär en förstärkningjämfört med tidigare. Även om fler logopeder nuutbildas kommer det dock att ta tid innan behovet avlogopeder är täckt.I samband med införandet av LSS gjordesockså ett förtydligande i hälso- och sjukvårdslagen avsjukvårdshuvudmännens ansvar för habilitering ochrehabilitering. beslutade ocksåom ett tidsbegränsat stimulansbidrag för habiliteringoch rehabilitering om totalt un-der en fyraårsperiod, t.o.m. 1997.Syftet med stimulansbidraget var bl.a. att minskaojämnheterna över landet och mellan olika gruppernär det gäller tillgången till insatser. Bland de projektsom beviljats medel finns några som gäller utvecklingav rehabilitering för personer som stammar. Tillsam-mans fick de . upprättande av självhjälpsgrupper för både barnoch vuxna, samt metodutveckling för nationell inten-siv stamningsterapi för ungdomar. harhaft i uppdrag att följa upp och utvärdera stimulans-bidraget. I sin slutrapport till regeringen påtala-de att sjukvårdshuvudmännen i sam-band med prioritering, planering och finansiering avsin verksamhet borde stärka ställningen för habilite-ring och rehabilitering som en integrerad del av häl-so- och sjukvården. Kommunikationshinder är enligtSocialstyrelsen områden som i förhållande till beho-ven inte har uppmärksammats tillräckligt och därförbehöver lyftas fram ytterligare. fram-höll också att huvudmännen borde intensifiera ochsystematisera sitt arbete med individuella habilite-rings- och rehabiliteringsplaner som de är skyldiga attta fram enligt hälso- och sjukvårdslagen.Det är inte heller regeringen som skall styra re-sursanvändningen och organisationen inom talvårdeneller andra områden. Med det hälso- och sjukvårds-system som vi har i vårt land är det kommunerna ochlandstingen som självständigt ansvarar för organisa-tion och bedrivande av vård och omsorg. Grundtan-ken är att det är huvudmännen som är mest lämpadeatt göra de prioriteringar som behövs för en bra re-sursanvändning och en bra vård för befolkningen.Anf. 161 ():Herr talman! Jag tackar statsrådet för en i mångastycken ganska positiv redogörelse. Men allt är fak-tiskt inte så bra som det låter. Jag skall i mina inläggbelysa varför det inte är så bra.Stamning är ett allvarligt kommunikationshindersom måste lyftas fram i ljuset. I Prioriteringsutred-ningen placeras talsvårigheter, med rätta, i förstaprioriteringsgruppen.Själv har jag varit stammare . Ävenom jag nu är relativt besvärsfri kan jag aldrig varasäker på att talet flyter. Trots att jag numera, mot allaodds, har blivit en van talare är det svårt att stå justhär i och hålla ett anförande. Det är förenatmed ganska stor ångest. Jag vet aldrig hur det går.Om jag hänger upp mig på ett ord är det väldigt obe-hagligt.Att kampen mot stamning hitintills inte på långtnär fått tillräckliga resurser till forskning och me-todutveckling beror kanske på att man aldrig harförstått vilka förluster som stamningen för med sigbåde för individen och för samhället. Det handlar imycket hög grad om försämrad livskvalitet för indi-viden och om en stor risk att den enskildes intellektu-ella kapacitet inte kan utnyttjas till sin fulla rätt varesig i studier eller i yrkesliv. Detta betyder stora eko-nomiska förluster både för den enskilde stammarenoch för samhället.Det här gäller ganska många personer. av be-folkningen är stammare. Det rör sig alltså om 80 000personer, och fler tillkommer vartenda år. Därför ärdet väldigt glädjande att Allmänna arvsfonden harbeviljat stora pengar till information om stamningenseffekter. Kanske kan det hjälpa till att belysa det härsvåra kommunikationshandikappet men det räckerinte. Här krävs det att samhället ingriper och på långsikt styr utvecklingen så att de ansvariga huvudmän-nen får tillräckliga kunskaper om stamningsproble-matikens räckvidd.Det har gjorts en studie om stamning hos barn ochungdomar. Studien redovisades såden är väldigt färsk. Den visar på stora kun-skapsluckor hos de personalgrupper som dagligenmöter barn och ungdom. Trots lagstiftning och denlilla forskning som har gjorts finns det brister i be-mötandet. Det borde inte vara så. Skoltiden har ju enavgörande betydelse.Belysande är också att menar attkommunikationshindren inte får den uppmärksamhetsom de borde ha, utan de måste lyftas fram ytterliga-re. Det är ju kommunerna och landstingen som ansva-rar för det. Jag återkommer med ytterligare kom-mentarer.Anf. 162 Socialminister ():Herr talman! Det finns ingenting från min sida attinvända mot anförande. Jag är istället nyfiken på fortsättningen.Jag vill påpeka att nu ärute på remiss. Regeringens avsikt är att ,eller senast , kunna presentera en propo-sition med anledning av utredning.Där kommer de här frågorna att spela en viktig roll.Anf. 163 ():Herr talman! Jag hade tänkt komma in på det.Som jag sade är det kommunerna och landstingensom är ansvariga för habiliterings- och rehabilite-ringsplanerna. Problemet är att man på många skoloroch barnavårdscentraler inte anser att stamning är ettfunktionshinder. Därför får de stammande barnenvarken rehabilitering eller habilitering. I många sko-lor är det faktiskt så, har man kunnat konstatera, attlärarna säger: Det är inte några problem för oss medbarn som stammar. Då kan man fråga sig: Vem är detsom inte har problem - är det lärarna eller är detbarnen? Jag har ju själv gått i skola och vet hur oer-hört besvärligt det är.Huvudpunkten när det gäller rehabilitering är justbemötandet. Det är viktigare för stammare än förandra handikappgrupper. Det är därför som utbild-ning av personalen är så oerhört viktig inom barnom-sorgen och skolan. Ett felaktigt bemötande kan förlång tid framåt förvärra stamningen.Det måste ses som ett samhällsansvar att de härpersonalgrupperna verkligen får adekvat utbildning såatt de förstår den jättesvåra situation som ett stam-mande barn befinner sig i. Det behövs väldigt mycketkunskap för att ge ett sådant barn trygghet och ökatsjälvförtroende. Ja, jag skulle vilja säga att det är enförutsättning för en lyckad rehabilitering.Herr talman! Det finns ytterligare några punktersom jag skulle vilja ta upp. Man talar om treårskon-trollen på barnavårdscentralen. Men det räcker fak-tiskt inte att träffa mamma och barn en gång. Det kanju hända att barnet inte stammar . Man kanbehöva återkomma innan det kan kon-stateras vad det handlar om. Då gäller det att omedel-bart få remiss till en logoped, vilket inte händer i dag.Många säger: Det här kommer att gå över. Vi väntarnågra år. Men då är det för sent.Man talar också om att det skall finnas specialpe-dagogisk kompetens för elever med stamning, och detvore underbart om det var så. Det är bara det att ut-bildning i fråga om stamning inte finns för de härspecialpedagogerna. Det är något som man måstelägga in här. De måste alltid ha utbildning i tal ochspråk, för annars kan de inte hjälpa de här barnen.När det gäller det kompetensutvecklingsprogramsom rör bemötandet måste det konstateras att det,såvitt jag förstår, väldigt mycket rör fysiska hinder.Det passar liksom inte riktigt för oss som stammar. Påsamma sätt är det med lagen om diskriminering. Därär det också väldigt mycket fråga om fysiska hinder.Man måste alltså börja tänka på de här personernamed kommunikationshinder.Överläggningen var härmed avslutad.26 § Svar på interpellation 1998/99:300 omChristianiaAnf. 164 Socialminister ():Herr talman! har frågat migvilka åtgärder jag avser att vidta med anledning avnarkotikatrafiken över , narkotikahandeln iChristiania samt den ökande narkotikaanvändningenbland ungdomar.Den färdiga kommer utan tvekanatt innebära en tätare ström av resande över sundet.Också "spontanresorna" över sundet kommer med allsannolikhet att bli vanligare, med den täta och snabbatågtrafik som planeras. Enligt min mening är dettainget att förvånas över - tvärtom - eftersom bronssjälva funktion är att knyta och kontinentennärmare varandra.Det är inte otänkbart att ocksåkommer att innebära en ökad narkotikatrafik översundet. Som påtalar sker en betydande del av införseln av illegal narkotikatill via hamnar i . Beslagen sker tillminst i EU-trafiken. Narkotikasmugglingenöver sker dels som organiserad smugglingmed nationella och internationella ligor, dels somsmåskalig smuggling, s.k. myrtrafik eller narkotikatu-rism. I och domineras cannabis-beslagen av mindre beslag, tillkomna i "myrtrafiken"i resandeströmmen från Danmark.Det sker ett fortlöpande samarbete mellan polisenoch tullen i , som har det primära ansvaret fördessa frågor. Tullen har också ett nära samarbete medsina danska kolleger för att förebygga och ingripamot narkotikahandel och smuggling över sundet.Samtidigt pågår ett arbete för att ytterligare förstärkaoch intensifiera det redan nu nära samarbetet mellandansk och svensk polis, i syfte att möta de krav somÖresundsbron kan komma att ställa på brottsbekämp-ningen.För att komma åt den ökande andelen ungdomarsom avslöjas vid försök till smuggling av narkotika -en ökning från år förraåret, 1998 - bedriver tullen i tillsammans medFolkhälsoinstitutet och ett ungdomspro-jekt. För tullens del innebär det riktade kontroller motungdomar samt förstärkta kontroller isamband med s.k. riskhelger, som och vidskolavslutningen. När ungdomar påträffas med nar-kotika meddelas föräldrarna. Projektet har inneburiten minskning av andelen ungdomar som avslöjats vidförsök till smuggling av narkotika, från år1995 till ovan nämnda år 1998.Inom ramen för sker ettfortlöpande och nära samarbete i narkotikapolitiskafrågor mellan de nordiska länderna. Kontakter skerbåde vid minister- och ämbetsmannamöten.