prop · GM03105 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen delar kommitténs bedömning att samverkan mellan speci- alskolorna och de kommunala grundskolorna bör öka. Specialskolornas verksamhet har varit relativt isolerad från den skolutveckling som bedrivs inom de övriga skolformerna. Pedagogiskt utvecklingsarbete av mer allmän karaktär liksom olika former av samarbete mellan skola, för- äldrar och elever är utvecklingsområden som kan stödjas genom ett ökat samarbete mellan de kommunala grundskolorna och specialskolorna. Den föreslagna styrelsen bör ha i uppdrag att verka för ett vidgat samarbete med den kommunala . Många remissinstanser har också varit positiva till det vidgade föräldrainflytande som kommitténs förslag öppnade för. I den föreslagna styrelsens ansvar bör därför ingår att främja föräldrainflytande. Särskilda undervisningsgrupper externa klasser Av 7 kap. 5 § andra stycket skollagen (1985:1100) framgår att utbildning i specialskolan också kan anordnas i särskilda undervisningsgrupper (externa klasser) som är förlagda till men leds av en styrelse för specialskolan. Regeringen anser, i likhet med kommittén och remissinstanserna, att det inte längre finns skäl att ha kvar möjligheten för en sådan lösning. Flera mindre enheter medverkar till att splittra kompetens och resurser, vilket försvårar möjligheterna för en teckenspråkig miljö. De relativt små elevgrupperna i en sådan undervisningsgrupp bildar inte underlag för en tillräckligt stor krets av teckenspråkiga elever. Vänerskolan avvecklade sina externa undervisningsgrupper för just mot bak- grund av att lösningen innebar en splittring av resurserna både pedago- giskt och ekonomiskt. Det har inte funnits något intresse från övriga specialskolor att inrätta sådan extern verksamhet. De s.k. externa klasserna i anslutning till som bedrivs vid i berörs av detta förslag. Hällsbosko- lan har i sitt remissvar inte haft något att invända mot kommitténs förslag i denna del men anser att det är viktigt att verksamheten i inte splittras. Regeringen utgår från att externa klasser kan övergå till att vara verksamhet, något som också förespråkas av . Försöksverksamhet för döva och hörselskadade med utvecklingsstörning Av 7 kap. 1 § skollagen (1985:1100) framgår att utbildningen i special- skolan så långt möjligt skall motsvara den utbildning som ges i grund- skolan. Döva och hörselskadade elever som dessutom är utvecklings- störda tillhör Åsbackaskolans personkrets vilket framgår av 1 kap. 7 § specialskoleförordningen (1995:401). Trots detta har de regionala speci- alskolorna tagit emot ett mindre antal elever med utvecklingsstörning. En anledning till detta är att det inte alltid kan konstateras att det rör sig om en utvecklingsstörning förrän i skolan, då eleven redan är inskriven vid en regional specialskola. Familjen har i många fall också hunnit flytta till skolans värdkommun. Kommittén föreslog att de regionala specialskolorna skulle ges möjlighet att ta emot ett begränsat antal döva och hör- selskadade elever med lätt utvecklingsstörning och att skolorna för dessa elever skulle få tillämpa särskolans styrdokument. En förutsättning skulle vara att eleven är beroende av teckenspråk för sin kommunikation och kunna tillgodogöra sig den teckenspråkiga miljön. Flertalet av remissin- stanserna är positiva till förslaget, men hävdar behovet av ökade resurser och utökad kompetens. Mot bakgrund av detta samt de allvarliga problem med bristande mål- uppfyllelse i specialskolorna, som tillsyn och utvärdering visar, anser regeringen att konsekvenserna av den föreslagna försöks- verksamheten bör analyseras. Den gemensamma styrelsen för special- skolorna bör därför ges i uppdrag att noga överväga och pröva förutsätt- ningar och konsekvenser av en försöksverksamhet i enlighet med kom- mitténs förslag och därefter återkomma till regeringen. 6.4.3 Fristående skolor som motsvarar specialskolan Regeringens förslag: Ärenden om godkännande av fristående skolor som motsvarar specialskolan prövas av den föreslagna styrelsen för spe- cialskolorna. Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 kap. 1 § tredje stycket skolla- gen (1985:1100) skall styrelsen för den specialskola som ansvarar för samma handikappgrupp där skolan är belägen pröva ärenden om godkän- nanden av fristående skolor som motsvarar specialskolan. Bestämmel- serna om prövning av fristående skolor som motsvarar specialskola skil- jer sig på så sätt från godkännande av fristående skolor som motsvarar grundskola respektive särskola. Enligt vad som föreslagits i avsnitt 6.4.2 skall nuvarande system med specialskolorna som egna myndigheter med var sin styrelse tas bort. En gemensam myndighet, under ledning av en styrelse, inrättas som skall ansvara för verksamheten vid specialskolorna. Som en konsekvens av detta förslår regeringen att godkännandet av fristående skolor som mot- svarar specialskolan skall prövas av den nya styrelsen. Det finns , enligt regeringen, skäl att analysera konsekven- serna av en anpassning av lagstiftningen i syfte att harmonisera bestäm- melserna mellan skolformerna så att ansvarar för god- kännande av fristående skolor även för den aktuella gruppen elever. Re- geringen avser att återkomma till efter ytterligare beredning av frågan. 6.5 Ersättning för elev i specialskolan Regeringens bedömning: Den avgift som kommunerna betalar för en elev vid specialskolan bör höjas till per elev och läsår. Avgiften bör justeras . Värdkommunerna bör även i fortsättningen kompenseras för den höga andel elever de har vid skolorna. Kommitténs förslag: Verksamheten vid specialskolan överförs till skolornas värdkommuner och finansieras med statligt verksamhetsbidrag och interkommunal ersättning. Ersättningen från elevernas hemkommu- ner höjs och räknas upp med skolindex. Remissinstanserna: () kritiserar utredningen för att inte redovisa någon uppfattning om storlekshöjningen liksom kommunerna som kritiserar utredningen för att lämna en så viktig fråga obesvarad. Kristinaskolan och Östervångsskolan anser det viktigt att ingen kommun av ekonomiska skäl avstår från att utnyttja specialskolan som ett alternativ. () framhåller att den interkommunala ersättningarna till de teckenspråkiga grundskolorna på något sätt måste förhålla sig till vad det kostar vid andra interkommunala lösningar för elever med funktionshinder. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 7 kap. 7 § skollagen skall hemkommunen betala ersättning till staten för vissa kostnader för den som är elev i specialskolan. Regeringen har i förordningen om ersättning för elever i specialskolan (SKOLFS 1997:1, ändrad 1998:12 och 1998:32) fastställt beloppet till per termin, dvs. per elev och år. De kommuner där skolorna är belägna skall dock beroende på den oproportionellt höga andelen elever i specialskolan en- dast betala per elev och termin, dvs. per elev och år. Den genomsnittliga totala kostnaden för en elev i special- skolan är betydligt högre och uppgick till . Regionskolornas årliga snittkostnad per elev varierade mellan ca 340 000 och , bl.a. beroende på skillnader i lo- kalkostnader, antal elever i elevboende och resor. Genomsnittskostnaden för en elev i riksskolorna varierade mellan och . Den ersättning som hemkommunerna betalat till specialskolorna för sina elever bör jämföras med de kostnader som kommunen har för elever i den kommunala skolan. Den genomsnittliga kostnaden för en grundskoleelev uppgick till . För den majoritet av elever med funktionshinder som går i den kommunala var kostnaderna dock vanligtvis avsevärt högre. De varierar också mycket beroende på formerna för stödet. Den genomsnittliga kostnaden för en elev i särskolan var , inklusive kostnader skol- skjutsar. En annan här relevant jämförelse kan göras med kommunernas kostna- der för elever med hörselskada. Flertalet av dessa elever undervisas i vanliga kommunala klasser, i många fall med anpassade lokaler och med visst tekniskt stöd. Andra undervisas i särskilda kommunala hörselklasser som kan vara anordnade i samarbete med andra kommuner. För dessa helt kommunala lösningar saknas relevanta kostnadsuppgifter. För ytterligare vissa hörselklasser utgår ett statligt bidrag ur det s.k. SIS- anslaget. För att sådant bidrag skall utgå krävs att verksamheten har regional karaktär. Regeringen delar för övrigt kommitténs uppfattning att denna typ av statligt verksamhetsstöd endast skall utgå till verksamheter av tillräcklig omfattning, med ett brett upptagningsområde och i vissa fall av nationellt intresse. har elva kommuner fått SIS-anslag (30 000 - per elev och år) för 385 elever i regionala hör- selklasser. Trots detta bidrag är kommunernas interkommunala ersätt- ningar betydande för dessa elever, i genomsnitt med en variation per elev och läsår. Till detta kommer i många fall mycket höga kostnader för dagliga resor mellan hemmet och skolan, ofta med taxi. Enligt regeringens uppfattning är den ersättning som elevernas hem- kommuner betalar till specialskolorna för låg, bl.a. mot bakgrund av kommunernas åtagande för andra elever med funktionshin- der. Därtill bör det inte finnas ekonomiska incitament som avgör om en elev skall få sin undervisning i den kommunala skolan eller i den statliga specialskolan. Vid en jämförelse med kommunernas kostnader för elever i de regionala hörselklasserna kan det hävdas att dagens låga avgift till specialskolorna inte uppfyller detta krav. () framhåller också att avgiften till specialskolorna på något sätt måste förhålla sig till ersättningsnivån vid andra interkommunala lös- ningar. Som några remissinstanser särskilt påpekat är det vik- tigt att hemkommunernas avgifter inte sätts alltför högt. Regeringen anser, mot bakgrund av de skäl som redovisats, att hem- kommunens avgift för en elev bör höjas till per elev och läsår, dvs. motsvarande knappt halva kost- naden för en elev i de regionala skolorna. Med denna avgiftsnivå bör ele- vernas behov styra valet av skolform och inte kostnaderna för hemkom- munen. Avgiften för kommunerna fastställs i förordning och bör räknas upp med index . De kommuner där skolorna är belägna, de s.k. värdkommunerna, bör kompenseras för de oproportionerligt höga totala kostnader de har till följd av att eleverna och deras familjer i hög ut- sträckning bor i dessa kommuner. Den föreslagna avgiftsnivån är tänkt att gälla för elever vid de sex spe- cialskolor för döva och hörselskadade som föreslås finnas kvar och lyda under en gemensam styrelse. Avgiftsnivån kommer också att gälla för de elever som kommer att finnas kvar som speci- alskoleelever efter intagningsstoppen vid och samt utgöra en jämförelsegrund för fastställandet av avgiftsnivån för visstidsplaceringar vid dessa båda resurscenter. 7 Gymnasieutbildning för vissa ungdomar med funktionshinder Syftet med den reformering av gymnasieskolan som inleddes var bl.a. att skapa en gymnasieskola för alla elever, dvs. en skola där elever med olika bakgrund, erfarenheter och livsmål skall få goda möjligheter till kunskaper och personlig utveckling - var och en efter sina förutsättningar. En sådan skola är ett uttryck för bildningsideal och demokratiska värderingar som är djupt förankrade i vårt land. Ut- bildningen i gymnasieskolan skall fördjupa och utveckla elevernas kun- skaper som förberedelse för yrkesverksamhet och studier vid universitet och högskolor samt som förberedelse för vuxenlivet. Varje kommun är enligt 5 kap. skollagen (1985:1100) skyldig att er- bjuda utbildning på nationella, specialutformade eller individuella pro- gram i gymnasieskolan för samtliga ungdomar som är bosatta i kommu- nen och som avslutat grundskoleutbildning eller motsvarande utbildning. För att kunna tas in på ett nationellt eller specialutformat program krävs fr.o.m. /99 att eleverna har slutfört sista årskursen i grund- skolan eller motsvarande med godkända betyg i svenska, alternativt svenska som andraspråk, engelska och matematik. Erbjudandet av natio- nella program skall avse utbildning som anordnas inom kommunen eller i en annan kommun eller ett landsting i enlighet med samverkansavtal. Erbjudandet skall omfatta ett allsidigt urval av nationella program. Anta- let platser på de olika programmen och deras grenar skall anpassas med hänsyn till elevernas önskemål. Skolhuvudmännen, dvs. kommuner, landsting eller fristående gymna- sieskolor, har ansvaret för genomförandet av utbildning på gymnasial nivå utifrån de nationella mål som finns angivna i skollag, läroplaner och kursplaner. Enligt bestämmelser i socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS), har kommunerna ett särskilt ansvar för barn och ungdomar med funktions- hinder. Landstingen har enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) an- svar för att erbjuda habilitering samt ansvar för hjälpmedel till vissa funktionshindrade. För vissa elever med funktionshinder har staten tagit på sig ett utökat ansvar genom att stödja riksrekryterande gymnasieutbildning för döva och hörselskadade i (RGD/RGH) samt riksrekryterande gymna- sieutbildning med särskilt anpassad utbildning för svårt rörelsehindrade ungdomar, Rh-anpassad utbildning, i , , och . På tre orter i landet, , och , bedrivs också riksrekryterande verksamhet med statligt stöd för vissa elever med utvecklingsstörning. Antalet elever vid RGD/RGH och den Rh-anpassade utbildningen utgjorde /99 av det totala antalet elever i gymnasieskolan. Denna ordning där staten tagit på sig ett utökat ansvar fråntar inte hemkommunerna deras ansvar för att erbjuda alla ungdomar en gymna- sial utbildning utan är en extra resurs för de berörda målgrupperna. Inriktning av riksrekryterande gymnasieutbildning för ungdomar med funk- tionshinder Huvuduppgiften för utbildningen i gymnasieskolan är, enligt läroplanen (Lpf 94), att förmedla kunskaper och skapa förutsättningar för att ele- verna skall tillägna sig och utveckla kunskaper. Utbildningen skall främja elevernas utveckling till ett aktivt deltagande i yrkes- och samhällslivet. All verksamhet i skolan skall bidra till elevernas allsidiga utveckling. Det övergripande målet för bedömning och betyg är att varje elev tar ansvar för sitt lärande och sina studieresultat och kan bedöma sina studieresultat i förhållande till kraven i kursplanerna. Regeringen vill understryka att detta självklart gäller också gymna- sieutbildning för ungdomar med funktionshinder. Det betyder bl.a. att de principer som gäller för betygssättning i gymnasieskolan skall tillämpas även för studier vid RGD/RGH och Rh-anpassad utbildning. 7.1 Riksrekryterande gymnasieutbildning för döva och hörselskadade ungdomar kommun får i sin gymnasieskola anordna utbildning för döva från hela landet och utbildning som bygger på muntlig kommunikation med tekniska hjälpmedel för hörselskadade från hela landet. Utbildningen vänder sig även till dem som på grund av språkstörning behöver insatser av samma slag som döva. De bestämmelser som gäller för gymnasieskolan enligt 5 kap. skolla- gen (1985:1100) och gymnasieförordningen (1992:394) gäller i huvudsak utbildning även för denna grupp elever. I den mån det är möjligt skall utbildningen integreras med utbildning för icke döva eller hörselskadade elever. Läroplan, programmål och kursplaner för gymnasieskolan skall tillämpas med de nödvändiga avvikelser som bestämmer. har för vissa ämnen fastställt särskilda kursplaner för döva. Utbildningen finansieras genom interkommunal ersättning och statligt verksamhetsstöd. Dagens riksrekryterande gymnasieutbildning för döva och hörselska- dade har sina rötter i den försöksverksamhet med riksrekryterande gym- nasial utbildning för döva och gravt hörselskadade elever () som startade i /68 (prop. 10 s.149, bet.1967:SU10, rskr. Verksamheten permanentades /72 (prop. 1971:1, bil 10. bet. 1971:UbU1, rskr.1971:1). Gymnasial utbildning med riksrekrytering för hörselskadade elever () inrättades /85 (prop. 1983/84:27, bet. 1983/84:UbU8. 1983/84:112). Föredragande statsråd fann det angeläget att markera att de två utbildningarna har olika inriktning. Den då befintliga utbild- ningen i riktade sig till ungdomar som var beroende av en tecken- språkig undervisning medan den föreslagna utbildningen avsåg ungdo- mar som kan följa undervisningen via muntlig kommunikation. Undervisning och resultat Innevarande läsår går 413 elever vid RGD/RGH, fördelade med 207 ele- ver vid RGD och 206 vid RGH. Sex av eleverna vid RGD är dövblinda. Vanligen har de dövblinda eleverna varit döva eller hörselskadade från födseln för att sedan successivt också få en försämrad syn. RGD är i rea- liteten det enda alternativet till gymnasieutbildning för döva och hörsel- skadade elever som är beroende av teckenspråk i undervisningen. Antalet elever på RGD håller en tämligen nivå. Antalet elever vid RGH kan däremot variera i och med att elever med hörselskada ofta har fler valmöjligheter och därmed kan välja att gå närmare hemorten. Verksam- heterna har dock totalt sett nått en tämligen stabil nivå. Det är svårt att dra entydiga slutsatser om resultatet av undervisningen vid RGD/RGH. nr 102, Gymnasieutbildning i för döva och hörselskadade, indikerar ändå att eleverna inte når samma kunskapsnivåer som övriga elever i gymnasieskolan. De kommunika- tionsproblem som är kopplade till utbildningen kan vara en del av förkla- ringen. Döva elever har själva ett väl utvecklat teckenspråk som är deras första språk, medan de kan ha brister i kunskaperna i svenska. Det mot- satta förhållandet gäller för lärarna. En annan förklaring är att eleverna i de regionala specialskolorna för döva och hörselskadade trots tioårig skolgång inte alltid når upp till målen i kursplanerna. En förlängning av studietiden till vid RGD/RGH är inte alltid tillräcklig för att ele- verna skall kunna nå målen för gymnasieskolan. visar utvärdering att nästan två tredjedelar av de elever som gick ut RGD/RGH fått arbete inom det yr- kesområde de tänkt sig. Detta är en högre andel än för ungdomar i all- mänhet. Färre var arbetslösa än i den hörande gruppen. Vidare var nio av tio elever nöjda med sin situation. En orsak till den positiva situationen har att göra med den yrkesvägledning som ges. De nya behörighetsregler för gymnasieskolans nationella och special- utformade program gäller även för att kunna söka till RGD/RGH. En elev som slutfört årskurs 10 i specialskolan och har betyget Godkänd i svenska eller svenska som andraspråk, engelska och matematik enligt de särskilda kursplanerna för specialskolan är således behörig att söka till nationellt eller specialutformat program vid den riksrekryterande gymna- sieutbildningen för döva och hörselskadade i . Syftet med detta är att eleverna skall ha den kunskapsnivå som är en förutsättning för att följa undervisning på nämnda program. Om eleven inte är godkänd i ett eller flera av dessa ämnen kan han eller hon tas emot på individuellt pro- gram vid RGD/RGH. Enligt underhandsuppgifter om läget inför /2000 hade en mycket stor andel av eleverna i specialskolan inte nått upp till betyget Godkänd i svenska alternativt svenska som andraspråk, engelska och matematik när betyg gavs i årskurs 10 . Även om re- sultatet kan förbättras till vårterminens slut är dessa signaler oroande. Utveckling En förbättrad måluppfyllelse för gymnasieskolan som helhet är en strävan som naturligtvis gäller även utbildningen vid RGD/RGH. För att uppnå detta mål krävs insatser på flera områden. Elevernas förkunskaper har stor betydelse för möjligheterna att nå målen i gymnasieskolan. I kapitel 6 behandlas frågan om den regionala specialskolans måluppfyllelse. Kunskaper i teckenspråk hos lärarna vid RGD/RGH är i sammanhanget betydelsefull. Kompetensutveckling avseende teckenspråk hör till det som bör prioriteras. kommun har ansvar för fortbildning av lärarna vid RGD/RGH. Den föreslagna styrelsen för specialskolorna, som föreslås få säte i , skall ges i uppgift att göra en särskild satsning på lärarnas teckenspråkskompetens i specialskolan för döva och hörselskadade. Möjligheterna till samverkan mellan kommun och den förslagna styrelsen bör vara goda. 7.1.1 Elever bedömning: Bestämmelserna i 9 kap. 1 § gymnasieför- ordningen (1992:394) bör förtydligas så att utbildningen riktar sig dels till döva och hörselskadade ungdomar som är beroende av en teckenspråkig miljö, dels till ungdomar med hörselskador som trots användningen av tekniska hjälpmedel och övriga stödinsatser inte kan följa undervisningen i en gymnasieskola i hemkommunen eller inom dess samverkansområde samt vissa dövblinda. bör få i uppdrag att se över gymnasieutbildningen för dövblinda bl.a. när det gäller målgrupp och utbildningens inriktning. Tills vidare bör elever med grav språkstörning tas emot vid gymna- sieutbildningen för döva och hörselskadade i . Kommitténs förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens bedömning. Kommittén föreslog dock att elever med grav språkstörning inte skall ingå i personkretsen för den riksrekryterande gymnasieutbild- ningen i . Remissinstanserna: I stort sett har remissinstanserna inget att invända mot beskrivningen av döva och hörselskadade ungdomar beroende av en teckenspråkig miljö. Flera remissinstanser, däribland och , framhåller emellertid att hör- selskadade elevers möjlighet att välja RGH inte får inskränkas. Man me- nar att elever med hörselskada skall ha möjlighet att mer eller mindre fritt välja riksgymnasiet i som ett av olika utbildningsalternativ. anser att förutsättningar saknas vid gymnasierna på hemorterna för att möta behoven hos ungdomar med grav språkstörning. Skälen för regeringens bedömning: För döva och hörselskadade ele- ver som är beroende av teckenspråk för sin kommunikation finns i reali- teten knappast något annat alternativ än gymnasiestudier i . För övriga ungdomar med hörselskada finns däremot i många fall möjlighet att välja mellan olika alternativ. Det helt avgörande för om studierna kan bedrivas med kvalitet på hemorten är hur väl kommunen och den en- skilda skolan anpassar studiemiljön, vilken specialpedagogisk kompetens skolan har och vilket specialpedagogiskt stöd skolan kan få. Döva och hörselskadade elever 9 kap. gymnasieförordningen (1992:394) får kommun i sin gymnasieskola 1. anordna utbildning för döva från hela landet, och 2. anordna utbildning som bygger på muntlig kommunikation med tek- niska hjälpmedel för hörselskadade från hela landet. Regeringen anser att punkten 1. bör ändras till att omfatta döva och hörselskadade ungdomar som är beroende av en teckenspråkig miljö. Det innebär samma beskrivning av målgruppen som angavs i propositionen om åtgärder för elever med handikapp inom det allmänna skolväsendet (1983/84:27). Vad gäller punkten 2. bör ett förtydligande göras som syf- tar till att verksamheten skall nå den tänkta målgruppen, dvs. ungdomar som trots användningen av tekniska hjälpmedel och övriga stödinsatser inte kan följa undervisningen i gymnasieskola i hemkommunen eller inom dess samverkansområde. Regeringen avser att vidta ändringar i gymnasieförordningen med denna innebörd. Dövblinda elever kommun anordnar fr.o.m. /90, med regeringens till- stånd, försöksverksamhet med gymnasial utbildning för dövblinda elever. Utbildningen vänder sig i huvudsak till elever som tidigare gått i regional specialskola. Särskilda statliga medel avsätts . Beloppets storlek avgörs med hänsyn till antalet dövblinda elever och utifrån deras behov av särskilt stöd. Kommittén föreslog att bestämmelser om dövblinda införs i 9 kap. gymnasieförordningen. Regeringen delar uppfattningen att dövblindhet skall ses som ett eget funktionshinder. Det finns skäl att öka kunskapen om gymnasieutbildningen för dövblinda, bl.a. vad avser målgrupp och utbildningens inriktning. Regeringen avser därför att ge i uppdrag att göra en sådan översyn. Det är naturligt att verket ges detta ansvar då regeringen anser att ansvaret för att följa upp avtalet mellan staten och kommun generellt bör göras till ett ansvar för Skolver- ket.