prop · GM0363 · 1999-01-01 00:00:00 — I betänkandet anges också bl.a. av mottagna mängder miljöfarligt avfall, anläggningar med behandlingstillstånd enligt 12 § andra punkten i den då gällande förordningen (1985:841) om miljöfarligt avfall, företag som i egen anläggning fick mottaga miljöfarligt avfall från andra företag om de endast utnyttjade en mindre del av anläggningens kapacitet enligt 17 § i samma förordning samt exporterade mängder. Det företagsinterna omhändertagandet av miljöfarligt avfall ingår dock inte i statistiken. I nedanstående tabell visas mängden miljöfarligt avfall som hanterades . Behandlat eller exporterat miljöfarligt avfall i ton avfallsslag oljeavfal l §12.2 §17 export summa oljeavfall 140 000 8 340 3 770 710 3730 16 550 färg- och lackavfall 410 12 190 limavfall 230 surt eller alkaliskt avfall 2 670 2 920 1 810 250 7 650 kadmium- haltigt avfall 861 kvicksilver- haltigt avfall 16 50 tungmetall- haltigt avfall 6 940 88 060 6 760 33 800 135 560 cyanidhaltigt avfall 270 1 10 330 610 PCB-haltigt avfall 7 630 12 140 bekämpnings medelsavfall 700 780 övrigt avfall 1 800 SUMMA 140 000 33 230 99 250 9 290 46 870 328 640 redovisade i rapporten och returråvaror bl.a. den mängd miljöfarligt avfall som uppkommer inom industrin. Av den rapporten framgår att den totala mängden miljöfarligt avfall uppgick till ca från industrin. Här ingår i vissa fall de internt behandlade mängderna miljöfarligt avfall och i andra fall inte. Det är dock viktigt att notera att även det avfall som exporteras ingår i dessa uppgifter. SCB har även gjort en sammanställning av kommunalt insamlat avfall. Enligt denna uppgår hushållens miljöfarliga avfall till . Miljöfarligt avfall som uppkommit 1993 Oljeavfall 45 900 Lösningsmedelsavfall 9 800 Färg- och lackavfall 8 200 Limavfall 1 000 Surt eller alkaliskt avfall 31 700 Kadmiumhaltigt avfall 1 000 Kvicksilverhaltigt avfall 1 300 Föreningar av vissa metaller 59 500 Cyanidhaltigt avfall 3 000 PCB-haltigt avfall 0 Bekämpningsmedlesavfall 100 Laboratoriavfall 300 SUMMA 197 300 redovisade sin mottagna mängd till närmare , exklusive oljeavfall, dvs. det dubbla jämfört med . De grupper som främst har ökat är lösningsmedelsavfall, surt och alkaliskt avfall, PCB och kvicksilveravfall, samt övriga tungmetallhaltiga avfall. Orsakerna till detta är bl.a. dels att nya konkurrenskraftiga behandlingsprocesser installerats för att nå nya marknadsandelar, dels att insamlingen av PCB och kvicksilver har varit starkt åtgärdsinriktad från tillsynsmyndigheternas sida. Ursprung, slutsatser och trender Oavsett vilka siffror som används, de , 1993 eller 1996, har dragit två slutsatser. Den ena slutsatsen är att de siffror som redovisas inte är konsekventa vad gäller vad som klassas som farligt avfall. Själva redovisningen är heller inte konsekvent, särskilt inte vad gäller den interna behandlingen av avfallet. Detta innebär att det är mycket svårt att göra en uppskattning av hur mycket (miljö)farligt avfall som har uppkommit i . Den andra slutsatsen är att några få avfallsklasser står för en stor del av den totala mängden. Det är oljeavfall, lösningsmedelsavfall och surt eller alkaliskt avfall innehållande föreningar av vissa metaller. Det är enligt SCB näringsgrenarna metallframställning och metalltillverkning och verkstadsvarutillverkningen som står för den största delen av det miljöfarliga avfall som uppkommit. Hur mycket farligt avfall som produceras i beror på ett flertal faktorer. En viktig faktor är konjunkturen i de branscher som ger upphov till farligt avfall. Vid lågkonjunktur produceras mindre mängder farligt avfall och vid högkonjunktur större mängder. Allmänt sett kan dock sägas att mängden avfall som klassas som farligt avfall med all sannolikhet kommer att vara större än miljöfarligt avfall eftersom den nya förordningen (1996:971) om farligt avfall har ett vidare tillämpningsområde. Förordningen om farligt avfall innebär att ett flertal avfallsslag har tillkommit som inte tidigare ansågs vara miljöfarligt avfall. Som exempel kan nämnas flygaska från oljeförbränning, rökgasreningsrester från avfallsförbränning samt lysrör innehållande kvicksilver. Vidare återfinns i princip alla de tidigare avfallsslagen som tidigare klassades som miljöfarliga. Det finns dock även faktorer som innebär att vissa avfallsflöden kan komma att minska. Flödena av farligt avfall påverkas av om en miljöfarlig kemikalie ersätts av ett miljövänligare alternativ som inte ger upphov till farligt avfall. Som exempel kan nämnas när en lösningsmedelsbaserad färg ersätts av en vattenburen färg, PCB-avvecklingen eller när miljöfarliga batterier ersätts av mindre miljöfarliga sådana. Företagens certifieringar enligt EMAS och ISO 14 000 medför att företagen på ett helt nytt sätt uppmärksammar vad som händer med deras farliga kemikalier, vilket kan innebära att mindre farliga alternativ eftersträvas. Beroende på den regionala och lokala tillsynsmyndighetens personella resurser kan det märkas en viss ökning respektive minskning av inkomna mängder farligt avfall till avfallsmottagarna och då främst från de mindre företagen, dvs. de som inte är prövningspliktiga. Anledningen till detta är att när en tillsynsmyndighet bedriver tillsyn inom en bransch inkommer större mängder farligt avfall till avfallsmottagarna. Detta beror dels på att avfallsproducenterna uppmärksammas på att en viss process ger upphov till farligt avfall, dels kanske till största delen på att de kemikalielager som ofta finns rensas ut på gamla kemikalier. Slutligen har regeringen, i likhet med , den uppfattningen att tydliga direktiv och råd från verket som central tillsynsmyndighet beträffande bedömningar om hur avfall skall klassas medför mer enhetliga bedömningar från de regionala och lokala tillsynsmyndigheterna. gav ut ett PM till samtliga länsstyrelser i syfte att reda ut oklarheter vid bedömningar av avfall. Denna typ av information och råd bör leda till en likartad bedömning i hela landet. Kapacitet i anläggningar för bortskaffande och återvinning har låtit undersöka kapaciteten att behandla farligt avfall i . Undersökningen har gjorts genom granskning av tillstånden enligt förordningen (1996:971) om farligt avfall och motsvarande äldre författning och genom direktkontakt med behandlingsföretagen. Fördelningen mellan avfallsgrupper skall betraktas med viss reservation. Tillstånden är inte alltid givna med strikt uppdelning i avfallsslag och det föreligger dessutom ofta praktiska svårigheter att redovisa efter avfallsslag. De grupper som helt saknas i tabellen nedan är lim- , PCB-, bekämpningsmedels- och laboratorieavfall. Dessa återfinns dels under blandat avfall och dels införlivade i andra grupper. Den mängd som är upptagen som övrigt avfall är en blandning av slop- och ballastvatten (som inte faller under förordningen om farligt avfall) och andra oljehaltiga vatten. Det vore oegentligt att rapportera den mängden som farligt avfall. Behandlingskapacitet för farligt avfall Avfallsgrupp Tillståndgivet ton Behandlat Kapacitet ton Överkapa -citet Oljeavfall 803 250 205 550 673 980 468 430 Lösningsmedels avfall 19 470 43 610 101 170 57 560 Färg- och lackavfall 2 010 896 2 020 1 124 Surt eller alkaliskt avfall 224 990 38 998 240 490 201 492 Kadmium- haltigt avfall 360 210 400 190 Kvicksilver- haltigt avfall 2 903 865 2 500 1 635 Föreningar av vissa metaller 325 403 181 490 368 370 186 880 Cyanidhaltigt avfall 14 3 140 137 Blandat avfall 59 300 58 060 85 100 27 040 Förbrännings- avfall 70 374 70 374 70 374 - Summa farligt avfall 1 508 074 600 056 1 544 544 944 488 Övrigt avfall 670 000 151 000 700 000 549 000 Den tillståndsgivna mängden och anläggningskapaciteten för farligt avfall uppgår, som framgår av tabellen, till ca 1 för behandling i . Tillstånd som saknar mängdbegränsning har tagits upp med den kapacitet som företagen uppger, men juridiskt och teoretiskt finns alltså ingen övre gräns för tillståndsgiven behandling av farligt avfall i dessa tillstånd. Enligt uppgifter från företagen behandlades ca och enligt SCB:s statistik uppstod från industrin ca farligt avfall i (1993/94). Importöverskottet var ca . Vidare beräknades det farliga avfallet som uppkom från hushållen till ca . Det skulle tillsammans skapa ett behov av behandlingskapacitet på nära i landet. Det måste finnas flera orsaker till skillnaden mellan insamlat och behandlat avfall. En förmodligen avgörande förklaring är att vissa mängder dubbelräknas. Tillståndsgiven behandling i ett företag kan t.ex. vara förbehandling av ett avfall som sedan behandlas i ett annat företag. Ett exempel på dubbelräkning är bränsle till cementugnar, som kräver tillstånd både i upparbetningsledet och vid förbränningen. Ett annat exempel är oljehaltiga avfall som avvattnas i ett företag och slutbehandlas i ett annat. Det var inte möjligt att genomföra en analys av sådana strömmar inom ramen för studien. En annan förklaring som framkommit under arbetet med denna kapacitetsstudie är att uppfattningen om vilka regler som gäller för intern behandling av eget avfall varierar. Det finns en osäkerhet om vilka tillstånd som krävs. har tillstånd för intern behandling och rapporterar mängder, andra inte. Det kan t.ex. påverka rapporteringen till SCB. Ytterligare en felkälla vid sammanräkning av mängderna, vars verkningar är osäkra även om den inte bör ge några större utslag, är omräkningen från m3 till ton. För att få korrekt statistik och för att kunna analysera avfallsflödena skulle krävas att alla flöden anges med samma enhet. Tillstånd givna i m3 gäller oftast oljeavfall eller andra flytande avfall, men det finns exempel där m3 har använts för avfall med betydligt högre densitet än vatten. Här har m3 omräknats till ton, ibland efter en uppskattning av densiteten. Tillstånd föråldras, vilket är ofrånkomligt. Vad som ändras, ofta gradvis, är bl.a. avfallsströmmarnas sammansättning och mängder. Den indelning efter vilken behandlade mängder rapporteras stämmer därför inte alltid överens med indelningen i tillstånden. Både den tillståndsgivna och den potentiellt maximala kapaciteten att återvinna och bortskaffa farligt avfall i är god. Den maximala kapaciteten uppgår till mellan dubbla och tredubbla den mängd som faktiskt behandlas . Överkapaciteten finns för alla slag av farligt avfall. Detta innebär dock inte att det finns överkapacitet för samtliga avfallsslag. Enligt ovanstående uppgifter behandlas större mängder avfall än vad som rapporteras producerade. En förklaring till detta är en viss dubbelrapportering. Det bör vara av intresse att kunna skilja förbehandling och slutbehandling i tillstånd och rapportering. Beräkningarna tar ingen hänsyn till kvaliteten på behandlingen av avfallet. Det kan mycket väl vara så att även om kapacitet finns kan behandlingen vara sådan att äldre anläggningar inte arbetar med bästa teknik. Detta gäller särskilt anläggningar som har tillstånd från 70- eller , exempelvis anläggningar för oljeavfall. Ytterligare en faktor som påverkar resultatet är att alla behandlingsföretag inte har tillstånd enligt förordningen (1996:971) om farligt avfall. Detta beror dels på att sådant tillstånd inte krävs för alla typer av farligt avfall, dels på en eftersläpning i anpassningen till den nya förordningen. En del av dessa företag ingår inte i underlaget till studien. Det finns alltså ytterligare avfallsmängder och behandlingskapacitet utöver de som kan redovisas här. En separat del av det farliga avfallet är smittförande avfall från sjukvården. Hanteringen kräver tydliga försiktighetsåtgärder för att inte avfallet ska sprida smitta. Enligt förordningen om farligt avfall har föreskriftsrätt för denna typ av avfall. Sådana föreskrifter planerar verket att ge ut . Det råder oklarhet över statistikuppgifter som avser mängder och hantering av smittförande avfall liksom över övrigt farligt avfall. SCB har på uppdrag av och inom ramen för NV:s projekt , gjort en förstudie med namn Avfallsstatistik för hälso- och sjukvårdssektorrn. Syftet är att vara ett underlag till ev. kommande statistikproduktion för Hälso- och sjukvårdssektorn. Hantering av uttjänta varor gäller producentansvar för förpackningar, returpapper, däck och bilar. Producentansvaret syftar till att ge producenterna incitament att miljöanpassa sina produkter under hela deras livscykel. Producentansvar introducerades i . Producentansvaret är reglerat i förordningen (1997:185) om producentansvar för förpackningar, förordningen (1994:1205) om producentansvar för returpapper, förordningen (1994:1236) om producentansvar för däck och förordningen (1997:788) om producentansvar för bilar. Med producent menas den som yrkesmässigt tillverkar, importerar eller försäljer en vara eller en förpackning. I förordningen om producentansvar för bilar avses dock endast importör och tillverkare. I förordningarna anges mål för insamling, återanvändning och återvinning, i förordningen om däck handlar det framför allt om mängd som ej skall deponeras. Det är producenternas skyldighet att samla in och se till att de insamlade mängderna återvinns, återanvänds eller tas om hand på annat miljömässigt godtagbart sätt. Producenterna har också en skyldighet att till rapportera om insamlade och omhändertagna mängder. Regeringen arbetar vidare med en utveckling av producentansvaret. Producentansvar infördes och regleras nu i förordningen (1997:185) om producentansvar för förpackningar. Regler om högsta tillåtna koncentration av vissa tungmetaller i förpackningar finns i 12 14 §§ förordningen (1998:944) om förbud m.m. i vissa fall i samband med hantering, införsel och utförsel av kemiska produkter. För aluminiumburkar och PET-flaskor finns särskild lagstiftning; lagen (1982:349) om återvinning av dryckesförpackningar av aluminium samt lagen (1991:336) om vissa dryckesförpackningar. och rådets direktiv /62/EG av om förpackningar och förpackningsavfall är genomfört i svensk rätt genom de ovannämnda förordningarna. I förordningarna finns återvinningskrav för skilda förpackningsslag enligt följande tabell. Nuvarande nivåer för återanvändning eller materialutnyttjande, exkl biologisk behandling, i viktsprocent. Förpackningsslag Krav Förpackningar av aluminium, dock inte dryckesförpackningar Förpackningar av papp, papper och kartong Förpackningar av wellpapp Förpackningar av plast, dock inte flaskor av PET för konsumtionsfärdig dryck Förpackningar av stålplåt Returförpackningar av glas för öl och läsk fyllda i återanvändning Returförpackningar av glas för vin och sprit fyllda i återanvändning Övriga förpackningar av glas Dryckesförpackningar av aluminium Dryckesflaskor av PET Dagens hantering Producenterna har gått samman och bildat materialbolag. Materialbolagen ägs av ett antal producenter som och bildades som ett sätt att ta sitt producentansvar. Materialbolagens uppgift är att administrera insamling och återvinning. finns sex materialbolag, varav fyra har två gemensamäga dotterbolag, , som administrerar avgifter och Förpackningsinsamlingen som bl.a. sprider information om verksamheten. De sex materialbolagen är , , , , samt . Materialbolagen tar för sin hantering ut en avgift av producenterna. Avgifterna finansierar insamling och återvinning och tas i allmänhet ut i ett led i kedjan, nämligen av fyllare och importörer. Övriga led kan via köpeavtal reglera att avgiften är betald. Materialbolagen täcker av förpackningsvolymerna i landet. Ett fåtal producenter har anmält till att de tar ett eget ansvar. De står för en mycket liten del av den totala förpackningsvolymen. Materialbolagen har ingått avtal med entreprenörer som sköter insamlingen av förpackningarna. Insamlingssystemet är av s.k. bringtyp, dvs. hushållen lämnar sina förpackningar vid särskilda återvinningsstationer, medan andra t.ex. företag och institutioner lämnar sitt förpackningsavfall vid återvinningscentraler. Materialbolagen har valt en servicegrad som när systemet är fullt utbyggt, motsvarar servicegraden för glasinsamling, ca 1 station per 1200 -1300 invånare. De fraktioner som samlas in är metall, papp, papper och kartong, wellpapp, plast (tre fraktioner, mjuk- resp hårdplast samt EPS-plast), glas (två fraktioner, färgat resp ofärgat). EPS-plast och wellpapp samlas dock inte in särskilt för hushållen utan enbart för näringslivet där de större mängderna finns. Retursystem för öl- och läskflaskor av glas samt PET-flaskor för läsk administreras av . Retursystemet för vin och spritflaskor administeras av . administrerar systemet för aluminiumburkar och Svenska Returpack-PET systemet för materialåtervinning av PET-flaskor. Alla dessa system är pantsystem. Retursystemet för vin- och spritflaskor upphörde . har gjort uppföljningar av hur producentansvaret fungerar bl.a. 1996. I den uppföljningen konstaterades bl.a. att materialbolagen var i färd med att bygga upp systemen och att grundförutsättningarna för producentansvaret inte borde ändras. Oklarheter rådde vad gäller ansvarsfördelningen mellan producenter och kommuner vid återvinningsstationer. En större samordning ansågs nödvändig. Vissa förändringar i lagstiftningen föreslogs därför. Förslaget ledde till att ett författningsreglerat samrådsförfarande mellan producenter och kommuner infördes. Producenter och kommuner söker nu bl.a. via avtal att reglera samrådsförfarandet. har därefter gjort uppföljningar 1997 och 1998. Verket har därvid konstaterat att systemet för insamling och hantering har utvecklats i positiv riktning. Bland problemen med införandet av producentansvar märks framför allt nedskräpning som varit ett stort problem i många kommuner. Materialbolagen försöker nu komma till rätta med detta bl.a. genom avtal med kommunerna om en gemensam "städentreprenör". Andra viktiga åtgärder som vidtagits för att få producentansvaret att fungera bättre är bl.a. ökad lokal information och återkoppling till hushåll och andra avfallslämnare och ökad säkerhet. Dessutom utformas systemen så att sorteringen underlättas. Regeringen har tagit initiativ till en dialog med berörda parter för att få en lösning på problemet. har dessutom haft i uppdrag att redovisa vilka förändringar som har skett inom utformning av förpackningar, resursutnyttjande, transporter och utsläpp till följd av införandet av förordningen om producentansvar för förpackningar. Rapporten ("Producentansvar för förpackningar - för miljöns skull? ", Rapport 4938) redovisades till regeringen . I den konstaterade bl.a. att materialåtervinning av förpackningar lönar sig ur miljösynpunkt i förhållande till andra omhändertagandemetoder. Transporterna kan öka eller minska jämfört med tidigare system i samband med källsortering och återvinning, men skillnaden har liten betydelse för den totala miljövinsten. kunde också dra slutsatsen att fokuseringen på förpackningar har givit andra positiva miljöeffekter, exempelvis har miljöanpassningen en större betydelse i beslutsfattandet nu än , miljöfrågorna har dessutom fått stor betydelse för gemene man. Mängder Den totala mängden förpackningar av olika slag har jämförts . Enligt tabellen nedan framgår att vissa förpackningsslag har minskat i användning medan andra har ökat. Totala förpackningsmängder uttryckt i ton, fördelat på materialslag, beräknade som produktion plus import minus export av tomma förpackningar (plus återanvända förpackningar) 1991, respektive materialbolagens bedömning över den enligt förpackningsförordningen relevanta årliga totalmängden . Källa: Packforsk samt materialbolagen. Material Tomma förpack. 1991 1991 Förpack. Export 1991 Total enligt Packforsk 1991 Total1997 enligt mtrlbolag , papper, kartong 268 957 58 000 40 000 286 957 196 000 Wellpapp 280 297 87 000 60 000 307 297 330 500 Plast 174 500 85 700 54 400 205 800 150 000 Stålplåt 54 671 42 000 7 626 89 Aluminium 24 270 8 864 2 308 30 855 9 600 Glas 157 000 77 200 41 000 223 200 177 000 Total 959 700 358 500 206 800 1 141 400 931 200 Av tabell 5 framgår att procentuellt sett återvanns av glasförpackningarna . Återvinningen klarar därmed målet enligt förordningen om producentansvar för förpackningar (se tabell 1) och har ökat . Plastförpackningar når målet om materialåtervinning eller återanvändning på grund av den stora mängd returförpackningar som återanvänds inom industrin. Den del som insamlas för materialåtervinning når upp till en materialåtervinning på , vilket är en ökning . För papp- och kartongförpackningar redovisas en återvinningsnivå på , vilket är en ökning . Wellpapp kommer främst från industri samt företag och återvinningsnivån har ytterligare höjts . Båda systemen klarar målen. Stål har låg materialåtervinningsnivå men har genom återanvändningen av stålförpackningar klarat målet. Nivån av materialåtervinning och återanvändning har ökat från år . gick mer stålmaterial till materialåtervinning än för , vilket gör att ökningen får betraktas som osäker. Återvinningen av aluminiumförpackningar når inte upp till målet. Återvinningsnivån stannar på . materialåtervanns betydligt mer aluminium än . Dryckesburkar av aluminium når målet, men insamlingen och materialåtervinningen av PET-flaskor har svårt att komma upp i målet om . Det är framför allt den lägre återvinningen av den lilla PET- flaskan som drar ned resultatet. I följande tabell redovisas de krav som finns i förpackningsförordningen samt återvinningsnivåerna för . Kraven gäller materialutnyttjande, exklusive biologisk behandling, och återanvändning, medan de krav som träder 2001 inte inkluderar återanvändning utan gäller återvinning och materialutnyttjande, inklusive biologisk behandling. Återvunna förpackningar totalt i i procent av de som satts på marknaden (materialbolagens bedömning av marknadens storlek). Förpackningsslag Krav Resultat Glasförpackningar Plastförpackningar, ej dryckesförpackningar av PET Nivå av material- återvinning Förpackningar av papp, papper och kartong Förpackningar av stålplåt Wellpapp Förpackningar av aluminium Aluminium: dryckesförpackningar Retursystem för återanvändning Det fanns tre system för återanvändning . Återanvändningen av vin- och spritflaskor har avvecklats med början . De vin- och spritflaskor som säljs med pant räknas administrativt som engångsflaskor och glaset går till glasbruk för materialåtervinning. De andra retursystemen fungerar bra. Insamlat glas används i huvudsak till nya glasförpackningar och mineralull. Viss export sker och den kan komma att öka . Nedan visas i tabell mål och resultat för de olika återanvändningssystemen. Återanvändningsnivåer för retursystem av förpackningar Förpackningsslag Krav Resultat Returglas för öl och läsk Returglas för vin och sprit Dryckesförpackningar av aluminium (återvinning) (återvinning) PET-flaskor till återanvändning PET-flaskor till materialåtervinning Vad gäller metallförpackningar räcker återvinningskapaciteten för hela volymen förutsett att kvaliteten på materialet är god. Materialet kan bl.a. användas till nya förpackningar och motordetaljer. Förpackningar av papp, papper och kartong materialåtervinns till livsmedelskartong och ytterskikt på gipsskivor. Återvinningskapaciteten bör inte utgöra något problem så länge marknaden efterfrågar returfiberbaserade produkter och bruken kan garanteras att tillräckliga kvantiteter samlas in. Insamlad wellpapp utgör råvara för tillverkning av ny wellpapp. Det finns således avsättningsmöjligheter även för ökade kvantiteter. Mjukplast samlas in för förbränning medan hårdplasten kan materialåtervinnas till bärkassar, sopsäckar, rör, flaskor, kabelskyddsremsor, etc. råder brist på återvinningskapacitet. EPS-plast materialåtervinns framförallt till isoleringsbetong och nya förpackningar. En liten del av den insamlade plasten, främst krymp- och sträckfilm, exporteras för materialåtervinning. Enligt förordningen (1994:1236) om producentansvar för däck gäller att av alla däck som återlämnas skall omhändertas på annat sätt än genom deponering. Det finns ett materialbolag, (), som administrerar insamling och återvinning. Systemet finansieras via en särskild återvinningsavgift som erläggs av anslutna producenter per försålt däck.