prop · GM0374 · 1999-01-01 00:00:00 — Natotoppmötet i och i torde emellertid utgöra viktiga steg i den fortsatta processen. Det förtjänar att påpekas i sammanhanget att såväl som besitter en ansenlig militär interventionsförmåga och därtill målmedvetet ökar satsningarna ytterligare på insatsförband med hög beredskap. 4.2.4 Nato och dess reformering och utvidgning Efter det slut och sedan hotet om ett ödeläggande storkrig i i allt väsentligt försvunnit har Nato kommit att genomgå stora förändringar. Natos omvandlingsprocess omfattar fyra sammanhängande områden: utvidgningen, Rysslandsrelationen, den europeiska säkerhets- och försvarsidentiteten samt den inre reformeringen. Till de inre reformerna hör hela Natos omstrukturering i riktning från de traditionella territorialförsvarsuppgifterna mot att leda och genomföra krishanteringsinsatser. Därigenom har Nato kommit att etablera sig som den centrala aktören för större militära krishanteringsoperationer på den europeiska kontinenten. Natotoppmötet i blir det första med , och som fullvärdiga Natomedlemmar. En viktig punkt på toppmötets dagordning blir antagandet av Natos nya strategiska grundsyn. Nato har i sin förändringsprocess bl.a. att beakta en fördröjd återintegrering av i Natos militära samarbete, krympande försvarsanslag bland nuvarande medlemsländer och starkt begränsade ekonomiska resurser hos de tre nya medlemsländerna. Vidare, och mera fundamentalt, är den tveksamhet som flera Natoländer känner inför en fortsatt utvidgningsprocess, eller i vart fall inför hur snart nästa omgång kan eller bör inledas och med vilka länder. Detta medför en fortsatt osäkerhet, inte minst med hänsyn till motstånd till en fortsatt utvidgningsprocess, men även inför vad vissa Natoländer anser vara risken att alliansens sammanhållning och effektivitet äventyras, om Nato utvidgas ytterligare. I kommunikén från slås dock fast att Nato förblir öppet för alla demokratiska stater i . Inget land utesluts på förhand på grund av sitt geografiska läge. Medlemskapet måste dock tjäna Natos politiska och strategiska intressen samt bidra till hela säkerhet. Det bör ligga i intresse att medverka till europeiska säkerhetslösningar som begränsar behovet av egen rustning och kan underlätta sådant samarbete med väst som främjar reformarbete. Ett som koncentrerar sig på att utforma sina militära resurser för krishantering och som tillsammans med och alltmer inriktar Nato mot ett brett säkerhetssamarbete i hela bör ligga i linje med ryska nationella intressen. Erfarenheterna från Bosnien och implementeringen av har påskyndat reformeringen av Nato och klarare definierat de roller som olika säkerhetsorganisationer kan och bör spela i internationell krishantering. Utvecklingen i Bosnien har även visat behovet av att EU kan uppträda som en enad och stark aktör men också tydliggjort EU:s begränsningar . Den har demonstrerat behovet av Natos krishanteringsförmåga för säkerhet och vikten av amerikansk närvaro. Betydelsen av en fungerande samordning mellan civila och militära resurser är ytterligare en viktig erfarenhet. 4.2.5 Det utvidgade samarbetet i Partnerskap för fred (PFF) Samarbetet inom Partnerskap för fred (PFF) utgör ett viktigt politiskt och militärt instrument för samverkan mellan Nato och länder utanför Nato. Detta samarbete inleddes . PFF-samarbetet syftar till att utveckla den internationella krishanteringsförmågan och att skapa allmänt förtroende. För de länder som strävar efter Natomedlemskap utgör samarbetet inom PFF också i praktiken ett slags förberedelse för medlemskap. Förutom att PFF- ländernas försvarsplaneringsprocess för krishantering (Planning and Review Process, PARP) har gjorts mer omfattande har PFF-övningarna successivt gjorts mer komplexa. De omfattar nu alla slags fredsfrämjande moment och samverkan mellan samtliga försvarsgrenar. För länderna i spelar PFF-samarbetet en viktig förtroende- och säkerhetsskapande roll länderna emellan. I det sammanhanget är det särskilt viktigt att stärka de baltiska ländernas förmåga att delta och att uppmuntra ryskt deltagande i PFF-samarbetet. har gjort en rad särskilda ansträngningar i detta syfte. Principer för planering och ledning av fredsfrämjande operationer utvecklas inom ramen för det fördjupade PFF-samarbetet. Det är väsentligt att länder som deltar i fredsfrämjande insatser får bättre möjligheter att tidigt medverka i och påverka planering och ledning av en insats både i dess praktiska och operativa del. Det är tillfredsställande att detta nu sker genom att partnerländer i ökad utsträckning får delta med personal i relevanta staber och enheter. Det är också värdefullt att åtgärder för att påskynda långsiktig och operativ planering genom inventering av tillgängliga styrkor och resurser håller på att genomföras inom Nato/PFF, VEU och FN. Av stor vikt är också att former och resurser för internationell krishantering är under utveckling, exempelvis genom Natos nya flexibla lednings- och kommandostruktur benämnd Combined Joint Task Force (CJTF). Många länder lägger ökad vikt vid att kunna använda nationella styrkor med hög beredskap för flera slags uppgifter eller uppsätta nya styrkor för internationella insatser. Ett stort antal länder samarbetar i ökande grad med syfte att sätta upp gemensamma styrkor och att förbättra möjligheterna att snabbt kunna sätta in dessa. 4.2.6 () I det nya samarbete som växt fram i sedan Nato lanserade Partnerskap för fred (PFF) är (), som bildades , avsett att spela en dubbel roll. Den ena rollen är som forum för politiska konsultationer och den andra som ram för praktiskt samarbete mellan Nato- och partnerländer. EAPR är ingen organisation i formell mening. Dess struktur är uppbyggd kring Natos struktur och däri ligger också dess säkerhetspolitiska mervärde. Huvuddelen av det praktiska samarbetet bedrivs inom PFF. En viktig målsättning med EAPR är att göra partnersamarbetet mer operativt. Det är viktigt att varje land självt kan välja omfattning och djup på sitt engagemang i partnersamarbetet så att förutsättningar skapas för att länder med vitt skilda intressen skall kunna delta. sätter just dessa skilda intressen och ambitionsnivåer gränser för EAPR:s utvecklingsmöjligheter. En annan begränsning utgörs av Natoländernas behov av att slå vakt om alliansens särställning och integritet. 4.2.7 Västeuropeiska unionen (VEU) Västeuropeiska unionen (VEU) är teoretiskt sett redo att ta på sig relativt omfattande krishanteringsinsatser. Organisationens förmåga att agera har dock hämmats av medlemsländernas syn på europeisk försvars- och säkerhetspolitik, och främst i synen på roll i inom dessa områden. Det är ett grundläggande europeiskt intresse att den transatlantiska länken förblir stark. Inför konkreta kriser har européernas strävan att involvera på den europeiska kontinenten lett till att rent europeiska militära insatser genom VEU inte har aktualiserats. finns bland européerna en medvetenhet om att de kommer att behöva ta större ansvar för att hantera kriser i . Även om utvecklingen inom Nato/PFF och VEU har stått i fokus för dessa diskussioner har, som redogjorts för i tidigare avsnitt, debatten nu intensifierats bland EU:s medlemsländer om unionens roll härvidlag. Förutom den politiska kopplingen till EU har VEU en stark militär koppling till Nato. Nato har beslutat att VEU skall kunna använda sig av Nato-resurser för att genomföra insatser. I första hand handlar det om att VEU skall kunna utnyttja Natos ledningsstrukturer, men även resurser för operativ och långsiktig planering. jämte några andra länder är observatörer i VEU. Observatörsländerna har inbjudits att delta i den långsiktiga försvarsplaneringen av VEU-ledda operationer. Det inflytande som observatörsländerna har uppnått i VEU är en viktig faktor att beakta om VEU:s uppgifter skulle komma att tas över av andra organisationer, vilket är ett av de alternativ som har varit uppe för diskussion . 4.2.8 Konventionell rustningskontroll i Den europeiska rustningskontrollen har fortfarande en omistlig roll som stabiliserande faktor i den pågående omvälvningen av den europeiska säkerhetspolitiska strukturen. Det är också svårt att tänka sig en europeisk säkerhetsordning som inte vilar bl.a. på ett stabilt system av rustningskontrollåtgärder. Wiendokumentet antogs och reviderades . Det utgör, tillsammans med Uppförandekoden om politiska och militära aspekter på säkerhet och avtalet om konventionella styrkor i (), kärnan i detta system. Wiendokumentet och kompletterar varandra. ger betydande öppenhet om, och begränsning av, innehavet av vissa kategorier av vapen. Wiendokumentet är bredare och mer samarbetsinriktat. Särskilt viktig är öppenheten om militär övningsverksamhet. Åtgärder som syftar till öppenhet (verifikation m.m.) har relativt sett ökat i betydelse i förhållande till kvantitativa begränsningar. Betydande nedskärningar av militära styrkor har gjorts . Även om inte är avtalsslutande part i , har detta avtal betydelse för säkerhet genom de militära begränsningar och den öppenhet som avtalet föreskriver också vad gäller närområde. Wiendokumentet bygger på att länderna ger information om förband (inklusive organisation och materiel) och deras aktiviteter samt om försvarsplanering. Dessutom begränsas möjligheterna att genomföra mycket stora övningar. pågår ett arbete med att uppdatera Wiendokumentet. Det reviderade dokumentet kommer sannolikt att antas vid . undertecknades av Natos och medlemsländer . Avtalet begränsar respektive ländergrupps innehav av fem kategorier av tung materiel: stridsvagnar, pansrade stridsfordon, artilleri, stridsflygplan och attackhelikoptrar (s.k. TLE, ). Över 50 000 enheter TLE har förstörts. I samband med Natoutvidgningen blev behovet att anpassa avtalet till det nya säkerhetspolitiska läget i akut. Avtalets nuvarande struktur med två ländergrupper blir obsolet när tre länder "byter sida" från östgruppen (f.d. ) till västgruppen, Nato. kräver att den s.k. flankregimen, som begränsar möjligheter att hålla materiel i nordväst och i syd, avskaffas. Natoländerna kräver flexibilitet för att vid behov kunna stationera Natotrupp i de nya medlemsländerna, något som motsätter sig. Det är ett viktigt svenskt intresse att substansen i den nuvarande flankregimen bevaras i det modifierade avtalet. Det nya avtalet kommer att innehålla en klausul för att möjliggöra anslutning av nya stater. Open är ett juridiskt bindande avtal med karaktären av förtroende- och säkerhetsskapande åtgärd. Det ger medlemsstaterna rätt att genomföra spaningsflygningar över varandras territorier. Avtalet har inte trätt i kraft då , och ännu inte ratificerat det. Trots detta pågår en omfattande verksamhet i avtalets anda. är observatör, men har möjlighet att söka tillträde till Open Skies från det att avtalet trätt i kraft. Vid en bedömning av rustningskontrollens militärstrategiska betydelse måste den militärtekniska och operativa utvecklingen beaktas. Befintliga överenskommelser utgår operativa förhållanden där storskaliga operationer i utgjorde en väsentlig del av hotbilden. Utvecklingen mot allt större betoning av förbandens kvalitet i förhållande till kvantitet, rörlighet, informationskrigföring, vapensystemens väsentligt ökade precision m.m. riskerar att göra dagens överenskommelser successivt mindre relevanta. Den säkerhetspolitiska situationen är också betydligt mer mångfacetterad. 4.3 Nationella intressen har präglats av fortsatta förhandlingar om den framtida säkerhetsstrukturen i . Även om internationella institutioner och organisationer har en viss oberoende påverkan, så är det främst enskilda staters nationella intressen som avgör den säkerhetspolitiska utvecklingen. I det följande redovisas i huvudsak ländernas nationella intressen. 4.3.1 är den enda staten med globala intressen och med resurser att hävda dessa och är därmed den enda supermakten i världen. sedan det början upplever man från amerikanskt håll inte längre något hot mot det egna landets existens. uppmärksammas alltjämt starkt i den amerikanska utrikespolitiken men betraktas i realiteten ej längre som ett militärt hot, trots den kvarvarande strategiska kärnvapenförmågan. Inte heller det kärnvapenbeväpnade betraktas som ett direkt hot mot , även om i och för sig har kapacitet att nå det amerikanska fastlandet med kärnvapen och även om dess utveckling reser frågetecken. Bägge länderna förväntas emellertid försöka minska amerikanskt inflytande i de egna intressesfärerna. Vare sig eller avskrivs dock helt som potentiella hot , vilket motiverar bibehållen amerikansk förmåga att möta större utmaningar från dessa länder. Den amerikanska hotbilden beskrivs numera framförallt i termer av regional instabilitet, där vissa makter hotar och dess allierades politiska, ekonomiska och militära intressen. Stabila relationer med utgör alltjämt en av hörnstenarna i amerikansk utrikespolitik. söker inte bara bredda och fördjupa de bilaterala relationerna med utan har också bistått landet i dess ekonomiska reformprogram och strävan att integreras i världsekonomin. Därtill är det främst som varit pådrivande vad gäller ett utökat samarbete mellan och . Man ser dock på den senaste tidens utveckling i med tilltagande oro. utmålas som kanske allra största framtida säkerhetspolitiska utmaning. relationer med har överlag förbättrats under president andra mandatperiod och är bättre än någonsin sedan massakern på . Två frågor har särskilt orsakat spänning, nämligen den ansträngda relationen mellan och och de nya riktlinjer för säkerhet som avtalade med . Relationerna med torde i ökad utsträckning präglas av de problem och möjligheter som är förknippade med allt större tyngd i världsekonomin. Hotbilden omfattar således inte längre i första hand en global supermaktskonfrontation, men ej heller enbart nya s.k. lågnivåhot. Den militära komponenten i hotbilden finns i högsta grad kvar. Ytterst handlar det både om hur man skall hantera stater som t.ex. , , och och om de intressekonflikter som även fortsättningsvis kan uppstå med stormakterna och . Nato torde förbli främsta instrument för politiskt inflytande i och för möjligheterna att främja säkerheten och stabiliteten på hela den europeiska kontinenten och i . Ett politiskt stabilt och ekonomiskt starkt gagnar naturligtvis också omfattande ekonomiska intressen på kontinenten. Till detta kommer Natos stora betydelse för mot bakgrund av dess omfattande ekonomiska, politiska och militära intressen också i . Denna region hör fortsatt till världens säkerhetspolitiskt mest känsliga områden genom sina djupa och komplexa motsättningar, oljetillgångar, utsatta läge och fortgående kvalitativa och kvantitativa militära upprustning. För liksom för utgör Nato, under amerikanskt ledarskap, kärnan och motorn i det transatlantiska säkerhetssamarbetet. Nato utgör också ett effektivt hinder mot en renationalisering av försvar och den yttersta garanten för säkerhet och stabilitet på den europeiska kontinenten. På lång sikt är det av flera skäl inte uteslutet att säkerhetspolitiska engagemang i minskar. Ett möjligt problem är att och de europeiska Natomedlemmarna kommer att ha olika syn på hur en allvarligare framtida kris eller konflikt bör hanteras. kan också komma att engageras av konflikter i andra delar av världen. fortsätter att anpassa sin försvarsmakt till den nya situation som råder efter det slut. Ambitionen är att kunna utföra alla slags operationer från kollektivt försvar till fredsbevarande insatser. Konkret innebär detta att tillsammans med sina allierade skall ha förmåga att utkämpa två större regionala konflikter nästan . Traditionella militära uppgifter står i centrum även om krishantering tillmäts ökad vikt. har senare hälft genomfört betydande neddragningar av sitt militära försvar, i minskade anslag. I fråga om stående styrkor innebär detta en minskning från 2,2 miljoner man till omkring 1,4 miljoner. Av dessa är drygt 200 000 stationerade utomlands, varav ungefär hälften i (och ) och hälften i och . På kärnvapensidan har neddragningen varit ännu mer långtgående. Innebörden av den samlade neddragningen är dock att man väsentligen har behållit en bantad, om än modernare, version av den försvarsstruktur som byggdes upp under det . President presenterade ett förslag om att öka försvarsutgifterna med ca vilket, förutsatt att det godkänns av Kongressen, skulle bli den första substantiella ökningen av försvarsutgifterna . Till bilden skall också läggas mycket starka militärteknologiska försteg som gör sig gällande särskilt i fråga om tillämpningen av informationsteknik på krigföring. Det är denna utveckling, vanligen sammanfattad i beteckningen Revolution in Military Affairs (RMA), som mer än något annat driver utformningen av det amerikanska försvaret . Amerikansk militär överlägsenhet torde komma att bestå . Tendensen i amerikanskt militärt tänkande är att betona de konventionella stridskrafterna som militärt instrument framför massförstörelsevapen, även om kärnvapen behåller sin betydelse för avskräckning och som yttersta garant. Detta hänger samman med den stora amerikanska konventionella överlägsenheten och den numera stora förstörelsekapaciteten och precisionen också hos dessa vapen. sårbarhet gentemot massförstörelsevapen gör att man ger ökad prioritet åt att förhindra spridningen av dessa vapen. Hit hör också ett allt större intresse för missilförsvar. I ett framtida läge kan inte uteslutas att har färre styrkor men en ökad förmåga att agera militärt på stora avstånd och att en sådan utveckling i kombination med budgethänsyn leder till nedskärningar av amerikansk trupp utomlands. 4.3.2 Den senaste tidens politiska och ekonomiska utveckling i har blottlagt och tydliggjort en rad grundläggande och svårlösta problem i den redan mycket svåra omdaningsprocess som genomgår. Osäkerheten kvarstår om inrikespolitiska utveckling och de konsekvenser den kan föra med sig för landets relationer till omvärlden. Den ekonomiska krisen fortsätter att fördjupas. Krisen beror på ett flertal orsaker såsom grundläggande svagheter och strukturfel i ekonomiska och politiska system, åratal av svag finanspolitik, maktkamp mellan olika politiska och finansiella intressegrupper samt yttre omvärldsfaktorer (Asienkrisen och låga olje- och råvarupriser). Det faktum att till följd av krisen har blivit en fattigare stat gör att ekonomiska frågor och exportfrämjandet (sannolikt främst av råvaror och krigsmateriel) kan förväntas få ökad vikt i landets förbindelser med omvärlden. Tvånget att söka omförhandling av utlandsskulden och behovet av fortsatt internationellt kapitalflöde till talar för att landet måste fortsätta samarbetet med de internationella finansiella institutionerna och beakta deras villkor. beroende av exportinkomster från olja, gas och andra råvaror kommer sannolikt att öka än mer. Det är för stabilitet och säkerhet i , och världen av stor betydelse att den ryska politiska och ekonomiska reformprocessen kan fortsätta. Den senaste utvecklingen visar dock att detta är en långvarig och komplicerad process. Den ryska demokratin, marknadsekonomin och rättsstaten kommer att ta att bygga upp som det förblir nödvändigt att fortsätter att inordnas i det euro-atlantiska säkerhetssamarbetet. Det är av synnerlig vikt att denna process får ett starkt stöd från omvärlden, även om möjligheterna att påverka den i många fall är begränsade. Vad gäller utrikes- och säkerhetspolitiken eftersträvar goda kontakter med väst, men bilden innehåller också inslag av en mer utpräglad rysk intressepolitik. De senare har bl.a. tagit sig uttryck i anspråk på en särställning för i det egna närområdet, tal om ansvar för ryskspråkiga i utlandet, krav på en ökad roll i europeisk politik samt motstånd mot utvidgningen av Nato. Även om fokuseringen vid relationen till kvarstår har lagt en viss ökad tonvikt på relationen till och EU, möjligen för att motverka det amerikanska inflytandet. har också i ökad utsträckning betonat vikten av förbindelserna med flera länder i . Den inrikespolitiska krisen i har inte på något avgörande sätt påverkat huvudlinjen i förhållande och samarbete till väst. Det är dock i detta sammanhang värt att notera att har visat en tilltagande obenägenhet att stödja västliga initiativ i . Det är tydligt att det i finns en önskan att bibehålla inflytande i närområdet, i första hand i de tidigare , "det nära utlandet". har vid upprepade tillfällen markerat att man anser sig ha särskilda intressen också i de baltiska länderna. I analysen av förhållande till sina grannar är det viktigt att notera de inrikespolitiska drivkrafternas betydelse. Det har inte varit möjligt för någon ledande rysk politiker att mobilisera revanschistiska stämningar hos det ryska folket, vars energi och intresse ägnas åt att klara den hårda vardagen. Dock kan man notera att enskilda politiker i sina ambitioner att bygga upp sin position inför de kommande presidentvalen använt nationalistisk retorik gentemot, i första hand, och de baltiska staterna. Hur Natos utvidgningsprocess utvärderas i och påverkar landets strategiska utgångspunkter kommer att bero såväl på den inrikespolitiska utvecklingen som på hur samarbetet med och Nato utvecklas. Från rysk sida motsätter man sig en fortsatt utvidgning av Nato, i synnerhet om den skulle inkludera de baltiska staterna och . har dock tvingats att acceptera , och inträde i Nato. Arbetet i , där och Nato kunnat diskutera frågor av gemensamt intresse, har gett blandat resultat. Europeiska unionen betraktas från rysk sida främst som en handelspolitisk sammanslutning och som sådan av stor betydelse. välkomnar , och man ser positivt på medlemskap för de baltiska länderna. Samarbetet inom Oberoende staters samvälde (OSS) är ett viktigt forum för möjlighet till inflytande i de forna . Det är främst de infrastrukturella kopplingarna och beroendet av den ryska ekonomin och energitillgångar som möjliggör en fortsatt stark ställning för . Hela OSS-området utgör något av ett minfält av potentiella kriser och konflikter. I tilltar den politiska, ekonomiska och sociala instabiliteten. har särskild betydelse för till följd av landets storlek och strategiskt viktiga läge, och för att det finns tio miljoner ukrainska ryssar inom dess gränser. värnar om sitt oberoende som det finns en variation i fråga om språk, religion och kultur. är i själva verket delat i två delar, en rysk och en moldavisk. I är en tredjedel av befolkningen ryssar. , och lever alla på randen till väpnad konflikt och med den ryska krigsmakten redo att ingripa. I utkämpar den ryska armén ett inbördeskrig mot islamiska extremister som stöds av talibanerna i . Yttre hot anses i första hand utgöras av andra staters utnyttjande av svaghetstillstånd. När det gäller militära hot är den ryska bedömningen att det i praktiken inte föreligger någon risk för en storskalig aggression mot inom en överskådlig framtid. Man uttrycker dock en oro för det försprång som många andra länder har på det militärtekniska området. Spridning av kärnvapen och andra massförstörelsevapen, samt teknologi för att framställa dem, förs också fram som ett framtida problem i den ryska hotanalysen. I militärdoktrin anges att de mest sannolika militära hoten återfinns längs landets sydflank: i , , , och . Även ett undertryckande av utlandsryssarnas rättigheter ses som ett hot. har i ett historiskt perspektiv betraktats som "bakgård". strävar fortfarande efter att säkra ett långvarigt inflytande i området. är av betydelse såväl för den säkerhetspolitiska utvecklingen i som för den framtida energiförsörjningen i världen. I de centralasiatiska republikerna norr om avtecknar sig en begynnande geostrategisk rivalitet mellan främst och om oljan och gasen i och kring . Även , i sin egenskap av blivande energiimportör under 2000- talet, har intressen i de kaspiska energitillgångarna. Både och säger sig eftersträva stabilitet och välstånd i regionen och torde i praktiken ha ett gemensamt intresse av att motverka sönderfall, inbördeskrig och etnisk splittring i de ännu bräckliga nyblivna staterna.