prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Bakom denna inskränkning ligger samma tankegång som kommit till uttryck i 17 kap. 4 § , nämligen att det skall dömas i ett sammanhang över en huvudfordran och en fordran som åberopas till kvittning. En part som får framgång med ett kvittnings- yrkande kunde annars inte använda sin fordran till avräkning och en skiljedom i den delen skulle kanske sedan inte kunna verkställas. Regeringen anser att det i den nya lagen bör anges att i de fall motparten åberopat en motfordran skall båda fordringarna avgöras i samma skiljedom. Med en sådan reglering behövs det inte några ytterligare begränsningar av möjligheten att meddela deldom. Det finns bestämmelser om mellandom i 17 kap. 5 § rättegångs- balken. Parterna har enligt detta stadgande inte något uttryckligt inflytande över frågan om mellandom skall meddelas, även om deras ståndpunkt givetvis är viktig. Ett exempel på när det kan vara praktiskt att avgöra en tvist i skilda domar är när tvisten gäller både om skadeståndsskyldighet föreligger och i så fall hur skadeståndet skall beräknas. En mellandom har här huvudsakligen en processekonomisk funktion. Frågan om skadeståndets storlek som kanske kräver en vidlyftig utredning blir ju aldrig aktuell om det i mellandomen konstateras att någon skadeståndsskyldighet inte föreligger. En mellandom av sådant innehåll innebär att tvisten slutligen löses med åtföljande fördelar för båda parterna. Det finns även andra fall, som strax skall beröras, då det är lämpligt att mellandom kan meddelas. De skäl som talar för att domstolen skall kunna meddela mellandom i en rättegång har bärkraft även beträffande skiljeförfarandet. Enligt regeringens mening bör det därför i skiljeförfarandet finnas minst lika stora möjligheter att meddela mellandom som det finns i en rättegång. Mellandom bör sålunda kunna ges om skyldigheten att prestera något innan skiljemännen, vid bifallande dom, bestämmer prestationens storlek. Vidare bör det vara möjligt att ge mellandom t.ex. beträffande en invändning om att preskription inträtt. Den senare typen av invändning kan ofta prövas utan vidlyftig utredning, och vid bifall avgörs praktiskt sett hela målet. Även i de fall då käranden grundar sitt anspråk på alternativa grunder kan det finnas skäl att pröva en av grunderna i en mellandom. Vid bifall behöver nämligen övriga grunder inte prövas. Möjligheten att meddela mellandom bör emellertid även kunna avse andra frågor angående saken som skiljemännen anser lämpliga att bryta ut till separat behandling. Det kan t.o.m. tänkas fall då skiljemännen avgör själva tvisten genom en särskild skiljedom för att sedan besluta om kostnaderna för sig i den slutliga skiljedomen. Några närmare anvis- ningar till skiljemännen som begränsar deras möjligheter att meddela mellandom eller, med skiljemannalagens beteckning, särskild skiljedom, bör inte infogas i lagen. Om båda parter vill ha en viss fråga prövad i en särskild skiljedom eller, omvänt, om de båda motsätter sig en sådan dom, bör skiljemännen ha att rätta sig efter deras inställning. En enskild part bör däremot inte ha möjlighet att förhindra skiljemännen att avgöra målet på ett processekonomiskt riktigt sätt. Skiljemännen bör därför, om man bortser från kvittningsfallet, ha rätt att meddela en särskild skiljedom mot ena partens bestridande. De skäl som parten stöder sitt motstånd på får alltså bedömas av skiljemännen i det enskilda fallet. Regeringen föreslår således att skiljemännen skall kunna meddela särskild skiljedom om inte båda parterna motsätter sig det med den begränsningen att en huvudfordran och en fordran som åberopas till kvittning alltid skall avgöras i samma skiljedom. För enkelhetens skull bör båda typerna av nu aktuella domar kunna betecknas särskild skiljedom. 9.7 Stadfästning av förlikning Regeringens förslag: Skiljemännen skall på parternas begäran kunna stadfästa en förlikning i en skiljedom. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen innehåller inga regler som säger att skiljemännen kan fastställa en förlikning genom skiljedom. Skiljemännen anses trots detta ändå ha en sådan möjlighet. Enligt modellagen artikel 30 får skiljemännen på parternas begäran stadfästa en förlikning genom skiljedom. Den finska, tyska och neder- ländska lagen innehåller motsvarande reglering. I samtliga fall krävs enighet mellan parterna. Skiljemännen anses dock under vissa förutsätt- ningar kunna vägra stadfästelse. Förliks parterna i en rättegång får domstolen enligt 17 kap 6 § rätte- gångsbalken stadfästa förlikningen i en dom. Även i detta fall skall parterna begära stadfästelse. Det anses att rätten har en viss möjlighet att vägra stadfästelse, t.ex. om förlikningen strider mot lag eller god sed. En förlikning som parterna träffat är i sig inte verkställbar. Om skiljemännen ges möjlighet att i en skiljedom stadfästa en förlikning får detta till följd att förlikningen blir exigibel. Skiljedomen kan således verkställas både inom och utom . Fördelarna med en sådan ordning är uppenbara. Regeringen föreslår därför att det i lagen om skiljeförfarande införs en bestämmelse om att skiljemän kan stadfästa en mellan parterna träffad förlikning i en skiljedom. Som en första förut- sättning för stadfästelse bör det krävas att parterna är eniga om att förlikningen skall stadfästas. Vidare bör skiljemännen ges möjlighet att vägra stadfästelse. Detta bör kunna ske t.ex. om skiljedomen skulle strida mot grunderna för rättsordningen här i riket eller parternas överens- kommelse syftar till att bedra någon. Utrymmet för att vägra fastställelse blir som synes inte särskilt stort, men det bör ändå finnas. Den svenska lagstiftningen kommer genom den nu föreslagna regleringen att stå i samklang med modellagen och de ovan angivna lagarna. 9.8 Skiljedomens utformning och innehåll Regeringens förslag: Skiljedomen skall vara skriftlig. Den skall underteckas av skiljemännen eller en majoritet av dem. I sistnämnda fall skall orsaken till att samtliga skiljemän inte undertecknat domen anges. Parterna får bestämma att endast ordföranden skall underteckna skiljedomen. Dagen för skiljedomens meddelande och platsen för förfarandet skall anges i skiljedomen. Skiljedomen skall genast tillställas parterna. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att det i lagen bör införas ett krav på att skiljedomen skall motiveras, eventuellt med möjlighet för parterna att i vissa fall bestämma annorlunda. En utländsk expert har, för det fall som någon majoritet för en viss mening inte kan uppnås och ordförandens mening sålunda blir gällande, ifrågasatt bestämmelsen såvitt gäller undertecknande. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen uppställer följande krav på en skiljedoms utformning och innehåll. Enligt 17 § skall skilje- domen avfattas skriftligen och undertecknas av skiljemännen. Skilje- domen bör innehålla uppgift om ort och dag för meddelandet. Vidare bör skiljemännen underrätta parterna om när och var skiljedomen finns tillgänglig. Om skiljedomen inte är avfattad skriftligen och undertecknad av skiljemännen är den enligt 20 § första stycket 1 p. ogiltig. Undantag härifrån görs om skiljedomen är undertecknad av flertalet skiljemän och de på domen har intygat att den skiljeman som inte skrivit under domen har deltagit i tvistens avgörande. Modellagens bestämmelser om skiljedomens utformning och innehåll återfinns i artikel 31. Den överensstämmer i stort med skiljemannalagens bestämmelse. Till skillnad från den svenska lagen uppställer modellagen dessutom krav på att skiljemännen skall motivera sitt avgörande. Vidare skall enligt modellagen i domen anges den plats som bestämts för förfarandet och den dag domen getts. Enligt en uttrycklig bestämmelse skall domen anses given på den plats som sålunda anges på domen. Slutligen stadgas att ett exemplar av domen undertecknad av skilje- männen på sätt som sagts ovan skall sändas till varje part. Den finska lagen har samma krav på form som modellagen. Den föreskriver vidare att domen skall tillställas parterna på ett bevisligt sätt. Däremot behöver skiljemännen inte motivera sitt avgörande. De flesta andra moderna europeiska lagarna kräver skriftlig form samt motivering av domen. Frågan om en reglering av skiljedomens utformning och innehåll bör ses i belysning av de allmänna överväganden avseende graden av statlig inblandning i skiljeförfaranden som regeringen inledningsvis givit uttryck för. Regeringen har sålunda konstaterat att det saknas anledning att genom lagstiftning i alltför hög grad reglera parternas mellan- havanden. Partsautonomin skall ges en centrala ställning. De krav som en part kan ställa på en skiljedoms utformning och innehåll behöver därför inte nödvändigtvis resultera i uttryckliga bestämmelser i lagen om skiljeförfarande. Vad nu sagts innebär inte att man kan avstå från bestämmelser som gäller skiljedomens form och innehåll. Tvärtom framstår det som mycket angeläget att vissa frågor får sin reglering. Dessa bör dock kunna begränsas så att man i lagen om skiljeförfarande endast anger de mini- mikrav som från samhällets sida bör ställas för att en skiljedom skall verkställas. Härutöver bör naturligtvis modellagens och utländska skilje- mannalagars bestämmelser på området beaktas. Med utgångspunkt i det nu sagda bör skiljedomen vara dokumenterad i skrift. Vidare bör skiljemännen ha undertecknat domen. Är domen inte undertecknad av alla skiljemän bör det liksom vara tillräckligt att flertalet av skiljemännen undertecknat den och angett varför inte alla skiljemän undertecknat skiljedomen. Särskilt i förfaranden med skiljemän från olika länder kan det ta tid att skicka runt skiljedomen för att den skall undertecknas av samtliga skiljemän. Parterna kan ha en befogat intresse av att snabbt få reda på utgången. Det bör därför lämnas möjlighet för parterna att föreskriva att det är tillräckligt att domen undertecknas av skiljenämndens ordförande. Något praktiskt behov av ett undantag från vad nu sagts för det fall skiljedomen ger uttryck endast för ordförandens mening torde inte föreligga. Som tidigare nämnts (avsnitt 8.5) bör, på samma sätt som i t.ex. modellagen, platsen för skiljeförfarandet anges i skiljedomen. Denna plats har betydelse då det gäller att avgöra om det är fråga om en svensk skiljedom. Däremot finns det inte någon anledning att i lagen om skiljeförfarande ta in en motsvarighet till modellagens bestämmelse om att en skiljedom skall anses meddelad på platsen för förfarandet. En sådan regel skulle i nationella förfaranden helt sakna betydelse. Slutligen bör dagen för domens meddelande anges eftersom den bildar utgångspunkt för vissa frister. Nästa fråga är huruvida det i lagen bör införas en bestämmelse om att skiljemännen skall motivera domen. Det finns skäl både för och emot en sådan ordning. För ett krav på ett motiverat avgörande talar den om- ständigheten att modellagen och flera utländska lagar om skiljeförfarande har en sådan bestämmelse. Vidare kan man anta att parterna är intresserade av det resonemang som ligger till grund för avgörandet. En motivering kan även få betydelse för tolkningen av domslutet och rättskraftsfrågorna. Med ett lagstadgat krav på motivering följer emeller- tid den nackdelen att man i det fallet motiveringen uteblir måste ge part möjlighet att klandra domen. Som regeringen tidigare framhållit är det angeläget att till förmån för en skiljedoms slutlighet begränsa möjlig- heterna till . Detta talar mot ett krav på motivering av skilje- domen. Vidare kan det, även om det vid en första betraktelse verkar långsökt, med ett motiveringskrav ifrågasättas vilka kvalitativa normer som bör gälla för motiveringen. De skäl som ovan angetts för nyttan med en motiverad dom innebär nämligen att kraven på motiveringens kvalitet inte kan sättas alltför lågt. Det finns också andra argument mot ett krav på motivering. Särskilda problem skulle uppstå i de skiljeförfaranden som närmast gäller kvalitetsbedömningar, sk. sniff and look arbitration. Även kostnadsaspekten måste beaktas. En skriftlig domsmotivering innebär ökade kostnader som parterna får bära. Det finns alltså beaktansvärda skäl både för och emot ett lagstadgat krav på motivering av skiljedom. Ingendera lösningen framstår som självklar. Frågans betydelse skall dock inte överdrivas. Svenska skilje- domar är enligt praxis försedda med motivering. Något krav på doms- motivering behöver inte införas i lagen för att säkerställa att skiljedomen skall kunna verkställas. Mot bakgrund härav framstår en ordning som innebär att parterna fritt får bestämma om de vill att skiljedomen skall vara motiverad som en lämplig avvägning. Remissutfallet ger också stöd för denna lösning. Regeringen anser därför att något krav på motivering av domen inte bör införas i lagen om skiljeförfarande. Det nu sagda utesluter inte att parterna kan bestämma ytterligare krav på skiljedomens utformning och innehåll utöver vad som stadgas i lagen. Parterna bör t.ex., förutom att kunna kräva en domsmotivering, utan vidare kunna uppställa krav på att eventuella skiljaktiga meningar skall motiveras och bifogas domen. 9.9 Rättelse, tolkning och komplettering Regeringens förslag: Skiljemännen skall ha möjlighet att rätta, tolka och komplettera en skiljedom. Rättelse får endast avse uppenbara oriktigheter till följd av skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Komplettering får ske i de fall då skiljemännen av förbiseende underlåtit att avgöra en fråga som hänskjutits till dem. Tolkning får endast avse domslutet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans avstyrker förslaget i den del som gäller tolkning av skiljedom. Två remissinstanser anser att det bör krävas en partsöverenskommelse för att skiljemännen skall kunna tolka en skiljedom. Några utländska experter menar att de föreslagna tidsfristerna är alltför snålt tilltagna. Någon expert uttrycker tvekan till bestämmelsen att skiljemännen skall kunna tolka en skiljedom. Skälen för regeringens förslag: Det finns inte någon bestämmelse i skiljemannalagen som ger skiljemännen möjlighet att rätta, tolka eller komplettera ett avgörande. Det är emellertid en allmän uppfattning att skiljemän kan rätta skiljedomar i analogi med vad som gäller för domstols domar enligt 17 kap. 15 § . Om en domstol finner att en dom eller ett beslut i ett tvistemål innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende, får domstolen besluta om rättelse (17 kap. 15 § första stycket ). Vidare kan en domstol komplettera ett sådant avgörande om rätten av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med en dom eller ett slutligt beslut (17 kap. 15 § andra stycket ). Sistnämnda möjlighet är inskränkt från det att avgörandet meddelades, medan rättelseinstitutet inte är inskränkt i tiden. Modellagen innehåller i artikel 33 en bestämmelse som ger skilje- männen möjlighet att besluta om rättelse och att komplettera sitt avgörande. Liknande bestämmelser återfinns i den tyska, finska och nederländska lagen. Modellagens stadgande, liksom den tyska regle- ringen, medger dessutom skiljemännen att tolka en skiljedom, om parterna har kommit överens om det. Sådant avtal kan träffas i förväg eller när behov av tolkning uppkommer. Utredningen har föreslagit att det i lagen om skiljeförfarande skall tas in bestämmelser som ger skiljemännen möjlighet att rätta, tolka och komplettera en skiljedom. Enligt utredningen bör bestämmelserna i huvudsak kunna utformas med modellagen som förebild. Vad först gäller möjligheten att rätta en skiljedom delar regeringen utredningens bedömning. Enligt regeringens mening bör rättelse- möjligheten, liksom enligt , vara begränsad till fel som har karaktär av klara, lapsusbetonade förbiseenden och inte få omfatta oriktigheter som kan föras tillbaka på felaktigheter i rättstillämpningen eller egentliga tankefel o.d. Skiljemännen bör ges möjlighet att av egen kraft rätta ett avgörande. Vidare bör skiljemännen ha möjlighet att rätta ett avgörande om en part begär det. Vad sedan gäller frågan om möjligheten att komplettera en skiljedom ansluter sig regeringen även på denna punkt till utredningens bedömning. Skiljemännen bör således få meddela ett tilläggsbeslut beträffande en fråga som hänskjutits till dem, men som de inte uttalat sig om i avgörandet. Liksom vid rättelse bör skiljemännen ges möjlighet att komplettera en skiljedom både av egen kraft och på begäran av en part. Vid utformningen av modellagen ansågs det att skiljedomens slutgiltighet kunde ifrågasättas om skiljemännen gavs möjlighet att tolka domen. Vidare menade man att en sådan bestämmelse skulle kunna öppna möjlighet för parterna att ansätta skiljemännen med ogrundade framställningar om tolkning på olika punkter. Däremot ansågs det inte föreligga hinder för parterna att genom avtal ge skiljemännen behörighet att tolka en skiljedom. Det skulle onekligen innebära en stor fördel om skiljemännen gavs möjlighet att tolka domslutet i en skiljedom. Härigenom skulle de på ett praktiskt sätt kunna undanröja sådana oklarheter som t.ex. medför hinder för verkställighet. I annat fall skulle den vinnande parten vara hänvisad till att väcka talan vid domstol med alla de olägenheter som det innebär. Regeringen anser att skiljemännen bör ha möjlighet att tolka domslutet i en skiljedom. Nästa fråga blir då om det skall krävas en partsöverenskommelse för att tolkning skall kunna ske. Det kan dock direkt sägas att det framstår som svårförståeligt varför man skall uppställa krav på partsöverens- kommelse när det gäller tolkning men inte ha motsvarande krav beträffande rättelse och komplettering av en skiljedom. Parterna funderar säkert inte närmare på behovet av tolkning förrän de får en oklar skiljedom i sin hand. I den situationen har i allmänhet en av parterna inte intresse av ett klargörande. Det ter sig klart olämpligt att tolkning då inte skulle kunna äga rum. Vad sedan gäller de betänkligheter som framfördes under utarbetandet av modellagen anser regeringen att dessa borde kunna undanröjas om regleringen utformas med sagda invänd- ningar i åtanke. Regeringen återkommer strax till detta. Den svenska regeln bör mot bakgrund av det nu anförda utformas så att tolkning inte förutsätter att parterna har gett skiljemännen sådan behörighet. Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in en bestämmelse av vilken framgår att skiljemännen skall ha möjlighet att tolka domslutet i en skiljedom. Det bör av lagen framgå att det enbart är domslutet som kan bli föremål för tolkning. Bestämmelserna bör utformas så att skiljemännen ges rätt men inte skyldighet att rätta, komplettera eller tolka avgörandet. Det bör över- låtas till skiljemännen att närmare avgöra om det föreligger förutsätt- ningar för rättelse, komplettering respektive tolkning. Med en sådan ordning undviker man att en skiljedoms slutlighet äventyras som riskerna för förhalningar minimeras. Några närmare anvisningar till skiljemännen bör inte ges i lagen. Det ligger i sakens natur att den part som begär tolkning noga specificerar vad han menar är oklart. Han kan annars inte räkna med att skiljemännen kommer att gå med på hans begäran. Någon särskild bestämmelse härom torde inte behövas. Om skiljemännen överväger att meddela ett beslut om rättelse, komplettering eller tolkning bör parterna i allmänhet få yttra sig över frågan. Det kan dock tänkas uppkomma fall då en sådan åtgärd framstår som obehövlig med hänsyn till åtgärdens karaktär. Vidare kan en part visa sig vara svår att nå inom rimlig tid. Skiljemännen bör därför ges ett visst utrymme att underlåta kommunikation. Slutligen vill regeringen ta upp frågan om vilka tidsfrister som skall gälla för parter och skiljemän när det blir aktuellt att rätta, tolka eller komplettera en skiljedom. Utredningen har här föreslagit att skilje- männen skall ha på sig för skiljedomens meddelande för att av egen kraft rätta eller komplettera ett avgörande. I de fall en part begär en sådan åtgärd eller att skiljemännen skall tolka en skiljedom skall, enligt utredningen, en parts begäran framställas från delfåendet av domen. De av utredningen förordade tidsfristerna överensstämmer i huvudsak med motsvarande frister i modellagen. De kan dock tyckas något snålt tilltagna, särskilt i de fall då skiljemännen är bosatta i olika länder. Det är emellertid av största intresse att minimera tidsfristerna för ifrågavarande åtgärder sedan en skiljedom väl givits. Parternas berättigade intresse av att snabbt erhålla skiljemännens slutliga avgörande måste få väga tungt i sammanhanget. Mot denna bakgrund anser regeringen att de nu angivna fristerna är väl avvägda. Regeringen föreslår således att i de fall skiljemännen av egen kraft rättar eller kompletterar en skiljedom detta skall ske för skiljedomens meddelande. Regeringen föreslår vidare att parts begäran om sådan åtgärd eller om tolkning skall ske från delfåendet av domen. Med denna reglering återstår det att klargöra vilken tidsfrist som skall gälla för skiljemännen sedan parterna begärt en åtgärd av ifrågavarande slag. Enligt modellagen har skiljemännen på sig från mottagandet av en begäran om rättelse eller tolkning. Avser begäran en komplettering av skiljedomen utsträcks tidsfristen enligt modellagen . Enligt modellagen kan skiljemännen förlänga de nu angivna tidsfristerna. De tidsfrister som intagits i modellagen i nu aktuellt avseende framstår som ändamålsenliga. Däremot kan det ifrågasättas om det finns något behov av en möjlighet till förlängning av fristen. I den tyska lagen, vars bestämmelser om tidsfrister motsvarar modellagens, saknas en sådan möjlighet. Regeringen har svårt att se något större behov av en möjlighet till förlängning utöver de som följer av den tyska lagens och modellagens bestämmelser. Regeringen föreslår därför att dessa frister skall gälla enligt den nya lagen om skiljeförfarande. 10 Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom 10.1 Uppdelningen mellan ogiltighet och klander Regeringens bedömning: Uppdelningen mellan grunder som gör skiljedomen ogiltig och sådana som måste åberopas av en part inför rätten bör behållas. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna instämmer i bedöm- ningen eller lämnar den utan erinran. Några anser dock att uppdelningen bör slopas och att lagen endast bör innehålla klandergrunder. Flera utländska experter menar att lagen endast bör innehålla klander- grunder. Skälen för regeringens bedömning: Det ligger i själva skiljeavtalet att parterna härigenom har avsagt sig möjligheten att vid domstol få en skiljedom överprövad på materiell grund. Om det däremot förekommit något formellt fel vid handläggningen eller om det annars finns anledning att ifrågasätta om förfarandet skett på ett korrekt sätt har parterna ett berättigat intresse av att kunna angripa domen. I sådana fall finns det även andra intressen som skulle kunna motivera att en skiljedom kan angripas. Så t.ex. kan hänsynen till allmänna intressen och till tredje man motivera en domstolskontroll av skiljedomar. Särskilt den omständig- heten att rättsväsendet medverkar vid exekution av en skiljedom talar för detta. Å andra sidan är det väsentligt att ett skiljeförfarande kan genom- föras snabbt och att tvisten i och med skiljedomen avgörs slutligt. Det finns också i många fall ett intresse av att bibehålla sekretessen. Även kostnadsaspekten kommer in i bilden.