prop · GM0338 · 1999-01-01 00:00:00 — Det är nödvändigt att dessa personer i sådana fall har möjlighet att förvissa sig om att de betalar lika stor avgift till begravningsverksamheten som de tillhöriga och att församlingens avgiftsintäkter oavkortat används för begravningsverksamheten. Av denna anledning bör begravnings- verksamheten hållas skild från övrig verksamhet och dess intäkter och kostnader särredovisas. Detta bör framgå av begravningslagen. Kommittén har redovisat ett förslag till en metod för en särredovisning som har utformat på kommitténs uppdrag. Förslaget bygger bl.a. på att fastighetsförvaltning och begravningsverksamhet redovisas var för sig, att kostnader med anknytning till församlingsverksamheten redovisas under annan post och att interna tjänster som begravningsförvaltningen utfört åt andra förvaltningar redovisas som intäkter för begravningsverksamheten. Begravningsverksamhetens andel i den gemensamma administrationen beräknas med de olika verksamheternas andel av de externa bruttokostnaderna som fördelningsnyckel. Regeringen finner att det bör vara en uppgift för huvudmännen att själva utforma en särredovisning av begravningsverksamhetens intäkter och kostnader som ger ett rättvisande underlag för fastställande av begravningsavgiften. Det förslag som kommittén har lämnat bör därvid kunna tjäna som modell. Den tillsynsverksamhet som länsstyrelserna utövar bör utgöra en tillräcklig säkerhet för att särkostnadsredovisningarna uppfyller de krav som det är rimligt att ställa på dem. Av likställighetsskäl bör en särredovisning av begravningsverksamhetens intäkter och kostnader gälla även när en kommun är huvudman. Regeringen återkommer i avsnitt 4.6 med förslag om hur de som inte tillhör skall få insyn i och inflytande över beslut om bl.a. fastställande av begravningsavgiften. Enligt principen att de som tillhör skall betala sin begravningsavgift som en del av kyrkoavgiften skulle en person som tillhör en icke-territoriell församling inom betala sin begravningsavgift via kyrkoavgiften till den icke-territoriella församlingen. Ansvaret för att tillhandahålla gravplatser för dem som tillhör en icke-territoriell församling ligger emellertid på den församling där den tillhörige är folkbokförd. I detta fall skulle det organ som uppbär begravningsavgiften således inte vara detsamma som det organ som har kostnaderna för att tillhandahålla gravplats. Den som tillhör en icke- territoriell församling inom och inte är folkbokförd inom en kommun som är huvudman för begravningsverksamheten bör därför betala begravningsavgift till den församling eller kyrkliga samfällighet där han eller hon är folkbokförd. Det blir en uppgift för att besluta om de eventuella förändringar beträffande begravnings- samfälligheten i som kan föranledas av detta förslag. Några remissinstanser har haft invändningar mot kommitténs förslag att avgiften skall benämnas begravningsavgift. Det finns i och för sig en viss risk att avgiften kan uppfattas vara kopplad till kostnaderna för en persons egen begravning. Termen begravningsavgift har dock praktiska fördelar och har redan fått ett visst genomslag. Eftersom det inte finns några hinder mot denna benämning finner regeringen att den bör godtas. 4.4.2 Vad bör ingå i begravningsavgiften Regeringens förslag: Huvudmannen för det förvaltningsområde där den avlidne var folkbokförd skall utan kostnad för dödsboet tillhandahålla - gravplats eller motsvarande på allmän begravningsplats av , - gravsättning inklusive gravöppning, återfyllning och iordningställande av öppnad grav, - transporter från det huvudmannen övertagit ansvaret för stoftet till dess att gravsättning har skett, med undantag av transport för gravsättning utanför huvudmannens förvaltningsområde, om inte transporten beror på avtal om tillhandahållande av särskilda gravplatser, - kremering, - lokal för förvaring och visning av stoftet, - samt lokal för begravningsceremoni utan religiösa symboler. När en dödfödd gravsätts eller kremeras skall samma tjänster tillhandahållas av huvudmannen inom det förvaltningsområde där kvinnan är folkbokförd. Vid förnyad upplåtelse av gravrätt får en särskild avgift tas ut av gravrättsinnehavaren, om förnyelsen inte har något samband med ny gravsättning. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remiss II innehöll sju frågor om vad som bör finansieras genom begravningsavgiften. Fråga 5.1 avsåg anordnande, drift och underhåll av allmänna begravningsplatser; fråga 5.2 gravplats eller motsvarande under ; fråga 5.3 gravsättning, gravöppning och iordningställande; fråga 5.4 transporter; fråga 5.5 kremering; fråga 5.6 lokal för förvaring och visning av stoftet och fråga 5.7 lokal för begravningsceremoni. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 5.1 Fråga 5.2 Fråga 5.3 Fråga 5.4 Fråga 5.5 Fråga 5.6 Fråga 5.7 Statskontoret anser att huvudmannen endast bör stå för fasta, långsiktiga kostnader medan tillfälliga tjänster av engångskaraktär skall betalas genom differentierade avgifter. anser att även kostnaden när huvudmannen använder en egen lokal, t.ex. en kyrka, skall täckas av avgiften. Kravet på att tillhandahålla annan lämplig lokal bör, enligt Centralstyrelsen, innebära att lokal skall kunna anvisas inom den kommun där förvaltningsområdet är beläget. Centralstyrelsen menar att huvudmannens ansvar för transporter bör preciseras. Flera domkapitel och stiftssamfälligheter anser att det måste preciseras vad som är huvudmannens ansvar i fråga om transporter och lokaler för visning och förvaring av stoft samt för ceremonier. anser att för det fall makar inte kan beredas gravplats till dubbelt djup skall extra plats för sådan efterlevande anses svara mot "aktuellt behov" och ingå i avgiften. Transport till krematorium i annat förvaltningsområde bör, enligt förbundet, betraktas som anordnat inom och för det egna förvaltningsområdet och transport för begravningsgudstjänst eller avskedsceremoni bör inte betraktas som obligatorisk begravnings- verksamhet. Judiska församlingarna i och Svenska ortodoxa prosteriet anser att gravplats skall upplåtas för evigt. kyrkogårdschefers förening pekar på att det måste klarläggas hur vissa personalkostnader skall fördelas för att en särredovisning av kostnaderna skall kunna ske. Enligt bör förslaget att transporter och lokaler för begravningsceremonier skall ingå i begravningsavgiften inte genomföras. anser att de tjänster som föreslås kostnadsfritt tillhandahållas dödsboet efter den som vid dödsfallet var folkbokförd inom huvudmannens område även bör tillhandahållas kostnadsfritt för en dödfödd som avlidit efter tjugoåttonde havandeskapsveckan, om kvinnan är folkbokförd inom huvudmannens förvaltningsområde. påpekar att transporter av avlidna samt anordnande av lokal för begravningsceremoni är områden som ligger inom begravningsbyråernas service. Förbundet anser inte att detta, bl.a. ur religionsfrihetssynvinkel, skall ombesörjas av huvudmannen för begravningsverksamheten. kyrkomöte: Vid relationsändringen kommer det att finnas ett stort antal gravskötselåtaganden utöver åtaganden vars medel är förbrukade. Kostnaderna för dessa åtaganden måste täckas av begravningsavgiften eftersom de kyrkotillhörigas kyrkoavgiftsmedel inte är avsedda för ändamålet. I fråga om kostnader för lokal för begravningsceremoni noterar kyrkomötet att begravningsavgiften är densamma oavsett tillhörighet. För att systemet skall vara kostnadsneutralt bör de tjänster som tillhandahålls avgiftsfritt vara lika oavsett kyrkotillhörighet. Begravningsavgiften bör därför alltid finansiera upplåtelse av församlingskyrkan för begravningsgudstjänst. Förslaget att huvudmannen skall tillhandahålla lokal för förvaring och visning av stoftet får inte uppfattas som ett överflyttande av ansvaret för bårhusverksamheten. Det ankommer på sjukvårdshuvudmännen att sörja för att det finns bårhus i tillräcklig omfattning i anslutning till sjukhus och andra sjukvårdsinrättningar. Kyrkomötet delar regeringens uppfattning att begravningsavgiften skall täcka kostnaden för transporter som normalt förekommer, men att det inte går att mer detaljerat precisera under vilka förutsättningar en transport skall ingå i avgiften. I övrigt tillstyrker kyrkomötet regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag Allmänt om tjänster som skall ingå i begravningsavgiften Begravningsavgiften skall täcka de kostnader som huvudmannen har för att sköta verksamheten enligt bestämmelserna i begravningslagen. Det betyder att kostnader för åtgärder som omfattas av begreppet begravningsverksamhet (se avsnitt 4.2) helt skall täckas av begravningsavgiften. Detta innebär i sin tur att dödsboet inte skall debiteras några kostnader när det tar i anspråk de tjänster som ingår i begravningsverksamheten. För den enskilde kan det vara svårt att avgöra vilka tjänster som innefattas i begreppet begravningsverksamhet. Därför bör det i begravningslagen preciseras vilka tjänster som utan kostnad för dödsboet skall tillhandahållas dödsboet. Till de tjänster som bör tillhandahållas utan kostnad för dödsboet är det naturligt att räkna gravplats eller motsvarande på allmän begravningsplats, gravsättning inklusive gravöppning, återfyllning och iordningställande av öppnad grav samt kremering. Gravplatsen bör tillhandahållas utan kostnad för dödsboet av . bör huvudmannen få ta ut en särskild avgift för förnyelse av gravrätten, såvida inte förnyelsen har samband med ny gravsättning. Till de tjänster som skall tillhandahållas utan kostnad för dödsboet bör även, enligt vad som närmare utvecklas i det följande, höra transporter från det att huvudmannen övertagit ansvaret för stoftet till dess att gravsättning skett. Undantag bör göras för transporter för gravsättning utanför huvudmannens förvaltningsområde, såvida inte transporten beror på avtal mellan huvudmännen om tillhandahållande av särskilda gravplatser. Slutligen bör även lokal för förvaring och visning av stoftet samt lokal för begravningsceremoni ingå i de tjänster som skall tillhandahållas utan kostnad för dödsboet. har pekat på att enligt kommitténs förslag skulle de kostnadsfria tjänsterna endast komma dem till del som var folkbokförda inom huvudmannens förvaltningsområde. I 24 § folkbokföringslagen (1991:481) finns bestämmelser om att dödfödda som avlidit efter tjugoåttonde havandeskapsveckan skall anmälas till skattemyndigheten. Enligt 2 § samma lag skall de dock inte folkbokföras. Däremot utfärdas enligt dödsbevis och dödsorsaksintyg och begravnings- lagens regler om gravsättning och kremering tillämpas. Eftersom de dödfödda inte är folkbokförda skulle enligt kommitténs förslag kostnaderna för deras begravning inte täckas av begravningsavgiften. Detsamma skulle gälla en dödfödd som avlidit före utgången av tjugoåttonde havandeskapsveckan. Sådana dödfödda får enligt 23 § begravningsförordningen (1990:1147) gravsättas eller kremeras om ett läkarintyg om dödsfallet lämnas till den som förvaltar begravnings- platsen eller krematoriemyndigheten. Regeringen anser att de tjänster som utan kostnad skall tillhandahållas ett dödsbo bör gälla även dödfödda som begravs. Tjänsterna bör tillhandahållas av huvudmannen för det förvaltningsområde där kvinnan är folkbokförd. En bestämmelse bör införas i lagen som klargör detta. I avsnitt 4.7.2 lämnar regeringen förslag även angående gravsättning eller kremering av dödfödda. Några remissinstanser har påtalat att en gravplats i många fall behöver vara så stor att plats även kan beredas för efterlevande maka/make och att kostnaden för detta bör ingå i de tjänster som den först avlidne har rätt till. Även regeringen anser att en efterlevande maka/make som önskar ligga tillsammans med den tidigare avlidne bör kunna få en sådan gravplats utan kostnad. Det är dock inte lämpligt att i lag reglera för vilken krets och vid vilka tillfällen en sådan rätt skall föreligga eller om en sådan tjänst skall tillhandahållas genom att en gravplats beräknas till dubbel bredd eller till dubbelt djup. Det får förutsättas att huvudmannen och dödsboet efter den först avlidne kan lösa sådana frågor i samförstånd med hänsyn till förhållandena i det särskilda fallet. Är båda makarna folkbokförda på samma plats torde det vara naturligt att huvudmannen beräknar plats även för den efterlevande. Två trossamfund anser att rätten till kostnadsfri gravplats inte bör begränsas till av . Enligt deras gravsed bör en gravplats vara evig. Regeringen är medveten om att det inom vissa trossamfund finns ett krav på att gravar inte skall återanvändas. Av detta skäl behölls möjligheten att upplåta gravrätt för evig tid när begravningslagen infördes (se prop. 1990/91:10 s. 105). Någon ovillkorlig rätt att få gravrätt upplåten för alltid finns dock inte. Av denna anledning bör inte heller kostnaden för evig gravrätt ingå i begravningsavgiften. Det får förutsättas att särskild hänsyn tas till de olika gravsederna när det efter den första blir fråga om att bedöma om gravrätten skall bestå och eventuell ersättning för denna. har påpekat att äldre gravskötselåtaganden eller vars medel förbrukats kommer att kunna täckas av begravningsavgiften enligt kommitténs förslag. Även kyrkomötet har framfört att det kommer att finnas kostnader för ett stort antal skötselåtaganden som måste täckas av begravningsavgiften. och kyrkomötets yttranden belyser det förhållandet att engångsersättningar som inbetalts för gravskötsel eller vanligen inte fonderats av kyrkokommunerna utan betraktats som löpande intäkter. De årliga kostnaderna för gravskötseln har sedan i likhet med övriga löpande kostnader täckts av respektive års intäkter. Ett sådant förfarande har varit naturligt mot bakgrund av att kyrkokommunerna haft beskattningsrätt. De äldre skötselåtagandena har gjorts då andra förutsättningar gällde för församlingarnas ekonomi än vad som kommer att bli fallet efter relationsändringen och då en särredovisning av begravningsverksamhetens kostnader inte var regel. Regeringen anser därför att det är rimligt att kostnaden för alla äldre skötselåtaganden som inte täcks av fonderade medel även i fortsättningen betraktas som en driftskostnad i begravningsverksamheten och betalas genom begravningsavgiften. Även skötsel som följer av kulturmiljövårdens krav, som t.ex. underhåll av kulturhistoriskt intressanta grav- anläggningar, bör ingå i begravningsverksamheten och finansieras via begravningsavgiften. Detta utesluter dock inte att vissa kostnader kan finansieras med hjälp av den kyrkoantikvariska ersättningen (se avsnitt 5). Kostnader för sådana frivilliga åtaganden rörande t.ex. skötsel av enskilda gravplatser som huvudmännen tar på sig efter relationsändringen bör däremot inte belasta de medel som tas in genom den obligatoriska begravningsavgiften. Dessa åtaganden måste därför baseras på en noggrann kalkyl så att de särskilda avgifter som tas ut ger full kostnadstäckning. Transporter Av de tjänster som huvudmannen föreslås tillhandahålla utan kostnad för dödsboet är transporter det som blivit mest ifrågasatt av remissinstanserna. Samhället har det grundläggande ansvaret för en väl fungerande begravningsverksamhet. Samhället har också det avgörande inflytandet över verksamheten, både genom den generella lagstiftningen och genom den lokala organisationen av verksamheten. Det medför att en enskild har begränsat inflytande över de olika åtgärder som krävs med anledning av ett dödsfall. En följd av detta är att det enskilda dödsboet har små möjligheter att påverka behovet av transporter av den avlidne i samband med en begravning. Mot denna bakgrund anser regeringen att det är rimligt att samhället tar ansvar för att finansieringen av kostnaden för transporter ordnas genom begravningsavgiften. Det är naturligt att huvudmannens kostnadsansvar för transporter inträder när stoftet efter den avlidne kommit till den bisättningslokal eller motsvarande som huvudmannen anvisar eller när huvudmannen på annat sätt övertagit ansvaret för stoftet. Det är inte meningsfullt att söka begränsa kostnadsansvaret endast till transporter som är obligatoriska. Utgångspunkten bör i stället vara att sådana transporter av den avlidne som normalt förekommer i förvaltningsområdet i samband med en begravning bör ingå i avgiften. Dit hör t.ex. transport till en lokal för begravningsceremoni inom rimligt avstånd samt transport till begravningsplats som huvudmannen anvisar eller till och från krematorium. Det är inte möjligt att i lag i detalj precisera alla förutsättningar för att kostnaden för en transport skall ingå i begravningsavgiften. Det är en fråga som får lösas i den praktiska tillämpningen. Att det allmänna tar ansvar för kostnaden för transporter i samband med en begravning betyder inte att transporterna måste utföras av huvudmannen för begravningsverksamheten. Det ligger lika nära till hands att den transportorganisation som redan finns hos begravningsbyråerna utnyttjas. Väsentligt är dock att transporterna utförs på ett pietetsfullt och värdigt sätt. Flertalet dödsbon tar hjälp av en begravningsbyrå för att ordna en begravning. Huvudmannen bör som regel kunna svara för kostnaderna för de transporter som den av dödsboet valda begravningsbyrån utför. Det utesluter inte att huvudmannen fastställer fasta ersättningar för vissa transporter eller schablonregler för hur ersättningen skall beräknas. Lokaler Hälso- och sjukvårdens ansvar för en avliden upphör när den avlidne har lämnats ut för att bisättas och begravas (se prop. 1991/92:152 s.15). Efter det att hälso- och sjukvårdens formella ansvar för den avlidne upphört finns emellertid i regel ett behov av att stoftet förvaras innan det kan gravsättas. Kostnaden för lokal för denna förvaring får anses vara en kostnad i begravningsverksamheten och bör därför täckas av begravningsavgiften. Kyrkomötet har i denna fråga anfört att regeringens förslag inte får uppfattas som ett överflyttande av ansvaret för bårhusverksamheten. anser beträffande bårhusverksamheten att det kan finnas anledning att utreda och se över kapaciteten och verksamheten vid bårhusen och göra en tydlig gränsdragning mellan sjukvårdens och begravningsverksamhetens ansvar i denna fråga. På många större begravningsplatser har huvudmännen ordnat bisättningslokaler för förvaring och visning av avlidna. På andra orter sker denna förvaring i huvudsak på bårhusen enligt lokala överenskommelser. Sådan lokal samordning av bårhus och bisättningslokaler anvisas även som en möjlig lösning i det underlag för rutiner kring omhändertagande av avlidna som utformades gemensamt av , och i samverkan med och . Regeringens förslag i denna fråga syftar till att göra tydligt att ansvaret för att det finns en bisättningslokal för förvaring av en avliden inte skall ligga på dödsboet utan på huvudmannen för begravningsverksamheten och täckas av begravningsavgiften. Den enskilde huvudmannen får sålunda avgöra om detta ansvar skall fullgöras genom att egna lokaler anskaffas eller genom avtal med annan som innehar lämplig lokal för förvaring och visning av stoftet. Det gemensamma underlag för rutiner kring omhändertagande av avlidna som tagits fram av berörda parter på området bör underlätta att man kan finna förnuftiga lokala lösningar som är ekonomiskt försvarbara. Det har inte framkommit något som tyder på att det råder en allmän brist på lokaler av detta slag. En omfattande nybyggnation av lokaler torde därför inte vara nödvändig och inte heller samhällsekonomiskt önskvärd. Vad gäller bårhusen medför relationsändringen inte att det uppstår behov av ändring av ansvarsfrågorna avseende den verksamhet som bedrivs där. Enligt regeringens uppfattning bör en utredning av de frågor kring bårhusverksamheten som kommittén har pekat på kunna anstå i avvaktan på erfarenheterna av den praxis som utbildas med stöd av det gemensamma underlag för rutiner kring omhändertagande av avlidna som tagits fram. På många begravningsplatser finns ett begravningskapell eller en liknande lokal med en inredning utan tydliga religiösa symboler. Dessa lokaler kan brukas för begravningsceremonier för alla människor oavsett trostillhörighet. De bör därför få användas utan kostnad för dödsboet vid en begravning av någon som var folkbokförd inom huvudmannens förvaltningsområde. Kostnaden för en sådan lokal bör ingå i huvudmannens kostnader för begravningsverksamheten och finansieras via begravningsavgiften. Saknas ett neutralt begravningskapell på en ort kan den som tillhör använda församlingskyrkan för begravningsceremonin. är emellertid inte skyldig att upplåta kyrkobyggnaden för någon som inte tillhör kyrkan eller som önskar en begravningsceremoni i en annan ordning än . Det finns också människor som av olika skäl önskar en ceremonilokal helt utan religiösa symboler. Det bör därför åligga huvudmannen att i sådana fall tillhandahålla eller kunna anvisa en lokal som är lämplig för begravningsceremonier för dem som inte tillhör . Kostnaden för lokalen bör ingå i begravningsavgiften. Flera remissinstanser har framfört att det är oklart vilka skyldigheter detta medför för huvudmannen med avseende på lokalens standard, storlek och geografiska läge. Regeringen anser att det inte är möjligt att i lag reglera vad som är en lämplig lokal. Även denna fråga får lösas i den praktiska tillämpningen. Den lokal som anvisas bör präglas av den värdighet som krävs för en begravningsceremoni. Om en lokal inte kan anvisas inom huvudmannens förvaltningsområde bör en lokal normalt kunna anvisas inom den kommun där förvaltningsområdet ligger. Några remissinstanser inom har uppfattat kommitténs förslag så att om begravningsceremonin för en avliden som tillhörde kyrkan hålls i församlingskyrkan skall huvudmannen för begravningsverksamheten svara för de kostnader som uppkommer för församlingen. Samma uppfattning har kyrkomötet framfört. Enligt regeringens mening bör begravningshuvudmännen ha det grundläggande ansvaret för att en neutral ceremonilokal med god standard utan kostnad för dödsboet kan erbjudas alla även dem som tillhör som önskar utnyttja den. Den som emellertid önskar en begravningsceremoni i en särskild lokal som hans eller hennes trossamfund erbjuder bör däremot själv stå för denna kostnad. Det torde normalt ingå i en församlings verksamhet att kostnadsfritt tillhandahålla kyrkolokal för en gudstjänst som avser någon som tillhör församlingen. Kostnaden för församlingskyrkan bör därför vid begravningsgudstjänster som avser dem som tillhörde täckas av kyrkoavgiften. Motsvarande bör gälla när de som tillhör något annat trossamfund använder detta trossamfunds lokaler vid en begravning. Mot den bakgrunden är regeringen inte beredd att utöka kretsen av de lokaler som skall bekostas genom begravningsavgiften utöver vad kommittén föreslagit. 4.4.3 Hur begravningsavgiften skall tas in m.m. Regeringens förslag: Medlen för begravningsverksamheten skall liksom uppbäras med hjälp av skatteförvaltningen. skall lämna de uppgifter som behövs för att uppbära avgifterna. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om när och hur uppgifterna skall lämnas. För dem som tillhör och inte bor i en kommun som är huvudman för begravningsverksamheten ingår begravningsavgiften i kyrkoavgiften och hanteras på det sätt som gäller för denna. För följande personer påförs avgiften i en särskild post på beskedet om slutlig skatt och redovisas och betalas ut till huvudmannen på folkbokföringsorten: andra än dem som tillhör , de som är folkbokförda i en kommun som är huvudman för begravningsverksamheten. Begravningsavgiften beräknas på den kommunalt beskattningsbara inkomsten. Avgiftssatsen särredovisas på beskedet om slutlig skatt för den enskilde. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Kommittén har dock föreslagit att den fastställda avgiftssatsen för begravningsavgiften skall redovisas till genom lokalt uppgiftslämnande via kommunerna.