prot · GM0946 · 1999-01-28 00:00:00 — 157 Socialminister ():Fru talman! har frågat omjag är beredd att ta initiativ till att skapa resurser förforskning om elöverkänslighet ur ett tvärvetenskap-ligt perspektiv, att reglerna för bostadsanpassningsbi-drag ses över i syfte att underlätta för elöverkänsligaatt få stöd, att elöverkänsliga personer skall mötasmed större respekt i vården samt att projekt som El-rum i skall kunna få statligt stöd för sinverksamhet.Det är ett stort problem att många människor i dagupplever att de får symtom på grund av elektriska ochmagnetiska fält. Symtomen orsakar dessa människorstort lidande och är ofta orsak till nedsatt arbetsför-måga. Hur många människor som har dessa problemär dock oklart liksom hur orsakssambanden ser ut.Det allra viktigaste är därför, enligt min mening, attde personer som upplever dessa symtom tas på störstaallvar och att de drabbade får den vård och det stödsom de behöver.Trots den tämligen omfattande forskning somskett kring eventuella hälsoeffekter av elektriska ochmagnetiska fält har enighet inte kunnat uppnås omtolkningen av resultaten. Ytterligare forskning omelöverkänslighet och hälsoeffekterna av exponeringför elektriska och magnetiska fält är, enligt min me-ning, angelägen. Sådan forskning pågår för närvaran-de, och en ny avstämning bör kunna ske inom någotår.Regeringen har därför gett Rådet för arbetslivs-forskning i uppdrag att redovisa enutvärdering på området. En första delrapport över-lämnades till regeringen. Under våren 2000planerar rådet att anordna en konsensuskonferens,vars syfte bl.a. är att belysa skilda gruppers åsikteroch slutsatser avseende orsakerna till elöverkänslig-het samt att diskutera eventuella hälsoeffekter avmobiltelefoni. Det arbete som Rådet för arbetslivs-forskning utför sker dessutom i nära anslutning tillarbete som pågår inom WHO och andra internatio-nella organ. Ett eventuellt initiativ till ytterligareforskning bör, enligt min mening, inte tas förrän Rå-det för arbetslivsforskning redovisat sitt uppdrag.Socialstyrelsen färdigställde allmännaråd (SOSFS 1998:3) om bemötande av patienter somrelaterar sina symtom till bl.a. elektriska och magne-tiska fält. I dem framhålls bl.a. vikten av att de drab-bade får en allsidig medicinsk utredning och att läka-ren kan lyssna på och respektera patientens egenuppfattning om vad som kan vara orsak till besväreneller sjukdomssymtomen.De allmänna råden har mottagits positivt av såvälmånga drabbade som verksamma inom vården. Attförändra attityder och bemötande inom vården ärdock inget som låter sig göras under några få måna-der. Det kommer att ta tid innan de allmänna rådenhar fått genomslag överallt. Den viktigaste funktionenför dessa riktlinjer är, som jag ser det, att vara ettviktigt stöd för de verksamma inom vården och om-sorgen i det angelägna arbetet att förbättra bemötan-det av de drabbade.Frågan om hur elöverkänsliga personer bemötsinom vården och omsorgen kommer även att upp-märksammas inom ramen för Utredningen om be-mötande av personer med funktionshinder. Utred-ningen, som beräknas komma med sitt slutbetänkandeunder våren, syftar bl.a. till att beskriva funktions-hindrade personers erfarenhet och hur de bemöts ochbehandlas vid kontakter med myndigheter och andraoffentliga organ samt vilka möjligheter de har att görasina intressen gällande.Det är oerhört positivt att projekt som tar sig anelöverkänsliga personers problem på ett konstruktivtsätt kommer till stånd och att människor i hela landetges en möjlighet att komma tillbaka till ett normaltliv. Det är dock en fördel om denna typ av verksam-het kan komma till stånd inom ramen för befintligasystem, t.ex. genom samarbetsprojekt mellan arbets-givare, landsting, kommuner och försäkringskassor.Vad beträffar det projekt som upp, Elrum i , är jag inte bekant medverksamheten och kan därför inte kommentera dennärmare.På regeringens uppdrag genomförde ,som påpekar, se-dan en utvärdering av effekter av elsanering av bostä-der i samarbete med . Utifrån denundersökningen gjorde regeringen bedömningen attdet finns behov av att vidta ytterligare åtgärder för attförbättra kunskapsläget när det gäller elöverkänslig-het. Det har däremot inte varit möjligt att på grundvalav de redovisade undersökningarna om elöverkäns-lighet lämna förslag om förändringar i reglerna förbostadsanpassningsbidrag. Regeringen förutsätter attBoverket inom ramen för sitt tillsynsansvar för verk-samheten även fortsättningsvis bevakar frågan och attsamråd sker med . Även regeringenavser att följa frågan med stor uppmärksamhet.Jag vill slutligen understryka att problemen medelöverkänslighet måste tas på stort allvar. Jag ser detsom mycket angeläget att bemötandet av de drabbadekan förbättras och att de drabbade får den vård ochdet stöd som de behöver.Anf. 158 ():Fru talman! Jag vill tacka socialministern för sva-ret även om jag grips av en viss uppgivenhet när jagläser det. Jag kan ha förståelse för att ny socialminister inte har hunnit sätta sig in i denhär mycket komplexa frågan. Därför skall jag gåigenom svaret och kommentera det lite grann ochställa en del frågor.Jag börjar med det sista. Det är bra att socialmi-nistern vill att de drabbade skall få den vård och detstöd de behöver. Min fråga blir då: Vilket stöd? Vil-ken vård skall de få? Skall det vara någon som hållerdem i handen? Skall de få psykoanalys? Eller skall defå elsanering?Om det hade funnits en ordentlig statistik skullesocialministern finna att alla de elöverkänsliga somblivit bättre har minskat de elektromagnetiska fälten isin omgivning på något sätt.Det som erbjuds i sjukvården är oftast grundat påpsykologiska förklaringsmodeller. Villkoret för att fåfortsatt sjukbidrag kan vara att undergå psykoanalysunder . I hade försäkrings-kassorna kommit överens om att aldrig erkänna elö-verkänslighet och aldrig bevilja någon form av ersätt-ning på den grunden. Då tvingas folk att, för sin eko-nomiska överlevnad, gå med på orsaker till sina be-svär som inte stämmer med verkligheten. Så tyckerjag inte att vi skall ha det.Socialministern säger också att elöverkänslighetär ett problem. Då vill jag fråga: För vem är detegentligen ett problem? Är det ett problem för desjuka? Eller är det för samhället som inte riktigt villerkänna att de här människorna finns?Hela samhällsdebatten - och den skyller jag intepå något sätt på socialministern - tycks gå ut på attlösa problemet med att de här människorna finns, ochinte så mycket på vad vi skall göra åt det. Inte hellerfinns den ärliga viljan att diskutera vad vi skall göra.Det är väl det som bör diskuteras. Jag hoppas attsocialministern håller med om det.Det är sant att vi inte riktigt vet hur många somtotalt sett är drabbade. Men i miljöhälsorapporten från1998 från den miljömedicinska enheten vid uppskattar man antalet till19 000 bara i . Jag tycker att det ärintressant att ett landsting kan göra ett sådant konsta-terande när inga myndigheter egentligen erkänner attdetta existerar.Hur många människor är då berörda? En elöver-känslig i familjen drabbar ju hela familjen. Man räk-nar med att antalet är ungefär 3,2 gånger antalet drab-bade. Problemet har lett till ett stort antal personligatragedier, skilsmässor och sociala problem. En elöverkänslig kan t.ex. inte besöka sina barnsskola, inte uppsöka en vanlig akutmottagning osv.Så till forskningen. Det är klart att när forskarnahar grundinställningen att försöka finna olika förkla-ringar till fenomenet elöverkänslighet misslyckasman, eftersom man inte ägnar problemet med elekt-romagnetiska fält och mikrovågor från t.ex. mobilte-lefoner och tillräcklig tid och uppmärksamhet.Man lyssnar inte ordentligt på de elöverkänsliga själ-va. Misslyckandena medför att man inte vet vad detberor på, och så skyller man på psykologiska problemhos de drabbade.Jag måste säga att det är förvånande att se hurmänniskor lyckas behålla sin psykiska hälsa efter attha mötts av all denna oförståelse. Varför lyssnar menegentligen inte mer på de elöverkänsliga? Varför görsinga ordentliga långvariga studier av en elöverkäns-ligs vardagsliv under t.ex. en månad? Det är en kom-plex fråga, och det är just sådana studier som behövsför att finna samband och se hur en person reagerarunder på olika saker. Det kanske är olikafrån dag till dag.Därför vill jag återigen fråga om ministern är be-redd att ta initiativ till just den typen av forskningeller medverka till att de som sysslar med dessa pro-blem får möjlighet att fortsätta.Jag ser att min talartid är slut. Jag tänker fortsättamed ytterligare några frågor i nästa inlägg.Anf. 159 Socialminister ():Fru talman! Den interpellation som har ställt rör flera olika frågor. Jag vet attMarianne också har ställt frågan till mil-jöministern och till andra statsråd som ansvarar förolika delar av detta.Socialstyrelsen och Rådet för arbetslivsforskningbedriver olika forskningsprojekt. I flera olika om-gångar har man sammanställt och värderat bådesvensk och internationell forskning inom området.Jag är alldeles övertygad om att det arbetet bedrivsmed stor respekt för de elöverkänsliga. Jag tycker attbeskrivningen av ett samhälle som inte tar problemetpå allvar är en smula orättvis.Av den delrapport som Rådet för arbetslivsforsk-ning presenterade framgick att det pågåromfattande forskning om elöverkänslighet och att deninte enbart utgår från psykosomatiska förklaringsmo-deller. Inom ramen för sitt uppdrag kommer Rådet förarbetslivsforskning att belysa tre delområden. Detförsta är hälsorisker av elektriska och magnetiska fältgenerellt. Det andra är elöverkänslighet, och dettredje är hälsorisker av mobil telekommunikation.Den förening som brukar företräda de elöver-känsligas intressen, , har getts möjligheter att delta i rådetsutvärderingsarbete och har alltså nära kontakter medRådet för arbetslivsforskning.Även om jag inte är ansvarig för forskningen ge-nerellt, vill jag säga att detta är ett exempel på att denforskning som bedrivs på området sker med storrespekt för de elöverkänsliga.Anf. 160 ():Fru talman! Orsaken till att jag är så skeptisk äratt jag har följt forskningen om amalgam . Jag har sett vad som har skett där.Detta är en tydlig parallell. Det är därför jag är skep-tisk tills jag ser något annat. Jag hoppas naturligtvisatt det är precis så som socialministern beskriver här.Men än så länge har inte särskilt mycket visat att detverkligen är på det sättet.Ett exempel på forskning finns i den rapport somnyligen gavs ut från , Arbete ochhälsa 1998:23. Det finns så många personliga attity-der och värderingar i den att den egentligen inte bor-de godkännas som underlag i den här debatten. Häruttalar man sig också för att elöverkänslighet inteorsakas av el. Det finns en reservation till den rap-porten.Sedan uttalar sig dessa forskare också om det härNorrköpingsfallet som jag inte vet om socialministernkänner till. Det var en elöverkänslig som kunde kännaexakt var basstationer för mobiltelefoni fanns någon-stans och tala om det. Forskarna sade att de aldrig harträffat på något sådant och att det var en världssensa-tion. Detta trots att de har träffat elöverkänsliga i tioår som faktiskt här känt sådana här saker. Sedan görman något enstaka försök i ett slutet rum, och dåfungerar det kanske inte riktigt alltid. Man har integjort ordentliga ärliga undersökningar på de elöver-känsliga. Det är det som gör att jag är skeptisk tillsjag ser något annat. Det verkar på något sätt som omforskningen är till för att bekräfta bestående åsikter.Jag hoppas att det projekt som Rådet för arbets-livsforskning nu bedriver innebär att de tar in bådesvenska och internationella rön från WHO och sådantsom har gjorts i andra länder, t.ex. , , och . ägde det rum enforskarkonferens i . Där gjorde man ett särskiltuttalande - en del kallar det kanske för en konven-tion.Syftet med projektet måste vara att ta reda på or-saken till problemet och hindra att fler blir drabbade.Det är ju det vi vill, och jag tänker särskilt på barnen.Det är verkligen ett problem.Vi får inte vara ett land som nonchalerar de härproblemen. Det är också ett skäl till att vi kan halkaefter i tillväxtligan, eller vad vi skall kalla den, somdiskuteras så mycket. Det är viktigt att vi tar problemsom vi har på allvar och att vi gör vad vi kan. Vi harduktiga forskare, så vi skulle kunna klara upp det härpå ett bra sätt.När det gäller allmänna råd vetjag inte om jag hörde fel. Ministern sade att det ärviktigt med en allsidig medicinsk utredning menockså att läkaren "kan" lyssna på patientens egenuppfattning. Jag förutsätter att det skall vara "skall",för det skall väl läkaren göra.Sedan säger ministern att det kommer att ta tid in-nan de här råden får genomslag överallt. Och det harvi ju märkt, naturligtvis. Då vill jag fråga vad minis-tern tänker göra för att de skall få genomslag snabba-re. Visar regeringen sin tydliga inställning? En mi-nister som går ut och gör uttalanden har naturligtvisbetydelse. Jag är säker på att det också har effekt, intebara de allmänna råden. Det har effekt att man tar denhär frågan på allvar.När det gäller utredningen om bemötande av per-soner med funktionshinder är det bra att man tar uppden frågan, för det här är verkligen funktionshinder.Det här är människor som inte kan bo kvar i sin bo-stad, som får sociala problem, som inte kan besökasina barn i skolan och som får sparken från sitt jobb.De är hemlösa.Det här är en fråga som borde upp i den arbets-grupp som jobbar med de hemlösa. Det här är engrupp hemlösa som kanske inte märks så mycket iden debatten, men som icke desto mindre existeraroch som har fruktansvärda problem därför att de intekan bo i en vanlig bostad över huvud taget.Man undrar t.ex. vilket ålderdomshem de härmänniskorna skall bo på när de blir gamla. inte besöka en akutmottagning inom sjukvården.Det finns så mycket att säga, fru talman, att maninte riktigt hinner med allt. Men vi tar det igen.Anf. 161 Socialminister ():Fru talman! När det gäller forskningen på områdethar jag förstått att det generellt råder en sorts sam-stämmighet bland huvuddelen av forskarvärlden omatt det inte finns något samband mellan exponering avelektromagnetiska fält och elöverkänslighet, som detheter. Denna huvuddel av forskarvärlden är den somman ofta hänvisar till.Men spännande på det här området, likaväl sompå andra områden, exempelvis amalgam som pekar på, är att det faktiskt finns fleraforskare som tvärtom hävdar att det finns ett sådantsamband.Då är det viktigt att man inte avstår från att lyssnapå de forskare som skiljer ut sig från den stora grup-pen, utan att man noggrant lyssnar på vad de har attsäga. Där har vi en gemensam uppfattning. Så längedet finns forskare som med utförligt underlag hävdaratt man kan peka på ett sådant samband är det viktigtatt man lyssnar på dem.Jag förstår när hon påpekaratt när jag refererade till allmännaråd sade jag att läkaren "kan" lyssna på och respekte-ra patientens egen uppfattning. Jag tolkade den for-muleringen som "har förmåga att", dvs. att det ärviktigt att läkaren har förmåga att lyssna på och re-spektera patientens egen uppfattning. Jag kan gärnasäga att det kanske borde ha stått "skall". Men poäng-en är att man utgår från patientens egen uppfattning.Jag har en viss egen erfarenhet, inte i min allranärmaste umgängeskrets, men som ansvarig för ettstörre företag. Där mötte jag människor som led avelöverkänslighet. Det är viktigt att man tar deras egenbeskrivning, deras egen förklaring till problemen påallvar och att man faktiskt utgår från de symtom dehar att brottas med. Det måste vi se till att vi löser.Tidigare har jag förstått att man inte har tagit pro-blemet på allvar, att man inte har haft förmåga attlyssna på patientens egna uppfattningar. Det var detsom avsågs med min formulering. Läkaren skall kun-na lyssna på och respektera patientens egen uppfatt-ning. Säg gärna att läkaren skall lyssna på och re-spektera patientens egen uppfattning.Anf. 162 ():Fru talman! Först vill jag bara säga att det ocksåär viktigt att de forskare som har en annan uppfatt-ning har en chans att forska, att de får några pengar såatt pengarna inte tas bort. Då blir det ju något slagsmoment 22, som gör att man inte kommer någon vart.Sedan skulle jag vilja ta upp det projekt som jagnämnde. Det är precis på det sätt som ministern be-skriver och efterlyser, så det är väldigt bra. SIF ärockså involverat. SIF har jobbat oerhört mycket medden här frågan. Jag kan rekommendera ministern attta kontakt med SIF och verkligen se på SIF:s arbete.Det är ganska fantastiskt. Det vore bra om det funnesnågra pengar för att få stöd för liknande projekt,pengar att söka för att hjälpa till lite grann i det härjobbet. Det skulle vara bra. Och det vore ju intressantför ministern att besöka ett sådant projekt. Det kanrekommenderas.Sedan vill jag ta upp en annan sak som också mi-nistern berörde lite grann, nämligen att det finns ettA-lag och ett B-lag bland de elöverkänsliga. De somjobbar på stora arbetsplatser - privata eller offentliga- och är viktiga för verksamheten får elsanering.Socialstyrelsen har sanerat. flygflottilj harsanerat ett hus och lyckats bra. Där sitter många somhar haft problem och jobbar, och det går bra. Bankeroch fondkommissionärer har sanerat i mycket storutsträckning, för där finns det många som inte klararav att sitta vid en dator . De har alltså fåttåtgärder.Men man pratar inte så mycket om det, för det harnågot slags negativ klang när det inte är erkänt. Dåpratar varken myndigheter eller företag om detta, ochså får de här människorna hjälp.Men de andra då? De som jobbar i ett litet företagsom inte har möjligheter, kunskaper eller insikter, desom kanske finns någon annanstans i samhället fåringen hjälp alls.Jag tycker att detta är ett jätteproblem. Vissa fårfaktiskt hjälp. Man pratar inte om det, man vill inteerkänna det. Men de andra lämnas därhän. Ett sådantsamhälle tycker inte jag att vi skall ha. Vi måste se tillatt vi hjälper alla.Jag hoppas att vi är överens om inriktningen i dethär. Jag är misstänksam på grund av att jag har sett såmycket. Men jag hoppas att vi verkligen kan ta dethär på allvar och komma fram i de här frågorna.Överläggningen var härmed avslutad.22 § Svar på interpellation 1998/99:47 om pro-duktsäkerhet beträffande offentliga tjänsterAnf. 163 Statsrådet ():Fru talman! de har frå-gat mig vad jag avser att göra för att ge medborgarnasamma skydd när det gäller offentliga tjänster somredan finns beträffande privata tjänster.En revidering av det allmänna produktsäkerhetsdi-rektivet (92/59/EEG) pågår inom . Frågan om ifall tjänsters säkerhet böringå i direktivet har tagits upp i detta arbete, men enpreliminär bedömning är att det inte finns någonmajoritet bland medlemsstaterna för att utvidga di-rektivet på detta sätt. Kommissionen kommer dock attpresentera en studie i frågan, och bör vidgenomförandet av det reviderade direktivet nogastudera denna. Därefter kan man ånyo diskutera omproduktsäkerhetslagen (1988:1604) bör utökas till attockså omfatta offentliga tjänster. därför inte att lägga fram någraförslag till förändringar av produktsäkerhetslagen.Man kan också konstatera att en sådan förändring avproduktsäkerhetslagen inte kan innebära rätt till åter-betalning eller skadestånd för den enskilde, eftersomlagen är marknadsrättslig.I ett lite större perspektiv kan man konstatera attdet naturligtvis är regeringens mening att enskildakonsumenter inte i något sammanhang skall behövautsättas för en farlig vara eller tjänst. Detta gälleroavsett om varan eller tjänsten tillhandahålls i nä-ringsverksamhet eller i offentlig verksamhet. Kom-munerna har ett grundläggande ansvar för att detjänster som utbjuds i regi är säkra. Of-fentliga tjänster på de kommunala och landstings-kommunala områdena är därför föremålför specialreglering och en omfattande tillsyn frånolika myndigheter. Exempel på sådan lagstiftning ärhälso- och sjukvårdslagen (1982:763), socialtjänstla-gen (1980:620) och hälsoskyddslagen (1982:1080).Dessutom finns det när det gäller tjänster som utbjudsi offentlig regi alltid möjlighet att på politisk vägutkräva ansvar för tjänster som man inte är nöjd med.Den dom i av den 12 november1998 (mål nr T 2842-97) som de refererar till är intressant ur detta perspektiv.Den innebär ett visst klargörande i så måtto att Hög-sta domstolen konstaterade att sedan väl en barnom-sorgsplats tagits i anspråk så har rättsförhållandetmellan parterna så pass starka privaträttsliga inslag attdet föreligger ett ömsesidigt förpliktande avtal.Bakgrunden till detta mål var att en förälder hadebegärt att få tillbaka erlagd daghemsavgift med hän-visning till att kommunen hade åsidosatt sina skyl-digheter i rättsförhållandet mellan parterna, bl.a. ge-nom att barnomsorgen äventyrat barnens hälsa pågrund av förekomst av mögel i lokalen. Domstolenslår därmed fast att det finns starka privaträttsligainslag inom ett så pass utpräglat offentligrättsligtområde som barnomsorgen får anses utgöra. Mendomen gäller ett enskilt fall, och jag vill därför intekommentera den mer än så.Man kan dock i detta sammanhang konstatera attavregleringen av olika marknader för den enskildehar lett till mer oklara gränser för vilka regler somgäller. Det har uppstått en gråzon mellan de tjänstersamhället tillhandahåller och vad som bjuds ut på enfri marknad. En gränsdragning mellan vad som äreller bör vara konsumenträttigheter och vad somfaller inom andra politiska områden, t.ex. socialpoli-tik, är därför ibland svår att göra för den enskilde.Regeringen har beslutat tillkalla en par-lamentarisk kommitté som skall göra en översyn avde konsumentpolitiska målen. I direktiven till kom-mittén tas bl.a. upp frågan om vilka rättigheter denenskilde har i sin roll som medborgare respektive somkonsument i olika sammanhang. Kommittén skallockså överväga vilka instanser man bör kunna vändasig till med eventuella klagomål och för att få infor-mation. Frågan om hur offentliga tjänsters säkerhet påbästa sätt kan regleras kan även diskuteras i dettasammanhang, och den tidigare nämnda domen kan dåanvändas som underlag.Anf. 164 ():Fru talman! Jag tackar för svaret, som jag ser sommycket positivt. Jag tror att det är första gången sedanjag kom till som jag tycker ett svar kanvara positivt. Den fortsatta debatten får väl utvisa omdet är så positivt som jag uppfattat det. Det är faktisktförsta gången som jag känner att det finns en öppningför att medborgarna skall ha samma skydd oavsett omtjänsten utförs inom den offentliga eller den privatasektorn och också för att man skall uppnå konkur-rensneutralitet mellan den privata och den offentligasektorn.Vi har haft många debatter om detta i kammaren.Vi har väckt motioner om detta från mode-rat håll. Vi tycker att det skall vara likvärdigt, att viskulle behöva en lag när det gäller de offentligatjänsterna. Det var alldeles vi fick en lag omde offentliga varorna. Jag har fått höra frånsocialdemokratiska företrädare att nej, en sådan lagbehövs inte. Det finns massor av speciallagstiftning,som statsrådet också räknade upp. Det visar sig att detinte täcker allt.Nu ser jag att det finns en öppning. Statsrådet sä-ger visserligen "inte " och att kanskekan den parlamentariska utredningen göra någonting.Om det nu verkar vara svårt att komma till skott inomEU är det ingenting som hindrar att lägger sigpå en miniminivå. Våra lagar går mycket längre änEU:s i många andra sammanhang. Vi behöver intevänta på EU. Det är det första jag tänker på.Om jag får ett besked om det lite diffusa, att ut-redningen kan titta på frågan, kan den här debattensnabbt ta slut. Är statsrådet beredd att ge ett tilläggs-direktiv där man säger att utredningen skall titta påfrågan? Om jag får svaret att statsrådet är beredd attgöra det, då är övrig debatt överflödig.Anf. 165 Statsrådet ():Fru talman! Jag skall ge ett klart svar på den frå-gan, och det är nej. Det skulle framstå som en över-loppsgärning att , när regeringen alldelesnyligen antagit direktiven till utredningen, lägga tilltilläggsdirektiv. Jag tycker inte heller att det finnsskäl att göra det.