prot · GM0998 · 1999-05-21 00:00:00 — Jag skall åter-komma och försöka se om vi inte kan göra en föränd-ring i lagstiftningen.Anf. 134 SKÅNBERG (kd):Herr talman! Först vill jag hälsa välkommen i debatten. Det är välkommet atthon har velat ta sig att vara med också i den härdebatten och också tillförtgoda synpunkter. Vi har debatterat sinse-mellan och inte i alla frågor haft samma uppfattning.Men här närmar vi oss en samsyn.Jag är tacksam för preciseringen när det gällerstatistik som gav här i talar-stolen. Bakgrunden är en debatt i Svenska Dagbladetdär inte hade funnit att några avde sena aborterna skett av annat än mycket gravamedicinska indikationer men där i själva verket 40 %hade utförts på helt friska . Det är vi överens omnu, och det är bra.Vi hade också en debatt i TV.Där kunde vi skiljas åt och säga att precis som jag inte tycker att man skall ha ab-orter under hela graviditeten, vill ha en överprövningav de sena aborterna och också vill ändra tidsgränser-na, någonting som också har kommit fram i den härdebatten. Då kan man väl säga att från höger tillvänster, om jag lite slarvigt får använda det uttrycket,råder det en samsyn om att det nu är dags att ändrapraxis.Det handlar inte, socialministern, om en lagänd-ring. Det behöver inte gå över bord, utandet är en praxisändring. Man definierar barn tidigareän vad som har skett och ger också att man inte får bevilja aborter senareän förslagsvis vecka 20 eller vecka 18, vilken avväg-ning man nu gör.Nu har jag naturligtvis förståelse för att socialmi-nistern vill invänta . Detvore konstigt annars. Men kan socialministern ha enåsikt om könsaborterna, trots att han inte vill ändranågon lag? Han säger att det offentliga intekan ställa upp på könsaborter. Då kanske man ocksåkan begära av den som har makt att ge en praxisänd-ring att han har en åsikt om de sena aborterna där detgår att rädda barnen som de aborteras.Jag efterlyser återigen att socialministern ger enindikation på att det faktiskt från det offentliga Sveri-ge, som han har möjlighet att uttolka, finns en samsynom att det aldrig får vara så barn som kunde räddasblir aborterade och kan överleva utanför kvinnanskropp. Professor emeritus , somtidigare har blivit citerad, har sagt att livsduglighetenberor på läkarens kompetens. har läkarnas kom-petens blivit mycket bättre. Den medicinska situatio-nen har förändrats. Därför måste också praxis föränd-ras.Anf. 135 ():Herr talman! Jag vill precisera det Skånbergsade. Jag är inte beredd till en ändring av 22-veckorsgränsen med mindre än att jag får underlagetfrån om hur det ser utoch vad man kan göra. Man måste veta vad man görmed dessa väldigt svåra fall.Vi har sådana här krockar. Vi har väldigt mycket iriksdagen diskuterat barnpornografi och dess relationtill tryckfriheten osv. Här har vi en annan diskussionom att hålla inne med information. Inom hälso- ochsjukvården har patienten rätt till full information omsitt tillstånd och autonomi i bestämmandet.Då kommer vi in på frågan om könsbestämning.Det är återigen en sådan krock. Det är väl också nå-gonting för att gå vidaremed. Jag är helt på socialministerns linje. Jag harsamma uppfattning om just den delen.När vi kommer in på abortfrågan är det väldigtviktigt att det par som beslutar sig för abort gör detmot bakgrund av en bra kunskapsbas. Om paret be-stämmer sig för att föda ett funktionshindrat barnmåste de veta vad det innebär för deras liv och lever-ne.Det är där jag kommer in på den debatt vi hadeförut. Hade vi det ideala samhället att föräldrarnaskulle kunna leva ett normalt liv med ett svårt funk-tionshindrat barn blir beslutet mycket lättare att ta änsom det är när livet ter sig väldigt tungt för dem.De behöver kämpa väldigt hårt för att få hjälp ochstöd för att klara vardagen, att kunna ställa upp försyskonen och kunna ha en bit privatliv.Därför länkar de här två debatterna ihop. Det gäl-ler debatten om hur vi sörjer för funktionshindrade,vår syn på funktionshinder och den debatt som vi harjust nu om aborterna.Anf. 136 ():Herr talman! Jag skall villig erkänna att jag kän-ner mig som lekman, och kanske extra mycket man idet här sammanhanget, när vi diskuterar sådana härmycket svåra och allvarliga saker. Jag har någragånger i livet mött problemställningen med kvinnorsom har haft bekymmer inte med flickaborter men välmen aborter. Det är sannerligen inga enkla problemoch ingenting som man skall ta lätt på.All information som läkaren har skall patientenockså få, sade socialministern . Detta instämdeBarbro i. Det må vara så. Men vi skallockså komma ihåg att det rör sig om ännu en individ,det ofödda barnet. Det kan inte tala för sig, kan integöra sin röst hörd och blir offret. Jag vill lägga tillden dimensionen.I sitt svar på själva interpellationen som socialmi-nistern läste talade han om att det inte är rimligt att enmajoritet av blivande föräldrar som inte missbrukaruppgiften skall undanhållas denna information därföratt ett fåtal individer använder uppgiften på ett otill-börligt sätt.Men uppenbarligen är det nu så, socialministern,att här talar som när det gäller flera andra av våraandra lagstiftningar solidariteten för att vi bör undan-hålla informationen intill den tid då den inte är an-vändbar i syftet att begå abort.Kan man inte tolka SIFO-undersökningen på detsättet, där två tredjedelar - dvs. en kvalificerad majo-ritet - av kvinnorna i åldrarna vill se ettstopp för detta? Jag tycker faktiskt det. Man kan ock-så se det som en fråga om solidaritet med det oföddabarnet. Tack för ordet.Anf. 137 Socialminister ():Herr talman! Det är tur att inte SIFO-undersökningar ligger till grund för alla beslut. Det ärlätt att ställa en fråga om s.k. flickaborter och själv-klart få en reaktion mot förekomsten. Vi är alla somhar deltagit i denna diskussion överens om att detta ärmoraliskt förkastligt.Men det är också alltför lätt att ställa frågor i opi-nionsundersökningar som inte problematiserar pro-blemställningen. Vi skulle börja ta ett steg som inne-bär att jag som har goda relationer, kanske vänskapli-ga relationer, med läkaren skulle kunna få informa-tion. Vi skulle kunna få ett system där man börjarmisstänka att somliga får veta och andra inte.Vi skulle börja bygga upp ett system som kan in-nebära att vi får en förtroendeklyfta mellan läkarenoch patienten. Läkaren har information som jag intehar rätt att få del av. Jag tycker att den grundläggandeprincipen att all kunskap som läkaren har om minkropp skall också jag kunna få ta del av. All kunskapsom läkaren har om det som jag bär skall jagockså kunna få ta del av.Vi får hitta andra metoder än att börja begränsatillgången till information för att förhindra s.k.flickaborter. Jag är alldeles övertygad om att vi kangöra det med andra redskap utan att för den skulltumma på principen om patientens rätt till informa-tion.Anf. 138 (m):Herr talman och herr statsråd! Information skallges, självklart, men det är fråga om tidpunkten. Urabortsynpunkt är ju könet irrelevant, och då kan deninformationen lätt sparas till efter vecka 25. Då bryterman inte på något sätt mot de principer som statsrådeti övrigt här ger uttryck för och som även går i linjemed vad har sagt. Det ställer jagockså upp på. Men jag tycker att vi kan vara överensom att abortera på grund av kön är förkastligt; alltsåär könsbestämning i sig irrelevant information, ochdärför kan den mycket väl sparas till efter vecka 25,därför att då är det ändå så att säga ett nytt läge. Jagtycker inte att det strider mot några konstiga princip-er, tvärtom. Statsrådet själv åberopar , men om frågan kommer dit så kän-ner jag mig rätt trygg, därför att där säger man attfosterdiagnostik för att utröna kön inte stämmer medvästerländska värderingar. Vad gäller västerländskaeller österländska värderingar har vi ju hört att ävenösterländska värderingar har kommit till uttryck ilagstiftningen; då borde också västerländska kunnagöra det i samhället, därför att det här är en moralisk-etisk fråga av stor dimension, och jag är förvånadöver att statsrådet försöker släta över det här.Anf. 139 SKÅNBERG (kd):Herr talman! hade naturligtvisen poäng när hon sade att vi måste se över hur det ärmed de allra senaste aborterna och de grövsta ochsvåraste handikappen. Hon har inte replikrätt i dennadebatt och kan därför inte svara på min fråga, men jagvill ändå slå fast att det måste finnas en sista tidpunktnär fostret bedöms som livsdugligt utanför kvinnanskropp och då inte en ansökan om abort kommer attbeviljas eller ens prövas, därför att det är för sent.Den distinktionen är väldigt viktig. Om ett fostersaknar hjärna, såsom har varit fallet, saknar det ocksålivsduglighet; därom råder det inget tvivel.Jag noterar att socialministern sorgfälligt undvikeratt ta ställning. Jag tycker att det är oroväckande,även om jag tror att det blir en god utveckling här,därför att vi redan har dröjt så . WHO slog fastoch rekommenderade medlemsstaterna detta för tio årsedan. Vi har dröjt på steget . Jag lyfte framden här frågan 1993. Det har gått alldeles för lång-samt. Det är inte tillständigt att läkare och annanpersonal skall behöva göra de här aborterna med barnsom företer livstecken. är det bråttom. Det är välatt detta förankras i , men detfinns ingen möjlighet att fördröja det här och dröjaytterligare så att månad läggs till månad. begär detoffentliga - företrätt av oss som är politiker -ett besked från regeringen. Vad vill man göra? Manhar makten att göra det, och då vill vi också ha ettklart och tydligt besked. Ministern har ett sista inlägg.Jag skulle hemskt gärna vilja att ministern åtminstoneangav riktningen.Anf. 140 Socialminister ():Herr talman! Jag har påpekat att jag inte avser attta ställning förrän jag har fått ta del av Medicinsk-etiska rådets resonemang. Jag tror att det är viktigt attvi i sådana här allvarliga frågor är en smula eftertänk-samma. Vi kan inte låta en SIFO-undersökning ellerandra opinionsundersökningar bestämma vår hållningi allvarliga moraliska och etiska frågor. Det är också idet här fallet så att vi har ett medicinsk-etiskt råd somjust har till uppgift att pröva de etiska frågorna, ochdet finns anledning att ta del av detta material innanvi tar ställning. I alla fall menar jag att jag för min delvill se materialet innan jag ger besked.Överläggningen var härmed avslutad.22 § Svar på interpellation 1998/99:253 omvård i livets slutskedeAnf. 141 Socialminister ():Herr talman! har frågat migvilka åtgärder regeringen avser att vidta för att denvård och omsorg som kännetecknar hospis skall ingåsom en naturlig del i den offentliga hälso- och sjuk-vården. frågar dessutom vilkaåtgärder regeringen avser att vidta för att möjlighe-terna till hospisvård i hemmet byggs ut.Jag delar mening att det äroerhört viktigt att vården och omsorgen om gamlaoch sjuka i livets slutskede fungerar väl och att dettyvärr är alltför många som vid livets slut får varaensamma med sin ångest och smärta.En god palliativ vård är en förutsättning för attkunna ge livskvalitet i livets slutskede. Den sistatiden i livet kan te sig väldigt olika beroende påvar den enskilde befinner sig. Det kan vara stor skill-nad på att vårdas på ett stort sjukhus eller inom t.ex.hospisverksamhet. Trots att vården i livets slutskedehar förbättrats så återstår fortfarande mycket att läraoch göra.Mot bakgrund av det behov av ökad kunskap omhur vården i livets slutskede ter sig och hur den kanutvecklas tillsatte regeringen enkommitté med uppgift att överväga och lämna förslagtill hur man kan förbättra livskvaliteten för dem somär svårt sjuka och döende samt för deras familjer ochnärstående. Kommittén skall bl.a. kartlägga och ana-lysera hur människors liv gestaltar sig i slutskedet,var de tillbringar sin sista tid och vilken vård de får.Kommittén skall vidare överväga och lämna förslagtill hur god vård och symtomlindring skall kommadem till del som har behov av det samt beskriva detpågående utvecklingsarbetet som rör vården i livetsslutskede och om möjligt dra generella slutsatser vadavser den framtida vården.I kommitténs arbete ingår bl.a. att kartlägga hos-pisvårdens omfattning och innehåll samt att se påhospisvård i kombination med hemsjukvård. När nyavårdformer som hemsjukvård och hospisavdelningarbyggs ut måste samarbetet mellan dessa och exem-pelvis kliniker på akutsjukhus, långvårdskliniker ochsärskilda boendeformer utvecklas. Hur detta samar-bete kan organiseras skall också belysas av kommit-tén. Kommittén skall redovisa sitt uppdrag för rege-ringen . Jag vill av-vakta resultatet av utredningen innan jag tar ställningi frågan.Anf. 142 ():Herr talman! Jag ber att få tacka för svaret, som ärdet första av de tre svar på interpellationer som jagskall få i dag.Enligt min utgångspunkt är livet en fantastisk gå-va, och när det är som bäst är det möda och kanskefåfängt arbete. Saker och ting inträffar i våra livsolika skeden med eller utan vår medverkan. Inget livär ju likt någon annans, men ett par saker har vi åt-minstone gemensamt, nämligen att vi föds och att vidör. Genom att vi är unika varelser och har gått ige-nom olika processer och skeden i våra liv möter viockså livets slutskede på många olika sätt: en del medångest, andra med ro och trygghet.Sammanfattningsvis har den senaste tidens sjuk-vårdsdebatt visat på de stora problem och utmaningarsom den svenska hälso- och sjukvården mött under1990-talet. Den ekonomiska krisen i ledde kraftig press mot all offentlig verksamhet, ochbesparingarna har slagit hårt mot vården. Sedan 1990har personalstyrkan reducerats , och antaletvårdplatser har halverats. Den medicinska omvårdna-den har kommit i kläm och fått känna av reduceringarsom har gjort att många patienter känner stor oro.Den hårt pressade personalen börjar svikta. Många avde mest erfarna slutar, och nyrekryteringen till vår-dyrkena är inte tillfredsställande.I denna otillfredsställande sjukvård finns det ock-så människor som vårdas i livets slutskede. Jag anser att en människa i livets slutskedeskall ha den självklara rätten att få bli bemött ochbehandlad som den värdefulla människa hon är ändaintill livets slut. För ett land som i olika sammanhangarbetar för mänskliga rättigheter, jämställdhet ochdemokrati borde det vara självklart att ingen männi-ska skall behöva dö ensam därför att det inte finnspersonal eller för att det inte finns kunskap om hur enmänniska vid livets slut skall bemötas, vilka behovhon har, hur man lyssnar på en svårt sjuk människam.m.Herr talman! Som jag ser det är hospisverksam-heten en viktig del i sjukvården. Jag tycker att det ärbra att regeringen har tillsatt en kommitté med bl.a.uppdrag att överväga och lämna förslag till hur mankan förbättra livskvaliteten för dem som är svårt sjukaoch döende, deras familjer och närstående. Kommit-tén skall också beskriva det pågående utvecklingsar-betet och finna samarbetsformer i och mellan kom-muner och landsting som rör vården i livets slutskedeoch försöka dra slutsatser när det gäller den framtidavården. Men en sådan kommitté ger på samma gångregeringen alibi att , i väntan på kommitténs för-slag, ligga lågt och avvaktande. kan detpågående arbetet med personalindragningar och denegativa konsekvenserna av den bristande samverkansom tyvärr finns fortgå för en stor del av äldrevårdenoch människor fortfarande dö i korridorer och skölj-rum.Delar socialministern min uppfattning på denpunkten, att det är bråttom att komma till skott när detgäller att förbättra vården i livets slutskede? Visst harkommuner och landsting ett stort ansvar för det vikallar vård i livets slutskede, men det är ändå rege-ringen som har uppdrag att övervaka atthälso- och sjukvården bedrivs på ett sådant sätt attmänniskor inte lider på grund av personalbrist ochokunskap.Erfarenheterna av hur vård i livets slutskede kanbedrivas på ett värdigt sätt finns inomt.ex. hopspisverksamheten, och den är en vårdformsom utvecklas för svårt sjuka och döende människor.Jag vet att det på många sjukhus i be-drivs en integrerad hospisverksamhet. Där kan detfinnas erfarenheter av och kunskaper om hur god vårdkan bedrivas. Såvitt jag kan förstå kan de erfarenhe-terna och de kunskaperna överföras gene-rellt till den allmänna sjukvården.Håller socialministern med mig om det som jaghar sagt nu?Anf. 143 Socialminister ():Herr talman! Jag tror att hållermed mig om att vi har ett bra system i ochregeringen som låter komplicerade frågor bli föremålför utredningar. Jag tror att det är bra att den här ut-redningen finns, och jag förväntar mig mycket avdess rapport.En helt annan sak är hur vi hanterar sjukvårdensproblem. Den proposition som regeringen lade ,dvs. vårpropositionen om ekonomin, innebär att vifr.o.m. och flyttar över 17 miljarderkronor från statskassan till kommuner och landsting, iallt väsentligt för att öka möjligheterna att anställamer människor i sjukvården och förstärka äldreom-sorgen.Det här arbetet pågår, och det kommer förmodli-gen att krävas ytterligare resurser för att vi skall mötamänniskors framtida krav på en god hälso- och sjuk-vård. Men jag måste säga att vi i det arbetet inte harhaft mycket hjälp av när det gälleratt hitta finansiering för de här förslagen. Vi hadehäromdagen en votering om läkemedelskostnaderna,och genom det beslutet har vi kunnat öka statens stödtill landsting och kommuner med 1,3 miljarder. Bak-om det beslutet ställde inte upp.Anf. 144 ():Herr talman! Jag får tacka för det här inlägget avsocialministern. När en fråga börjar bränna är detklart att det alltid finns någonting annat som man kanta till, och då handlar det mycket om pengar. Men jagskulle vilja påstå att när det handlar om att hjälpamänniskor med vården i livets slutskede handlar detinte bara om pengar. Det handlar också om en annanmänniskosyn. Det handlar om att bemöta människorutifrån den ståndpunkt och den situation där honbefinner sig. Det handlar om ett annat sätt att arbeta.Det handlar om ett annat sätt att ta tag i människorsproblem inom hälso- och sjukvården. Det handlar omen annan kultursyn än den som finns inom sjuk-vården. Det handlar om medmänsklighet och männi-skovärde.Den hospisverksamhet som jag nämner i min in-terpellation är på gång i , t.ex. på Erstasjukhus här i . Där finns en stor kunskapatt hämta från många års erfarenheter. Jag kan re-kommendera ett besök där. Vad jag har sett och vadjag kan förstå är att man där bedriver en mycket finverksamhet, som bygger på medmänsklighet ochmänniskors behov när livet börjar ta slut.Hospisverksamheten kan också utvidgas och bliett alternativ och ett komplement i dagens sjukvård.Många önskar också vårda den sjuke hemma men ärförhindrade bl.a. på grund av vårdtyngden och kanskeockså den ekonomiska situationen. Det finns i dagalltför många människor som är ensamma med sinångest och sin smärta när livets slut närmar sig, ochdet skall de inte behöva vara. Här skulle den näravården kunna ha en stor uppgift och kanske vara enutgångspunkt i uppbyggandet av hospisverksamheteller vård i livets slutskede. I den nära vården ser jagde mindre sjukhusen som en kärna, med en utbyggdverksamhet runtomkring.Det finns också andra exempel. Katarina-Sofiasocialdistrikt utformade ett speciellt måldokument förvård i livets slutskede . Huvudmålet är skall ge de svårt sjuka en individuellt anpassadvård, aktiv smärtlindring och en värdig död. Det ärväl det som man tycker att man skulle kunna ge män-niskor.Visst vet jag om det system som finns i regeringenoch med att grunda sina beslut på utred-ningar och kommittéers utredningar, men ibland tarutredningarna väldigt . Många saker hinnerhända , och många beslut skjuts ocksåöver till dessa utredningar som kanske skulle kunnafattas i ett annat sammanhang.Överläggningen var härmed avslutad.23 § Svar på interpellation 1998/99:254 omkvinnomisshandelAnf. 145 Socialminister ():Herr talman! har frågat migvilka åtgärder regeringen avser att vidta för att mins-ka kvinnomisshandeln och hur regeringen avser attsamarbeta med frivilliga organisationer för att före-bygga och minska kvinnomisshandeln.Margareta fråga berör ett stort problem,och regeringen har genom kvinnofridsreformen mar-kerat att det krävs ett samlat åtgärdsprogram mot våldmot kvinnor. Kvinnofridsreformen omfattar ju, förut-om lagstiftning, en mängd åtgärder för att förebyggavåld mot kvinnor och för att utsatta kvinnor skall fåett bättre bemötande. Det är angeläget att samhälletssamlade insatser i större utsträckning än vad somtidigare varit fallet tas i anspråk för att förebygga ochbeivra våldsbrott mot kvinnor. Det krävs också sam-lade insatser för att skydda, stödja och hjälpa kvinnorsom utsatts för eller riskerar att utsättas för våld.För att underlätta ett sådant arbete har regeringenutfärdat myndighetsgemensamma uppdrag i dessafrågor. Uppdragen gäller bl.a. åklagar- och polismyn-digheter, , , och länsstyrelserna. De haralla fått i uppdrag bl.a. att öka ansträngningarna föratt förebygga våld mot kvinnor, att utarbeta åt-gärdsprogram eller policydokument för sitt eget ar-bete med dessa frågor och att samverka med varandraoch med berörda frivilligorganisationer. Myndighe-terna skall regelbundet redovisa sina insatser till rege-ringen. De gemensamma uppdragen skall redovisasför första gången , och de skallgälla t.o.m. . Vissa myndigheter har också fåttsärskilda uppdrag.När det gäller de polisiära insatserna vill jag hän-visa till det svar justitieminister gavden på en interpellation från kvinnomisshandel. Jag koncentrerar mig i ställetpå insatser som rör det sociala området, där ju kom-munerna har ett stort ansvar för att ge stöd till vålds-utsatta kvinnor. infördes en ny be-stämmelse i socialtjänstlagen som innebär att social-nämnden fått sitt ansvar förtydligat när det gällerkvinnor som är eller har varit utsatta för våld ellerandra övergrepp i hemmet. En viktig uppgift är att gekvinnan stöd och hjälp att förändra sin situation.Regeringen har givit i uppdrag attutfärda allmänna råd för arbete medanledning av den nya bestämmelsen. Socialstyrelsenskall också följa upp och till regeringen redovisakonsekvenserna av denna ändring i socialtjänstlagen.Socialstyrelsen skall också leda ett utvecklings-samarbete i frågor om prostitution och våld mot kvin-nor. Arbetet skall syfta till att främja kompetensupp-byggnad och metodutveckling inom socialtjänstenoch hälso- och sjukvården. I uppdraget ingår också attinitiera och stödja samverkansprojekt, sprida infor-mation och följa den internationella utvecklingen. Fördetta uppdrag har fått 5 miljoner kro-nor som ett engångsbelopp . Där-efter skall frågorna införlivas i ordi-narie arbete.När det gäller den andra frågan, som rör frivilli-gorganisationernas arbete, vill jag säga att behovet avinsatser för att stödja och hjälpa utsatta kvinnor äromfattande och att alla aktörers engagemang behövs idetta arbete. Frivilligorganisationerna gör ett utomor-dentligt viktigt arbete, och jag vill särskilt lyfta framden storartade insats som kvinnojourerna ochbrottsofferjourerna gör.Regeringen har avsatt ca 5 miljonerkronor i årligt bidrag till organisationer som motver-kar våld mot kvinnor. utökades stödetmed ytterligare . Dennautökade satsning innebär dock inte, enligt regeringensuppfattning, att kommunernas engagemang skallminska, utan stödet till de lokala kvinnojourerna böräven i fortsättningen i första hand ses som en frågaför kommunen. Det är, enligt regeringens mening,viktigt att bidragen från stat och kommun inte ärförenade med villkor. Därutöver får en rad kvinnojou-rer även projektbidrag ur Brottsofferfonden.Jag vill avslutningsvis betona vikten av att arbetetmot våld mot kvinnor ges en hög prioritet. De offent-liga insatserna är då avgörande, men frivilliginsatser-na har självfallet också en viktig uppgift att fylla.Anf. 146 ():Herr talman! Jag ber att få tacka socialministernför det här svaret också.Frågan om kvinnomisshandel är speciellt aktuelljust nu med anledning av Operation kvinnofrids an-nonskampanj om just kvinnofrid och våldet motkvinnor. Det är en kampanj som man kan se över helaStockholm och säkert också på andra orter i landet.Sett med mina ögon är kvinnomisshandel enmycket förnedrande verksamhet.