prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Den part som inte inom rätt tid lämnar motparten meddelande om sitt val av skiljeman riskerar att drabbas av vissa påföljder. Motparten kan antingen begära att tingsrätten skall utse skiljeman eller välja att föra talan vid domstol i stället för att fortsätta skiljeförfarandet (om sist- nämnda möjlighet, se även avsnitt 5.7). Om det åvilar skiljemännen att utse skiljeman skall detta ske inom skälig tid. I annat fall kan skiljeman på ansökan av en part utses av tingsrätten. Skall skiljeman väljas av annan än skiljemän eller part är påföljden för att detta inte görs inom skälig tid att skiljeavtalet förfaller såvitt avser den tvist som är i fråga. Denna skillnad i påföljd beror på att det ansågs att parterna hade anförtrott valet åt t.ex. ett institutet enligt parternas uppfattning besatt särskild sakkunskap eller annars särskilda förutsättningar för att välja skiljeman. Mot denna bakgrund borde avtalet inte fullständigas med en bestämmelse som lät valrätten övergå till en myndighet (se NJA II 1929 s. 25). Enligt utredningen synes den nuvarande regleringen i skiljemanna- lagen ha fungerat väl. Utredningen menar att den därför i huvudsak kan behållas. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. Som utredningen framhållit bör dock, av skäl som regeringen kommer att utveckla i det följande, den part som begär skiljedom redan i sin begäran ange sitt val av skiljeman (se vidare avsnitt 7.4 och 8.1). När det gäller den tidsfrist inom vilken en part skall utse skiljeman delar regeringen utredningens bedömning att denna är i kortaste laget även för nationella tvister. Den tidsfristen bör därför utsträckas . Detta överensstämmer också med vad som gäller enligt modellagen och t.ex. den finska och den belgiska lagen. Det bör av lagen om skiljeförfarande framgå att en part blir bunden av sitt val av skiljeman först då han lämnat motparten en sådan skriftlig underrättelse som krävs av honom. Den nuvarande lagen antyder att även en underrättelse som inte uppfyller formkravet binder parten till det val han underrättat motparten om. Enligt regeringens mening framstår det inte som befogat att knyta denna rättsföljd till någon annan underrättelse än en sådan som uppfyller formkravet i lagen. Vad sedan gäller påföljden för underlåtenhet att utse skiljeman menar utredningen att den bör vara densamma oavsett om det är skiljemän eller någon annan som skall utse skiljeman. Visserligen kan det hävdas, anför utredningen, att om parterna i skiljeavtalet överlämnat åt en viss institution att utse skiljemän så har de gjort det just för den sakkunskap som institutionen men kanske inte en domstol besitter men å andra sidan anser åtminstone en av parterna att domstolen har tillräcklig kompetens om han ansöker att den skall utse skiljeman. Vidare, fortsätter utredningen, finns i de allra flesta fall inte anledning att anta att parterna ansett denna fråga så viktig att den utgjort en förutsättning för själva skiljeavtalet. Alternativet är ju att skiljeavtalet förfaller. Utgångspunkten bör därför enligt utredningen vara, även när någon annan än en part eller skiljemän har underlåtit att i rätt tid utse skiljeman, att parterna var för sig har rätt att vända sig till domstol med begäran om att rätten skall utse skiljeman. Regeringen finner de av utredningen anförda motiven övertygande. Den föreslagna regleringen överensstämmer också med vad som anges i modellagen och de moderna europeiska lagarna. Regeringen föreslår således att parterna var för sig skall kunna begära att domstolen utser skiljeman även i det fallet när någon annan än en part eller skiljemän underlåtit att i rätt tid utse skiljeman. I de fall då någon annan än parterna skall utse skiljeman anges i skiljemannalagen att detta skall ske inom skälig tid. Det kan te sig mindre lyckat att använda ett obestämt begrepp som skälig tid. Särskilt med hänsyn till att tiden för parterna föreslås bli längre än vad som gällde tidigare bör dessa frister nu kunna samordnas och bli lika långa, dvs. Så har också skett enligt t.ex. den finska lagen, medan modellagen inte innehåller någon bestämd frist när någon annan än en part eller skiljemän skall utse skiljeman. Det bör uppmärksammas att bestämmelsen är dispositiv. Det är därför möjligt för t.ex. ett skilje- domsinstitut att i sina regler föreskriva en annan tid. Om parterna har hänvisat till institutets regler blir den tidsfrist som anges i dessa gällande i stället för lagens. Slutligen bör för tydlighetens skull anges att en trettiodagarsfrist skall gälla även för det fall att skiljemannen skall utses av parterna gemensamt. Tiden bör i detta fall räknas med utgångspunkt i när en part har mottagit underrättelse från motparten om att de skall utse skiljeman. 7.4 Skiljemans avgång Regeringens förslag: Om en skiljeman inte kan fullgöra sitt uppdrag på grund av omständigheter som uppkommit efter valet av skiljeman, skall en ny skiljeman utses på samma sätt som den ursprungliga. Är en skiljeman av annan anledning förhindrad att fullgöra uppdraget skall tingsrätten på ansökan av en part utse en ersättare. Har en skiljeman försenat förfarandet skall tingsrätten på ansökan av en part skilja honom från uppdraget och utse en ny skiljeman. Parterna skall kunna bestämma att en sådan begäran i stället skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att det alltid skall tillkomma den eller dem som har utsett den avgångna skiljemannen att välja ersättare. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag, tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. avstyrker förslaget att en ny skiljeman alltid skall utses av den som har haft att utse den ursprunglige skiljemannen, oavsett anledningen till att denne inte kan fullgöra uppdraget. Några remissinstanser har anfört lagtekniska synpunkter. Skälen för regeringens förslag: Nuvarande regler om när en skiljeman inte kan fullgöra sitt uppdrag återfinns i 9 och 10 §§ i skiljemannalagen. Följden av skiljemannens förhinder beror i första hand på hur skiljemannen har utsetts. Om en skiljeman som utsetts i skiljeavtalet avlider förfaller skilje- avtalet. Kan skiljemannen av någon annan anledning inte fullgöra uppdraget förfaller skiljeavtalet avseende den tvist som är i fråga. Det har ansetts mest förenligt med den genomsnittliga partsviljan att personvalet, i de fall då parterna i skiljeavtalet utsett den som skall avgöra frågan, haft så stor betydelse att det utgjort en förutsättning för själva skiljeavtalet. Om parterna i skiljeavtalet har utpekat en viss person till skiljeman och sedan hänvisat till reglerna för ett skiljedomsinstitut torde därigenom institutets regler för vad som skall ske när en skiljeman får förhinder bli tillämpliga i stället för de dispositiva reglerna i skiljemannalagen. Utgångspunkten är en annan när skiljemannen inte är utsedd i skiljeavtalet. En sådan skiljeman, som inte kan fullgöra sitt uppdrag på grund av jäv eller laga förfall, uppkommet efter valet, eller som avlidit, skall ersättas med en skiljeman som utses på samma sätt som den ursprunglige. Vid detta val äger den bestämmelse om tid och sätt för meddelande till motparten som återgetts under 7.3 motsvarande tillämp- ning. Beror hindret på annat än som sagts skall tingsrätten på ansökan av part utse annan skiljeman. Detta undantag har tillkommit för att förhindra obstruktion. En part kunde i annat fall gång på gång utse en skiljeman som av någon anledning var hindrad att fullgöra sitt uppdrag och fick bytas ut. Enligt utredningen har den nuvarande regleringen när skiljemannen inte är utsedd i skiljeavtalet goda skäl för sig. Utredningen pekar dock på det faktum att den skillnad som görs beroende på orsaken till skiljemannens avgång är okänd för modellagen och flertalet moderna lagar om skiljeförfarande. Utredningen framhåller vidare att den nuvarande regleringen kan ge upphov till tveksamheter och att den form av obstruktion som regeln är avsedd att förhindra sällan förekommer i praktiken. Mot bakgrund härav anser utredningen att det alltid bör tillkomma den eller dem som utsett den ursprungliga skiljemannen att välja ersättare, oavsett skälen till skiljemannens avgång. har avstyrkt utredningens förslag och i stället föreslagit att nuvarande reglering behålls till den del den gör skillnad mellan anledningarna till skiljemannens förhinder. Hovrätten anser inte den omständigheten att man i modellagen och flertalet utländska skilje- mannalagar valt en annan lösning är tillräckligt skäl för att slopa en regel som enligt hovrätten är materiellt bättre än den utredningen föreslår. Hovrätten framhåller att tanken bakom den nuvarande regeln att förhindra obstruktion genom att en part gång efter annan utser en skilje- man som inte kan fullgöra sitt uppdrag har mycket starka skäl för sig. Den ger enligt hovrätten en part ett kraftigt incitament att redan från början utse en skiljeman som kan fullgöra sitt uppdrag. Vet parten att han bara har en chans att utse skiljeman kommer valet att ske med betydligt större omsorg än om han hade flera chanser. Enligt hovrättens mening kan det hållas för troligt att det är på grund av denna regel som obstruktion av nu aktuellt slag är så sällan förekommande. Som regeringen tidigare framfört är det önskvärt att en svensk lag om skiljeförfarande väl harmonierar med övriga internationella regelverk på området. Modellagen är här av särskild betydelse. Denna omständighet motiverar dock inte självständigt att man slopar en väl fungerande materiell regel. Det gäller särskilt när regeln i fråga är ägnad att motverka obstruktion mot skiljeförfarandet från en illojal part. Tvärtom ser rege- ringen det som en övergripande målsättning att utforma en ny svensk lag om skiljeförfarande på ett sådant sätt att obstruktion i olika avseenden motverkas så långt det är möjligt. Den nuvarande regeln som gör skillnad mellan om hindret att fullgöra skiljemannauppdraget har uppkommit före eller efter att skiljemannen utsetts har i detta hänseende klara fördelar. Att den av internationella tillämpare kan komma att betraktas som en national peculiarity kan i och för sig inte uteslutas även om den, vilket framhållits under remissomgången, också har rönt uppskattning utomlands. Det bör dock uppmärksammas att regeln är dispositiv. Inget hindrar att t.ex. ett skiljedomsinstitut har avvikande regler i sitt skiljedomsreglemente. På grund av nu angivna skäl anser regeringen att den nuvarande regeln bör behållas. Utredningens förslag i denna del bör alltså inte genomföras. När det gäller skiljemän som utsetts i skiljeavtalet är det, som utredningen anfört, tveksamt om personvalet bör tillmätas så stor vikt att skiljeavtalet vid förhinder för skiljemannen skall förfalla. En reglering motsvarande skiljemannalagens gällde tidigare i . I den nya finska lagen har man i stället infört bestämmelser om hur en annan skiljeman skall utses om den som utsetts i skiljeavtalet inte fullgör uppdraget. Detta gäller dock enligt ett uttryckligt stadgande endast om parterna inte kommit överens om att skiljeavtalet skall förfalla i ett sådant fall. Liknande regler återfinns såväl i modellagen som i de flesta andra moderna europeiska lagarna. Undantaget härifrån är den belgiska lagen. Om en i skiljeavtalet utsedd skiljeman inte fullgör uppdraget förfaller skiljeavtalet enligt denna lag. Enligt utredningen bör även lämpligen välja att i lagen om skiljeförfarande införa en regel som utpekar en väg att utse en annan skiljeman om en i skiljeavtalet utsedd skiljeman inte fullgör uppdraget. Regeringen delar utredningens bedömning. En sådan regel bör givetvis endast gälla om parterna inte har kommit överens om något annat, t.ex. att skiljeavtalet skall förfalla eller att något annat organ skall utse skiljeman. Den närmare regleringen bör vara samma som gäller beträffande sådana skiljemän som inte utsetts i skiljeavtalet. Om inte något annat följer av skiljeavtalet innebär detta att det i enlighet med huvudregeln åvilar parterna att komma överens om hur skiljemannen skall utses eller vem som skall utses till skiljeman. Kan de inte göra det utser domstol på ansökan av part skiljeman. Slutligen finns i skiljemannalagen bestämmelser för det fall att en skiljeman inte befattar sig med arbetet på det sätt som krävs för dess vederbörliga fortgång. Tingsrätten kan då på ansökan av en part skilja honom från uppdraget. Om en skiljeman som på detta sätt skiljs från sitt uppdrag är utsedd i skiljeavtalet skall tingsrätten förklara avtalet förfallet. Har skiljemannen valts på annat sätt skall tingsrätten i stället utse en annan skiljeman. En liknande reglering är alltjämt nödvändig för att motverka obstruktion. Bestämmelsen bör utformas så att det räcker att en skiljeman försenat förfarandet för att han skall kunna skiljas från sitt uppdrag. Det bör således inte krävas att en part visar att skiljemannen har varit försumlig eller medvetet obstruerat förfarandet. Tingsrätten bör i detta fall utse en annan skiljeman, om parterna inte kommit överens om något annat. Detta gäller även när den ursprungliga skiljemannen var utsedd i skiljeavtalet. Prövningen bör liksom enligt skiljemannalagen ankomma på tings- rätten. De skäl som anförts för att ett skiljedomsinstitut skall kunna slutligt pröva jävsfrågor under skiljeförfarandets gång har emellertid bärkraft även när det gäller att skilja en skiljeman från uppdraget av nu behandlade orsak. Det bör därför finnas möjlighet för parterna att i stället överlämna åt ett skiljedomsinstitut att bedöma dessa frågor på samma sätt som sagts beträffande jäv (se avsnitt 6.2.3). 7.5 Förfarandet i tingsrätten Regeringens förslag: En ansökan om att tingsrätten skall utse en skiljeman får avslås av domstolen på grund av att lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas endast om detta är uppenbart. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Ansökan om utseende av skiljeman eller hans skiljande från uppdraget görs enligt skiljemannalagen hos en tingsrätt. Tingsrättens avgörande att utse skiljeman, skilja honom från uppdraget eller att förklara skiljeavtalet förfallet kan inte överklagas. Har tingsrätten avvisat eller avslagit en ansökan som angetts får talan föras mot beslutet. När en part har ansökt att tingsrätten skall utse skiljeman är det inte ovanligt att motparten gör gällande att det inte föreligger något giltigt skiljeavtal eller att det skiljeavtal som parterna ingått inte gäller den fråga som det begärts skiljedom om. Tingsrätten tvingas då att ta ställning till skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Oavsett vilket ställningstagande som tingsrätten kommer fram till är frågan om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet därmed inte slutligt avgjord. Ett uttryckligt stadgande härom infördes i skiljemannalagstiftningen genom en lagändring 1919. I förslaget till lag om skiljemän ansågs bestämmelsen självklar och fick utgå (se NJA II 1929 s. 60 f.). En part kan enligt skiljemannalagen när som helst väcka talan om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Denna möjlighet föreslås inte bli inskränkt (se avsnitt 5.9). Den bristande rättskraften i ett ansöknings- ärende medför därför inte någon större olägenhet för en part som vill få frågan rättskraftigt avgjord. En part som väljer att inte väcka en fast- ställelsetalan under förfarandets gång men som öppet deklarerar sin ståndpunkt till skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet är bibehållen möjligheten att angripa skiljedomen på grund av brister i skiljeavtalet. Utseende av skiljeman är en typ av ärende som skall handläggas skyndsamt. Om domstolen skall göra en fullständig prövning av skiljeavtalets giltighet och tillämplighet innebär detta att förfarandet vid rätten kan komma att ta . Trots detta kommer domstolens beslut inte att rättskraftigt avgöra skiljeavtalets giltighet och tillämplighet. Det finns därför skäl att begränsa domstolens prövning av skiljeavtalet. Mot bakgrund härav föreslår regeringen att domstolens prövning av skiljeavtalets giltighet och tillämplighet inskränks så att rätten får avslå ansökan på grund av brister i skiljeavtalet endast om det är uppenbart att lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas. Det har i den finska lagen intagits en motsvarande bestämmelse. Lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas t.ex. när domstolen kan konstatera att den fråga som hänskjutits till skiljemännen inte är dispositiv. Det kan också röra sig om att det skiljeavtal som åberopas inte alls gäller den fråga som hänskjutits till skiljemännen. Likaså kan det framkomma omständigheter som medför att skiljeavtalet inte kan anses bindande för parterna. För att ansökan skall få avslås skall det dock vara uppenbart att förutsättningar för skiljeförfarande inte föreligger. Beslut varigenom en skiljeman har utsetts eller skilts från uppdraget bör även fortsättningsvis vara slutligt och inte kunna överklagas. Frågan om vid vilken domstol nu diskuterade ansökningsärenden skall handläggas behandlas i samband med bestämmelserna om laga domstol i skiljedomsfrågor (se avsnitt 12). 7.6 Skiljeförfarande med fler än två parter Regeringens förslag: Tingsrätten skall på begäran av part kunna utse skiljeman även i andra fall än som anges i lagen om parterna har träffat en särskild överenskommelse om det. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den föreslagna regleringen tar liksom skiljemannalagen sikte på ett skiljeförfarande mellan två parter. Det är dock inte ovanligt med skiljeförfaranden där fler än två parter deltar. Sådana förfaranden ger upphov till problem i framför allt två hänseenden: för det första när det gäller förening (konsolidering) av flera tvister till ett förfarande och för det andra när det gäller utseende av skiljemän. Konsolideringsfrågan är särskilt komplicerad. För rättegångs- förfarandets del regleras denna i 14 kap. . Där behandlas förening av mål och tredje mans rätt att inträda i en rättegång. Regleringen syftar till att processmaterialet bara skall behöva framläggas en gång och att bedömningen av materialet skall bli likformig. Även när dessa fördelar inte står att vinna avses bestämmelserna leda till en besparing av kostnader och besvär för domstolen och parterna. I den nederländska lagen om skiljeförfarande finns en konsoliderings- bestämmelse som ger presidenten för den lokala domstolen i en diskretionär möjlighet att på begäran av part beordra konsolidering helt eller delvis av flera förfaranden. De flesta andra skiljemannalagar saknar en sådan bestämmelse. För svenskt vidkommande ger vid s.k. nödvändig processgemenskap de materiella reglerna på området lösning på problemet. Som exempel kan nämnas en talan som riktas mot flera parter angående av dem samägd egendom. Kan de inte enas om utseende av skiljeman kan envar av dem med stöd av 3 § lagen (1904: 48 s. 1) om samäganderätt begära att god man skall förordnas. Det ankommer därefter på gode mannen att utse skiljeman och företräda parterna i processen (se rättsfallet NJA 1975 s. 611). Föreligger inte nödvändig processgemenskap är utgångspunkten att en part inte utan stöd i avtal kan tvingas in i ett förfarande med fler än två parter. Även om man skulle kunna uppnå processekonomiska fördelar skulle det föra alldeles för långt att i lagen om skiljeförfarande reglera olika konsolideringssituationer t.ex. med som förebild eller att överlämna åt domstol att mera skönsmässigt bestämma när konsolidering skall ske. En sådan reglering skulle dessutom riskera att komma i konflikt med partsautonomin. Det bör därför liksom ankomma på parterna att t.ex. i skiljeavtalet ange vad som skall gälla. Det andra problemet som kommer upp vid flerpartsförfaranden gäller utseende av skiljemän. Även denna komplikation bör det ankomma på parterna att lösa. Närmast till hands för dem kan ligga att låta någon utomstående såsom tingsrätten utse samtliga skiljemän på begäran av någon part. Parterna kan emellertid med dagens bestämmelser inte vara säkra på att tingsrätten kommer att utse skiljemän. En domstol anses nämligen inte utan stöd i författning vara skyldig att vidta en sådan åtgärd. Enligt regeringens mening bör man därför tillskapa en allmän befogenhet för tingsrätt att utse skiljeman när parterna har träffat särskild överenskommelse om det. Det är vad regeringen föreslår. Det närmare innehållet i en överenskommelse av nu aktuellt slag bör det helt överlämnas åt parterna att bestämma. De kan t.ex. ange att först om de själva inte kan enas om skiljemän skall tingsrätten på begäran av någon av parterna utse samtliga skiljemän. 7.7 Skiljemannauppdragets upphörande Regeringens förslag: Skiljemännens uppdrag skall anses slutfört när de har meddelat slutlig skiljedom. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannauppdraget anses i allmänhet vara slutfört när skiljemännen har meddelat slutlig skiljedom. Det finns dock inga uttryckliga bestämmelser om detta i skilje- mannalagen. I den finska lagen anges att skiljemännens uppdrag anses slutfört när de har avgjort saken genom skiljedom eller meddelat beslut om att skiljeförfarandet skall avslutas. Undantag från denna huvudregel görs för rättelse, tolkning och komplettering av en skiljedom. Vidare görs undantag för fall då skiljemännen av domstol ges möjlighet att undanröja en grund för ogiltighet eller upphävande av skiljedomen. Modellagen har i artikel 32(3) en motsvarande reglering. Regeringen kommer att föreslå lagfästa möjligheter för skiljemännen att rätta, tolka och komplettera en skiljedom (se avsnitt 9.9). Vidare kommer regeringen att föreslå att det öppnas en möjlighet för skiljemännen att läka vissa brister i samband med att en part för talan mot skiljedomen (se avsnitt 10.5). Med hänsyn till dessa förslag bör det i lagen anges när skiljemannauppdraget i allmänhet anses slutfört. Utgångspunkten bör vara att uppdraget upphör när en slutlig skiljedom har meddelats. (Att förfarandet alltid skall avslutas genom skiljedom framgår av avsnitt 9.2). Detta medför att skiljemännen inte utan särskilt stöd i lagen eller i parternas avtal är behöriga att befatta sig med tvisten sedan slutlig skiljedom har meddelats. Uttryckliga undantag från denna huvudregel bör gälla för de i lagen reglerade möjligheterna till rättelse, tolkning, komplettering och återförvisning. En skiljedom bör liksom i vissa fall kunna upphävas på talan av en part (se avsnitt 10.3 och 10.6). Genom domstolsdomen upphävs skiljedomen utan att frågan på något sätt hänvisas till förnyad prövning av skiljemän. Om skiljeavtalet fortfarande gäller måste någon part på nytt påkalla skiljedom för att ett skiljeförfarande skall starta. Redan av denna orsak bör de skiljemän som meddelade den upphävda skiljedomen inte automatiskt bli behöriga att handlägga tvisten vid ett nytt skilje- förfarande. Till detta kommer att man kan tänka sig flera fall där det med hänsyn till jävsreglerna kan vara olämpligt med samma skiljemän. Det finns inte anledning att behandla skiljemannauppdraget på annat sätt när det gäller en ogiltig skiljedom. Detta hindrar inte i och för sig att en part kan välja att utse samma skiljeman som . Mera tveksam blir den angivna ståndpunkten i de fall skiljemännen förklarat sig inte behöriga att handlägga tvisten men en domstol efter talan av en part funnit att de varit behöriga. Det kunde i detta fall te sig naturligt att de ursprungliga skiljemännen fortsatte handläggningen av tvisten. De torde i de flesta fall ännu inte ha tagit ställning i tvisten innan de prövat sin egen behörighet.