prop · GM0387 · 1999-01-01 00:00:00 — Även captive- bolag, vars försäkringsverksamhet kan ha en sådan betydelse, bör om- fattas av en regel som bygger på god försäkringsstandard. Ett krav på god försäkringsstandard bör även avse vissa andra frågor än de som direkt rör anskaffningen av försäkringar, förvaltningen och skaderegleringen. Bolaget bör t.ex. handla så att inte särskilda skydds- bestämmelser kringgås, t.ex. överskottsreglerna i livförsäkringsbolag. Bolaget bör dessutom ha interna föreskrifter och rutiner för att främja en tillbörlig behandling av den skyddsvärda kretsen. Regeringen ansluter sig till Lagrådets uppfattning att en god försäkringsstandard bör gälla för verksamheten i dess helhet och att högre krav än att agerandet inte får vara otillbörligt bör ställas på försäkringsbolagen. God försäkringsstandard tar däremot inte sikte på solidaritets-, skälig- hets-, effektivitets- eller konkurrensaspekter. Produktutformningen som sådan skall vara fri, med de begränsningar som kan följa av avtalsrätts- liga eller andra särskilda bestämmelser utanför FRL (se vidare författ- ningskommentaren till 1 kap. 1 a §). bör inte heller särskilt ta sikte på ägarfrågor eller ledningsfrågor, som blivit föremål för särskild reglering (se prop. 1995/96:173). Som framhållits kan det finnas anledning att återkomma till nu behandlade frågor senare när en ny lag- stiftning för försäkringsavtal föreligger. Ändringar till följd av sundhetsprincipens avskaffande Prövningen vid koncession samt av ägare och ledning Enligt nuvarande bestämmelser förutsätter koncession bl.a. att den plan- erade verksamheten kan antas komma att uppfylla kraven på sund försäk- ringsrörelse och att det kan antas att ägare med kvalificerat innehav inte motverkar en sund utveckling av försäkringsrörelsen (se 2 kap. 3 §). Den bedömning som görs av den planerade rörelsen och av ägare med kvalificerat innehav vid koncessionsprövningen bör inte nödvändigvis ske enligt samma kriterier som skall ligga till grund för Finansinspek- tionens löpande tillsyn (se avsnitt 13.2). Hänvisningen till att den plane- rade verksamheten kan antas uppfylla kraven på sund försäkringsrörelse i 2 kap. 3 §, bör ersättas med en skrivning att verksamheten kan antas upp- fylla kraven i FRL och övriga författningar som gäller för verksamheten. Vidare bör hänvisningen till att ägare med kvalificerat innehav inte skall motverka en sund utveckling också ersättas av en hänvisning till FRL och övriga författningar som gäller för verksamheten. En liknande änd- ring som görs för innehavare av kvalificerade innehav bör även göras i 3 kap. 2 d § för den som förvärvar sådana innehav. Försäkringar med enbart sparandeinslag Sundhetskravet har ansetts ta sikte på att försäkringar skall täcka viss försäkringsrisk. Frågan om meddelande av försäkringar utan inslag av försäkringsrisk är föremål för behandling inom en av EG:s kommittéer. Regeringen är inte beredd att i detta sammanhang ta ställning till om en möjlighet bör öppnas för försäkringsbolag att med- dela vissa produkter utan försäkringsinslag. Att sundhetskravet nu slopas kan inte anses innebära någon förändring av rättsläget på denna punkt. Nuvarande krav på att en meddelad försäkring till någon del skall täcka en försäkringsrisk får anses även följa av förbudet mot främmande rö- relse och att det i FRL saknas en särskild försäkringsklass för försäk- ringsprodukter med enbart sparandeinslag. Vad som föreslagits i det föregående ger anledning till justeringar i vissa bestämmelser. I 7 kap. 12 § föreskrivs att försäkringsbolag inte får ingå borgen eller ställa säkerhet, om inte medger det för visst fall. Be- stämmelsen gäller inte åtaganden som gjorts inom försäkringsrörelse för kredit- och borgensförsäkringar. I förarbetena till bestämmelsen har bl.a. framhållits att det inte är förenligt med försäkringstagarnas intresse att lämna garantier utan skälig ersättning för den ökade riskexponeringen (prop. 1994/95:184 s. 201). De slag av bedömningar som bolaget måste göra när borgen eller annan säkerhet ställs bör bedömas med hänsyn till bl.a. den allmänna rörelseregeln i 1 kap. 1 a §. Prövningen bör inte bara begränsas till frågan om ersättningens storlek för den ökade riskexponeringen, utan ske på ett mer nyanserat sätt. I första hand bör hänsyn tas till de krav som stabilitetsprincipen innebär på en betryggande soliditet. Bedömningen bör dock även ske med hänsyn till principen om en god försäkrings- standard. Om livförsäkringsrörelse bedrivs med ett vinstutdelningsförbud kan t.ex. en vederlagsfri pantsättning strida mot förbudet. Det anförda innebär alltså att det fortfarande kan finnas anledning att kräva att säkerheter inte får ställas utan skälig ersättning. I vissa fall kan emellertid åtagandet vara godtagbar med hänsyn till försäkringstagarnas intresse, även om ingen skälig ersättning utgår för själva garantin. Er- farenheterna från tillämpningen av paragrafen visar också att det i vissa fall kan vara svårt att bestämma ersättningen för själva garantin, om denna ingår som en del av en större affär (jfr regeringsbeslut , dnr Fi96/7016). Kravet på inspektionens samtycke till varje garanti eller liknande åtagande bör därför slopas. Vid behov bör inspektionen i stället kunna utfärda allmänna råd i ämnet. Det bör också erinras om att mera omfattande och regelbunden garantigivning eller ställande av säkerhet kan anses utgöra koncessionspliktig kreditförsäk- ringsrörelse. På grund av det anförda kan således bestämmelsen i 7 kap. 12 § upp- hävas. I 7 kap. 17 b § regleras frågor om användning av optioner, terminskon- trakt och andra liknande finansiella instrument. Sådana instrument får enligt lagrummet användas för att sänka den finansiella risken i ett för- säkringsbolag eller för att effektivisera förvaltningen av bolagets till- gångar. Det sistnämnda fallet anses inte bara kunna inrymma situationer där ett befintligt innehav garderas, utan även en åtgärd som syftar till att öka avkastningen på försäkringsbolagets tillgångar. Som en allmän be- gränsning för användningen för att effektivisera förvaltningen gäller en- ligt bestämmelsen att det kan ske utan att bolagets finansiella risker över- stiger en nivå som är oförenlig med kraven på sund försäkringsrörelse. Det framhölls i propositionen att särskilt optionsinstrumentens risk- karaktär borde beaktas och hänsyn tas till att dessa instruments risknivå varierar när kursen på den underliggande tillgången varierar (prop. 1994/95:184 s. 208). Den nya allmänna rörelseregel som har föreslagits i detta sammanhang innebär att en tillfredsställande kontroll måste föreligga beträffande bl.a. alla slag av finansiella risker. Regeln får betydelse även för använd- ningen av derivat. Det särskilda tillägget med hänsyn till sundhetskravet som finns i 17 b § kan därför upphävas såsom obehövlig. I sammanhanget kan framhållas att i en särskild skrivelse (dnr Fi96/5184) begärt att reglerna om användning av derivat skall ändras bl.a. så att derivatinstrument i sig får användas för skuld- täckning. Frågan bör behandlas i samband med en allmän översyn av för- säkringsbolagens placeringsregler (jfr avsnitt 3) Några sådana ändringar som förbundet efterlyst föreslås därför inte . I 7 kap. 16 § första stycket finns en bestämmelse om att försäkringsbo- lagens anskaffningsverksamhet skall ske enligt god försäkringssed. Som framgått ovan skall bl.a. anskaffningen av försäkringar ske enligt god försäkringsstandard. Därutöver är marknadsföringslagen tillämplig på försäkringsområdet och kan bedömas ge goda möjligheter att motverka en otillbörlig marknadsföring vid anskaffningen av försäkringar. Ifråga- varande bestämmelse bör därför upphävas. I 7 kap. 19 § första stycket finns en regel om att ett försäkringsbrev skall innehålla uppgifter både om de allmänna villkoren och om de särskilda villkoren för försäkringen. En sådan bestämmelse hör, med de nya ut- gångspunkterna för rörelsereglerna, bättre hemma i försäkringsavtals- lagstiftningen samordnad med övriga bestämmelser om försäkringsav- talets innehåll. Bestämmelsen bör således överföras dit eller upphävas i samband med genomförandet av en ny försäkringsavtalslag. En sådan ändring bör dock ske först i samband med kommande förändringar i försäkringsavtalsrätten. Bör sundhetsreglerna i andra lagar ändras? I enlighet med vad bl.a. anfört finns det skäl att överväga om även sundhetsbestämmelserna för bl.a. banker och värde- pappersbolag borde förändras med anledning av nu genomförda föränd- ringar för försäkringsbolag. betänkande, Reglering och tillsyn av banker och kreditmarknadsföretag (SOU 1998:160), har först presenterats, och frågor om ändringar av sundhetsbestämmelserna på banksidan kommer att tas upp inom ramen för beredningen av betänkandet. Frågan om den genomförda sundhetsregeln i 1 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse bör ändras för- utsätter överväganden som ligger utanför detta lagstiftningsärende. De ändringar av sundhetsreglerna som görs bör alltså begränsas till för- säkringsbolagen. 7 Disposition av överskott i livförsäkringsbolag 7.1 Bakgrund Borgenärsskydd i associationer med begränsat ansvar I företag där ägarna har ett begränsat ansvar för bolagets förpliktelser har det ansetts viktigt med ett skydd så att företagets eget kapital inte sking- ras till men för borgenärer och andra intressenter. Det begränsade person- liga ansvaret uppvägs alltså av att aktieägarna i viss utsträckning inte har fri dispositionsrätt över tillgångarna. Reglerna för disposition av över- skott skyddar på så sätt borgenärerna. Kapital som bolaget inte har fri dispositionsrätt till motsvaras av vad som normalt skall redovisas som bundet eget kapital. Grundläggande i detta avseende är de s.k. utdelningsbegränsningarna i 12 kap. aktiebolagslagen (1975:1385, ABL). Motsvarande regler gäller för skadeförsäkringsaktiebolag och fondförsäkringsbolag. Enligt reglerna får medel inte utbetalas till aktieägarna i större omfattning eller på annat sätt än vad som följer av lagens bestämmelser om vinstutdelning, ned- sättning av aktiekapitalet eller reservfond och utskiftning vid bolagets likvidation (12 kap. 1 § ABL och 12 kap. 1 och 2 §§ FRL). Dessa be- stämmelser är tvingande och omfattar i princip samtliga vederlagsfria värdeöverföringar samt överföringar mot vederlag som inte står i pro- portion till de förmåner som erhålls från bolaget. Utdelningsbegränsningarna innebär något förenklat att endast årets vinst i förekommande fall efter avdrag för täckande av balanserad förlust och avsättning till bundna fonder samt s.k. fria fonder får delas ut. Om bolaget är ett moderbolag i en koncern gäller också en särskild koncernspärr som kan lägga begränsningar för vad som får delas ut. Där- utöver finns en försiktighetsregel som anger att vinstutdelningen under alla förhållanden inte får ske med ett så stort belopp att utdelningen med hänsyn till bolagets eller koncernens konsolideringsbehov, likviditet eller ställning i övrigt står i strid med god affärssed (se 12 kap. 2 § ABL och 12 kap. 2 § FRL). Även reglerna om förbud mot lån och ställande av säkerhet till aktie- ägare m.fl. som för försäkringsbolag begränsats till personer i ansva- rig ställning (styrelseledamöter, verkställande direktören eller aktuarien) och deras närmare släktingar utgör förstärkta skyddsregler för bola- gets kapital (se 12 kap. 7 § ABL och 12 kap. 2 § FRL). Detsamma gäller reglerna om förbud mot återköp av egna aktier, eftersom en sådan dispo- sition på samma sätt som en vinstutdelning kan urholka kapitalet. Det finns också ytterligare skydd för borgenärerna. För företag i all- mänhet finns regler t.ex. om att viss andel av årsvinsten skall sättas av till särskilda bundna fonder (reservfond, se vidare nedan). Vid bedömningen av vad som är tillgängligt för utdelning har balans- räkningen i årsbokslut och årsredovisning en central roll. De redovis- ningsregler som gäller för bl.a. värdering av olika tillgångar och skulder samt för klassificeringen av poster under eget kapital har således betydel- se för tillämpningen av reglerna om utdelningsbegränsningarna. Överträdelser av utdelningsbegränsningarna är sanktionerade främst genom regler om civilrättslig ogiltighet och återbetalningsskyldighet. I sammanhanget bör även nämnas de regler om tvångslikvidation som är avsedda att säkerställa att förlustbolag inte driver sin rörelse för länge och därigenom förvärrar förlusterna. Dessa regler träder bl.a. in när en viss del av aktiekapitalet gått förlorat och inte återställs (se 13 kap. 2 § ABL och 14 kap. 2 § FRL). Bestämmelserna i 12 kap. ABL har som framgått utgjort förebild för vinstutdelningsreglerna för skadeförsäkringsbolag i 12 kap. FRL. Skade- försäkringsbolag får således inte överföra tillgångar till aktieägarna eller garanter i större omfattning än vad som följer av bestämmelser om vinst- utdelning, återbetalning av garantikapitalet för ömsesidiga bolag, utbe- talning vid nedsättning av aktiekapitalet för skadeförsäkringsaktiebolag, utbetalning vid nedsättning av reservfond och utskiftning vid bolagets likvidation. Möjligheten att ta ut vinst har för skadeförsäkringsbolag också en koppling till skälighetsprincipen (jfr avsnitt 6.1). I övrigt överensstämmer bestämmelserna om vinstutdelning nära med bestäm- melserna för aktiebolag i allmänhet. För traditionella livförsäkringsbolag gäller ett generellt vinstutdelnings- förbud, dvs. ett förbud att dela ut vinst till aktieägare i livförsäkrings- aktiebolag eller garanter i ömsesidiga livförsäkringsbolag (12 kap. 2 § första stycket FRL). Något sådant förbud gäller dock inte för livförsäk- ringsbolag som omfattas av lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder, fondförsäkringslagen (se vidare avsnitt 10). Utan hinder av vinstutdelningsförbudet i FRL får emellertid ömsesi- diga traditionella livförsäkringsbolag betala ränta till garanterna på insatt garantikapital. Livförsäkringsbolag får även besluta om gåvor till all- männyttiga eller därmed jämförliga ändamål (5 och 11 §§). Som en konsekvens av utdelningsförbudet skall årsvinsten på livför- säkringsrörelsen i traditionella livförsäkringsbolag sättas av till en åter- bäringsfond (5 §). Återbäringsfonden får i princip användas endast för återbäring till försäkringstagarna eller för förlusttäckning. Finansinspek- tionen kan dock medge att fonden minskas i andra fall, om det finns sär- skilda skäl (6 §). Vinstutdelningsförbudet infördes så sent som . Förbudet stämde väl överens med föreskrifterna i bolagsordningarna i dåvarande livförsäkringsbolag samt den äldre praxis som utvecklats bl.a. mot bak- grund av skälighetsprincipen. Som tidigare nämnts ansågs det inte för- enligt med denna princip att bedriva livförsäkringsverksamhet utan del- aktighet i vinsten för försäkringstagare (se prop. 1948:50 s. 253 och 256, prop. 1961:171 s. 192 samt prop. 1981/82 s. 262). Inget annat EU-land har ett vinstutdelningsförbud för livförsäk- ringsbolag. Vissa länder har dock begränsningar för hur mycket som får delas ut till aktieägarna. Även om inga sådana begränsningar finns er- håller försäkringstagarna enligt redovisning av utländska förhållanden vanligen mellan av överskotten i livförsäkringsverksamheten. Främst mot bakgrund av vinstutdelningsförbudet finns bestämmelser för livförsäkringsbolag om dispositioner av eget kapital m.m. som i vissa avseenden avviker från skade- och fondförsäkringsbolag. Vissa mindre skillnader föreligger även mellan, å ena sidan, skade- och fondförsäk- ringsbolag och, å andra sidan, företag i allmänhet. Ränta på garantikapitalet i ömsesidiga försäkringsbolag I ömsesidiga försäkringsbolag saknas direkt motsvarighet till tillskott av aktiekapital. Garantikapitalet kan i stället sägas ha till funktion att tillföra det ömsesidiga bolaget start- och rörelsekapital. Ett ömsesidigt bolag får inte bildas utan garantikapital, om det inte finns särskilda skäl (1 kap. 8 § FRL). Det är förutsatt att garantikapitalet skall återbetalas till garanterna. En sådan återbetalning måste ske när garantikapitalet inte längre behövs för rörelsens ändamålsenliga bedrivande eller för att uppfylla solvenskraven. En sådan återbetalning förutsätter att lämnat sitt medgivande. Motiven för en återbetalning är att det ansetts önskvärt att begränsa garanternas inflytande i ömsesidiga bolag (prop. 1948:50 s. 180 och 183). Det är också förutsatt att försäkringsbolaget kan betala ränta på garantikapitalet. Detta gäller även ömsesidiga bolag där vinstutdelning annars är förbjuden. Bestämmelser om och i vilken ordning ränta skall betalas på garantikapitalet skall upptas i bolagsordningen (se 2 kap. 6 § 18). Bestämmelserna om vinstutdelning för skadeförsäkringsbolag i 12 kap. 2 § FRL skall tillämpas på betalning av sådan ränta. Disposition av eget kapital m.m. i försäkringsbolag Ökning av aktiekapitalet genom fondemission En fondemission innebär att medel som sparats i bolaget förs över till aktiekapitalet samt att nya aktier utfärdas och fördelas mellan aktieägarna eller att det nominella beloppet på befintliga aktier höjs. En fondemission förutsätter att bolaget bedrivs i aktiebolagsform. Till skillnad från en ny- emission betalar aktieägarna inte in något kapital till bolaget. I livförsäkringsaktiebolag är fondemission förbjuden (se 4 kap. 1 § första stycket FRL). Det hör samman med principen att livförsäkrings- rörelse skall bedrivas helt för försäkringstagarnas räkning (prop. 1981/82:180 s. 173). Fondemission är däremot tillåten i skadeförsäkringsaktiebolag och fondförsäkringsbolag (se 4 kap. 1 § första stycket och 18 § FRL samt 10 § fondförsäkringslagen). En fondemission kan göras med användning av balanserad vinst eller andra utdelningsbara medel, reservfond och överkursfond eller uppskrivningsbelopp eller uppskrivningsfond . En fondemission kan vara ett led för bolaget att senare dela ut en i kro- nor räknat (men i procent bibehållen) högre vinst. En alltför stor vinst- utdelning i skade- och fondförsäkringsbolag strider emellertid mot skälighetsprincipen. En möjlighet att företa fondemission har dock inte i sig ansetts strida mot denna princip (prop. 1981/82:180 s. 250). De beskrivna bestämmelserna om fondemission i skade- och fondför- säkringsbolag överensstämmer väl med reglerna för aktiebolag i all- mänhet. En nyemission av aktier till underkurs tillåts dock inte i försäk- ringsaktiebolag. Förfarandet har inte ansetts lämpligt med hänsyn till de principer som försäkringsrörelselagen bygger på (prop. 1981/82:180 s. 175). En fondemission innebär som nämnts att medel som sparats i bolaget förs över till aktiekapitalet. Aktiekapitalet kan i sin tur sättas ned och använ- das för olika ändamål. I både liv- och skadeförsäkringsaktiebolag får nedsättning av aktie- kapitalet ske för omedelbar täckning av förlust som inte kan täckas på något annat sätt, återbetalning till aktieägarna eller avsättning till reservfond eller annan fond som kan användas enligt beslut av bolagsstämman. En nedsättning i de två senare fallen får inte avse större belopp än att det efter nedsättningen finns full täckning för det bundna egna kapitalet, som skall beräknas enligt balansräkningen för närmast föregående räken- skapsår om balansräkningen fastställs vid stämman (se 4 kap. 1 § FRL). Vidare krävs i dessa fall domstols tillstånd till nedsättningen om inte bo- laget genom nyemission tillförs samma belopp. Ett sådant till- stånd föregås av ett särskilt kungörelseförfarande. De nu beskrivna reglerna för försäkringsbolag om nedsättning av aktie- kapitalet överensstämmer väl med reglerna för aktiebolag i allmänhet. För försäkringsaktiebolag gäller dock vissa särregler med hänsyn till att bolagets borgenärer består främst av ett stort antal försäkringstagare. Sär- reglerna innebär bl.a. att domstolen skall inhämta yttrande över nedsättningens inverkan på försäkringstagarnas rätt. Om en försäkringstagare motsätter sig nedsättningen har detta inte samma konsekvenser som ett bestridande från en annan borgenär. Om en vanlig borgenär bestrider ansökningen skall precis som i allmänna aktiebolag tillstånd vägras om borgenären inte får full betalning eller betryg- gande säkerhet ställd för fordringen. Om en försäkringstagare bestrider ansökan skall tillstånd till nedsättning däremot vägras endast om yttrande ger grund för ett avslag (se 6 kap. 6 § tredje och fjärde stycket FRL). En uppskrivning innebär att övervärden för en tillgång beaktas i balans- räkningen genom en uppjustering av dess bokförda värde. Uppskriv- ningsbeloppet redovisas inte i resultaträkningen och påverkar därför inte heller uppskrivningsårets resultat. Uppskrivningsbeloppet skall sättas av till en särskild fond (uppskrivningsfond) på balansräkningens skuldsida. Uppskrivningsbeloppet respektive uppskrivningsfonden kan i aktiebolag i allmänhet också användas för överföring till aktiekapitalet eller direkt för förlusttäckning. I både liv- och skadeförsäkringsbolag får uppskrivning ske bl.a. av materiella och finansiella tillgångar som värderas med utgångspunkt i anskaffningsvärde. En förutsättning är att tillgången har ett tillförlitligt och bestående värde som väsentligt överstiger bokfört värde (se 4 kap. 6 §§ nya årsredovisningslagen som gäller enligt 4 kap. 1 § och 2 § 5 a ÅRFL). Aktier och andelar i dotter- och intresseföretag får dock aldrig skrivas upp till ett högre värde än vad som medges av Finansinspek- tionen (4 kap. 2 § 5 b samma lag). I traditionella livförsäkringsbolag skall uppskrivningsbeloppet sättas av till en uppskrivningsfond inom ramen för återbäringsmedel, vilket för- utsätter medgivande (4 kap. 2 § 6). Varken upp- skrivningsbeloppet eller uppskrivningsfonden får användas för fond- emission eller förlusttäckning. I sådana bolag har uppskrivningsfonden alltså helt karaktär av en redovisningsmässig värderegleringsreserv. Om t.ex. en uppskriven tillgång senare säljs eller måste skrivas ned skall upp- skrivningsfonden minskas med belopp som hänför sig till tillgången. Vid införandet av de nya redovisningsreglerna ifrågsattes därför särskilt om en uppskrivningsmöjlighet alls var relevant när traditionella livbolag inte längre skulle kunna använda en uppskrivning för t.ex. en kvittning mot nedskrivning av andra tillgångar eller för en ökning av de försäkrings- tekniska avsättningarna. Med hänsyn bl.a. till att hanteringen av åter- bäringsmedlen var föremål för utredning inom stannade regeringen för att tills vidare inte föreslå några regler som för- hindrade en uppskrivning i livförsäkringsbolag. Uppskrivningsfonden skulle dock redovisas som en särskild post under återbäringsmedel (prop. 1995/96:10 del 4 s. 57 61). I skade- och fondförsäkringsbolag kan uppskrivningsbeloppet sättas av till en uppskrivningsfond. Eftersom sådana medel inte skall kunna läggas till grund för utdelning skall uppskrivningsfonden redovisas som bundet eget kapital. I skade- och fondförsäkringsbolag får uppskrivningsbe- loppet och uppskrivningsfonden användas för fondemission. Till skillnad från allmänna företag får varken uppskrivningsbeloppet eller uppskriv- ningsfonden direkt användas för förlusttäckning (4 kap. 2 § 7 ÅRFL). Motsvarande särbestämmelser gäller för banker, se 4 kap. 2 § 3 lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag samt prop. 1995/96:10 del 3 s. 48 och del 4 s. 57 61. Bolag kan ha olika motiv för en uppskrivning enligt de nya redovis- ningsreglerna. I förarbetena till äldre bestämmelser i bedömdes en möjlighet till uppskrivning för fondemission som betydelsefull för bolag med omfattande internationella engagemang. I sådana sammanhang ansågs det vara av vikt för bolaget att ha en så stark ställning som möjligt (prop. 1981/82:180 s. 250). Ett annat motiv för en uppskrivning i kom- bination med fondemission är att säkerställa en i kronor höjd utdelnings- nivå med bibehållande av samma utdelningsprocent. På motsatt sätt skulle motivet kunna vara att ett bolag med bibehållande av samma ut- delningsnivå i kronor räknat vill redovisa en sänkt utdelningsprocent.