prop · GM033 · 1999-01-01 00:00:00 — () har antagit en definition som innebär att med dopning avses användande av de medel och metoder som enligt en av IOK fastställd lista är förbjudna. Frågan om dopning uppmärksammades först inom tävlingsidrotten. Kampen mot denna företeelse inleddes på allvar inom idrottsrörelsen . visade det sig att bruket av dopningsmedel även hade börjat att spridas utanför den organiserade idrotten. Denna utveckling ledde till antagandet av lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel, som trädde i kraft . Här benämns lagen i fortsättningen dopningslagen . Från att ha varit ett problem endast för idrotten har dopningsproblemet börjat ses i ett folkhälsoperspektiv. Förebyggande åtgärder bedrivs även utanför idrotten, ofta av olika myndigheter och organisationer i samverkan. I jämförelse med andra former av missbruk (alkohol, narkotika) är dock problemet med missbruket av dopningsmedel av begränsad omfattning. Narkotikamissbruket får med hänsyn till både sin utbredning och sina konsekvenser anses vara ett betydligt allvarligare samhällsproblem. I det följande ges en beskrivning av den nuvarande situationen när det gäller bruket av dopningsmedel i . Tyngdpunkten ligger på de dopningsmedel som omfattas av dopningslagen, främst anabola steroider. Missbruket av dessa medel utgör, med hänsyn till hälsorisker och brukets utbredning, fortfarande det största problemet när det gäller dopning. 4.2 Den svenska idrottsrörelsens åtgärder mot dopning 4.2.1 verksamhet () är huvudorganisation för idrottsföreningarna i . RF består av ett flertal specialidrottsförbund. , som organiserar kroppsbyggarföreningarna i , står dock utanför RF. Enligt är dopning i samband med all idrottsutövning förbjudet. Enligt stadgarna avses med dopning dels bruk av medel, dels bruk av metoder som av IOK, eller av internationella specialidrottsförbund därutöver, ansetts vara dopning. Om något specialidrottsförbund har ytterligare förbjudna medel gäller detta för de idrottsgrenar som organiseras inom detta förbund. Det övergripande ansvaret för arbetet mot dopning åligger Riksidrottsstyrelsen, som är RF:s verkställande organ. Riksidrottsstyrelsen tillsatte den s.k. , som har till uppgift att leda antidopningsarbetet och att fungera som åklagare i bestraffningsärenden. består av såväl juridisk som medicinsk expertis. På finns även en Antidopinggrupp som sköter det praktiska arbetet. Arbetet mot dopning är uppdelat i dels den juridiska och kontrollerande verksamheten, som kortfattat beskrivs nedan, dels förebyggande verksamhet avseende utbildning, information och samverkan med andra organisationer och myndigheter. Den senare verksamheten behandlas i avsnitt 6.1 om förebyggande åtgärder och i avsnitt 4.6.2 om internationellt samarbete inom idrottsrörelsen. 4.2.2 Kontrollverksamheten Den juridiska grunden för idrottsrörelsens möjligheter att genomföra kontroller och bestraffa förseelser är att den enskilde idrottsutövaren genom sitt medlemskap accepterat att följa de stadgar som finns för idrottsrörelsen. Dopingförseelse föreligger enligt då idrottsutövaren intagit förbjudet medel eller använt förbjuden metod eller vägrat att delta i dopningskontroll eller försökt dölja att han eller hon använt förbjudna medel eller metoder samt om idrottsutövaren på annat sätt försvårar dopningskontrollen. Möjlighet till dispens finns i vissa fall. Dopingförseelse bestraffas med diskvalifikation . Diskvalifikation innebär att idrottsutövaren inte får delta i tävling eller uppvisning och inte heller utöva uppdrag inom idrottsrörelsen. Alla idrottsgrenar som bedrivs inom de specialförbund som är anslutna till RF omfattas av beslutet. diskvalifikation används vid grov dopingförseelse, till vilken användandet av anabola steroider och annan hormondopning räknas, vid vägran att genomgå dopningskontroll och vid återfall. Vid lättare dopning, som t.ex. bruk av efedrin, bestäms diskvalifikationen till . Andelen dopningsprov som ledde till bestraffning var enligt uppgift från Antidopinggruppen 1995 och 1996. Andelen positiva analyser var större, bl.a. på grund av att vissa ärenden utreds med flera prov och andra avskrivs på grund av medicinsk dispens etc. Vid dopningskontroller sker urvalet av kontrollpersoner huvudsakligen genom lottning. Vid större tävlingar brukar dock även medaljörerna kontrolleras. Vid kontrollen skall idrottsutövaren avlämna ett urinprov som delas upp på två flaskor, ett A-prov och ett B-prov. Om A-provet visar sig vara negativt anses idrottsutövaren inte vara dopad. Om analyssvaret är positivt har idrottsutövaren möjlighet att begära analys av B-provet. Om han eller hon inte gör det eller om även B-provet visar sig vara positivt anmäls idrottsutövaren av till vederbörande specialförbund. fungerar som åklagare i bestraffningsärendet. gör en första prövning av huruvida skäl finns till anmälan, dvs. beaktar de formella kraven och eventuell dispens. Beslutet om bestraffning fattas emellertid av det specialförbund idrottsutövaren tillhör. beslut kan överklagas av såväl den fällde som av . Beslutet prövas då av , , som är idrottsrörelsens högsta dömande instans. RIN:s ledamöter, bland vilka lagfarna domare ingår, utses av RF-stämman (RF:s högsta beslutande organ) men är i övrigt fristående från RF. 4.3 Den nuvarande rättsliga regleringen och dess tillämpning 4.3.1 Lagar som reglerar dopningsmedel m.m. De lagar varigenom olika dopningsmedel (i begreppets vida bemärkelse) huvudsakligen regleras är förutom dopningslagen också läkemedelslagen (1992:859), lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m., lagen (1992:860) om kontroll av narkotika, narkotikastrafflagen (1968:64), livsmedelslagen (1971:511) samt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling (varusmugglingslagen). En ny lag om hälsofarliga varor föreslås i regeringens proposition 1997/98:183 Kontroll av syntetiska droger m.m. Den skall dock inte tillämpas på sådana medel som omfattas av dopningslagen. De grundläggande reglerna om hanteringen av läkemedel finns i läkemedelslagen och lagen om handel med läkemedel m.m. Såväl narkotikalagstiftningen som dopningslagen har tillkommit som en följd av att lagstiftaren har ansett att de problem som förelegat inte på ett tillräckligt effektivt sätt kunnat motverkas genom de regler som gäller för hanteringen av läkemedel. Som huvudregel gäller dock, enligt 1 § tredje stycket läkemedelslagen, att läkemedelslagens regler även gäller för läkemedel som också är narkotika eller omfattas av dopningslagen. I den mån narkotikalagstiftningens eller dopningslagens bestämmelser avviker från läkemedelslagen gäller de särskilda bestämmelserna i respektive lag. Straffbestämmelserna för olovlig införsel av de medel som omfattas av de aktuella lagarna återfinns i varusmugglingslagen. Innehållet i läkemedelslagstiftningen berörs kortfattat i avsnitt 10 i samband med att regeringen föreslår vissa ändringar i denna lagstiftning. Vissa andra lagar av betydelse för bland annat vård och behandling av dopningsmissbrukare behandlas också i senare avsnitt. Den rättsliga regleringen av möjligheterna till provtagning tas upp i avsnitt 8 i samband med regeringens förslag om att kriminalisera bruket av dopningsmedel. Dopningslagen Av 1 § dopningslagen framgår att lagen gäller syntetiska anabola steroider, testosteron och dess derivat, tillväxthormon samt kemiska substanser som ökar produktion och frigörelse av testosteron och dess derivat eller av tillväxthormon. Med derivat avses en kemisk förening framställd ur en annan förening med liknande struktur och också ofta med likartad effekt. Dopningslagen omfattar angivna kemiska substanser oavsett om substansen förekommer i någon beredningsform eller ej. Såväl bruksfärdiga som icke bruksfärdiga beredningar, som innehåller någon mängd av en angiven substans, omfattas. Vilka gärningar som är förbjudna framgår av 2 §. Där föreskrivs sålunda att de medel som anges i 1 § inte annat än för medicinskt eller vetenskapligt ändamål får införas till landet, överlåtas, framställas, förvärvas i överlåtelsesyfte, utbjudas till försäljning eller innehas. Förbudet mot innehav omfattar även innehav för eget bruk. Konsumtionen eller bruket i sig av medlen är däremot inte förbjudet. Enligt 3 § är de gärningar som anges i 2 § straffbara. I paragrafens första stycke anges att den som uppsåtligen bryter mot 2 § döms för dopningsbrott. Påföljden är fängelse i högst . Av andra stycket framgår att brott som avses i första stycket men som är att anse som ringa kan föranleda böter eller fängelse . Slutligen anges i paragrafens tredje stycke att bestämmelser om straff för olovlig införsel m.m. finns i varusmugglingslagen. Något oaktsamhetsbrott finns inte i dopningslagen till skillnad mot narkotikastrafflagen. Med undantag för innehav är även försök eller förberedelse till dopningsbrott, som inte är att anse som ringa, straffbart enligt 4 §. I motsvarande utsträckning skall i 23 kap. 4 och 5 §§ föreskrivna bestämmelser om medverkansansvar tillämpas då flera medverkat till dopningsbrott. I 5 och 6 §§ dopningslagen finns bestämmelser om förverkande respektive beslag. Livsmedelslagen I 1 § livsmedelslagen definieras livsmedel som matvara, dryckesvara, njutningsmedel eller annan vara som är avsedd att förtäras av människor med uttryckligt undantag för vara för vilken läkemedelslagen är tillämplig. I livsmedelslagen och livsmedelsförordningen (1971:807) regleras sådant som livsmedels beskaffenhet och hantering, märkning och saluhållande samt personalhygien och krav på lokalers utformning vid livsmedelshantering. Närmare bestämmelser framgår av föreskrifter som beslutas av medan den regionala tillsynen utövas av länsstyrelserna och den lokala av kommunala nämnder. Av livsmedelslagen följer att livsmedel inte får saluhållas bl.a. om de kan vara skadliga att förtära, smittförande eller eljest otjänliga som människoföda samt att de inte får innehålla andra livsmedelstillsatser än sådana som godkänts av . Livsmedelslagen innehåller även straffbestämmelser. Många kosttillskott av olika slag, som används av idrottsutövare och andra, omfattas av livsmedelslagstiftningen. Narkotikalagstiftningen Narkotika regleras huvudsakligen genom lagen om kontroll av narkotika och narkotikastrafflagen. finns i förordningen (1992:1554) om kontroll av narkotika och i de särskilda föreskrifter som beslutas av . Vad som är narkotika definieras i 8 § narkotikastrafflagen till vilken lagen om kontroll av narkotika hänvisar. I denna paragraf stadgas att med narkotika förstås läkemedel eller hälsofarliga varor med starkt vanebildande egenskaper eller varor som med lätthet kan omvandlas till sådana varor, och som 1. på sådan grund är föremål för kontroll enligt internationella överenskommelser eller 2. genom beslut av regeringen förklarats vara narkotika. I propositionen 1997/98:183 Kontroll av syntetiska droger m.m. föreslås en viss förändring av narkotikadefinitionen för att den klart skall täcka alla de varor som anses som narkotika. Enligt förslaget ersätts uttrycket starkt vanebildande egenskaper med beroendeframkallande egenskaper eller euforiserande effekter . Regeringen har i förordningen om kontroll av narkotika angett vilka substanser som skall anses som narkotika enligt narkotikastrafflagen. skall upprätta och kungöra förteckningar över narkotika. Syftet med lagstiftningen är att begränsa användningen av narkotika till medicinska och vetenskapliga ändamål. Lagen om kontroll av narkotika reglerar den legala hanteringen, såsom import, export, tillverkning, handel med och innehav av narkotika. Tillstånd krävs i regel. I lagen om kontroll av narkotika ges också, i enlighet med åtaganden i internationella överenskommelser, bestämmelser om kontrollen av hanteringen av vissa kemiska ämnen som kan användas vid olaglig tillverkning av narkotika, s.k. prekursorer. Hantering i strid mot bestämmelserna i lagen om kontroll av narkotika, såvitt dessa avser narkotika, straffbeläggs i huvudsak genom narkotikastrafflagen eller varusmugglingslagen. Vissa kompletterande ansvarsregler finns i lagen om kontroll av narkotika. Narkotikastrafflagen innehåller straffbestämmelser avseende olovlig befattning med narkotika. Huruvida befattningen är olovlig eller inte framgår av bestämmelserna i lagen om kontroll av narkotika. I 1 § narkotikastrafflagen finns en katalog över de hanteringsformer som utgör straffbara gärningar. Således straffbeläggs överlåtelse och förvärv i överlåtelsesyfte av narkotika samt framställande av narkotika som är avsedd för missbruk. Vidare straffbeläggs vissa åtgärder som typiskt sett är ägnade att främja den mer organiserade eller eljest grova narkotikabrottsligheten. Härvid avses dels åtgärder som är ägnade att främja handel med narkotika, t.ex. utbjudande till försäljning eller kontaktförmedling, dels vissa kvalificerade fall av befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk, t.ex. förpackning eller transport. Slutligen straffbeläggs i 1 § innehav, bruk eller annan befattning med narkotika. Bestämmelser om olovlig införsel till riket av narkotika finns i varusmugglingslagen. Narkotikabrotten är graderade i tre nivåer. För ringa narkotikabrott är föreskrivet böter eller fängelse (2 §) och för narkotikabrott av normalgraden fängelse i högst (1 § ). Påföljden för grovt narkotikabrott är enligt 3 § fängelse i lägst två och högst . En gärning som begås av grov oaktsamhet kan enligt 3 a § narkotikastrafflagen föranleda ansvar för vårdslöshet med narkotika. I ringa fall skall dock inte dömas till ansvar. Påföljden för vårdslöshet med narkotika är böter eller fängelse i högst . Varusmugglingslagen Som framgått ovan samlas ansvarsreglerna för bl.a. olovlig införsel i varusmugglingslagen. För varusmuggling döms enligt 1 § denna lag bl.a. den som utan att ge det tillkänna hos vederbörlig myndighet till riket inför eller från riket utför gods för vilket tull, annan skatt eller avgift skall erläggas till staten eller som enligt stadganden i lag eller annan författning inte får införas eller utföras. Lagen straffbelägger även viss annan hantering som har samband med införsel respektive utförsel. Såväl uppsåtliga gärningar som sådana begångna av grov oaktsamhet bestraffas. Varusmugglingslagen innehåller två straffskalor varav den ena den strängare avser hantering av narkotika. Vid olovlig införsel av narkotika överensstämmer straffskalan helt med straffskalan enligt narkotikastrafflagen utom beträffande oaktsamhetsbrott. För gärningar som begåtts av grov oaktsamhet är straffet, oavsett om det rör sig om narkotika eller inte, böter eller fängelse i högst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Straffskalan för uppsåtliga brott som inte avser narkotika är för ringa brott penningböter och för brott av normalgraden böter eller fängelse högst . För grova brott stadgas fängelse lägst och högst . Förslaget till lag om hälsofarliga varor Regeringen föreslår i propositionen 1997/98:183 Kontroll av syntetiska droger m.m. att en ny lag, lagen om hälsofarliga varor, införs i syfte att åstadkomma ett effektivare kontrollförfarande för nya droger. Enligt 1 § gäller lagen varor som på grund av sina inneboende egenskaper medför fara för människors liv eller hälsa och som används eller kan antas användas i syfte att uppnå berusning eller annan påverkan. Vilka varor lagen skall tillämpas på föreskrivs av regeringen. Av den föreslagna lagens 2 § framgår att lagen inte skall tillämpas på bl.a. varor som är narkotika enligt narkotikastrafflagen eller på sådana dopningsmedel som omfattas av dopningslagen. 4.3.2 Tillämpningen av dopningslagen Utifrån ett femtiotal domar från tiden 1995 kan sägas att straffen generellt sett varit lägre än vad som utdöms för hantering av narkotika. Det saknas en fast linje i domstolarnas bedömning av dopningsbrotten och de straff som har utdömts varierar mellan de olika domarna även beträffande likartade gärningar. Mängden dopningsmedel har i de flesta fall varit den avgörande omständigheten vid bedömningen av gärningen. Medlens farlighet tycks inte ha särskilt uppmärksammats och de olika preparaten synes i stort sett ha jämställts i detta hänseende. I många fall synes dock domstolarna ha gjort en i övrigt mer allsidig bedömning av gärningen varvid praxis för narkotikabrotten använts som förebild. Många av problemen vid tillämpningen torde till stor del ha sin förklaring i att dopningslagen varit i kraft en förhållandevis . kom dock de första prejudicerande avgörandena från HD som rörde tillämpningen av dopningslagen (NJA 1995 s. 89). I det första målet dömdes A för olovlig befattning med smuggelgods, brott mot läkemedelsförordningen, dopningsbrott och varusmuggling januari månad 1993. A hade hanterat en större mängd dopningsmedel, ca 9 000 tabletter och 215 ampuller syntetiska anabola steroider och ca 2 000 enheter (ampuller, sprutor och kapslar) av testosteronpreparat och tillväxthormon. Härutöver förekom vissa andra läkemedel, såsom efedrin. Av preparaten hade A överlåtit över 2 000 tabletter ryssfemmor samt 160 tabletter och ampuller av andra dopningsmedel. I det andra målet dömdes H för förvärv i överlåtelsesyfte, innehav och överlåtelse av 5 000 tabletter ryssfemmor . Förvärvet ägde rum efter och tabletterna överläts . I domskälen fastslog HD bl.a. att dopningsbrott som inte är ringa och som innefattar överlåtelse och annan medverkan till spridning av mera betydande kvantiteter dopningsmedel skall anses utgöra en brottslighet av sådan art att fängelse normalt bör följa som påföljd. Särskilda skäl, hänförliga till omständigheterna vid brottet eller gärningsmannens person, bör dock enligt HD kunna föranleda en annan bedömning. HD fortsätter: Vad som har sagts nu får också anses ha avseende på förvärv och innehav i överlåtelsesyfte, medan innehav eller annan befattning som uteslutande är inriktad på det egna bruket bör kunna föranleda en mildare bedömning . I båda målen kom HD fram till att brottsligheten avsett befattning med sådana kvantiteter dopningspreparat att fängelse normalt skall utdömas och att det inte fanns sådana särskilda skäl som med styrka talade för en annan påföljd. HD:s avgöranden innebär således att man beträffande hantering av mera betydande kvantiteter anlagt ett liknande synsätt på påföljdsvalet vid dopningsbrott som vid narkotikabrott. Någon direkt vägledning beträffande vad som avses med mera betydande kvantiteter ges inte. Emellertid, som noterats ovan, ansåg HD att överlåtelse av 5 000 tabletter var en sådan mängd att fängelse skulle ådömas. Statistik över antalet anmälda brott avseende dopningsmedel 1997 återges i tabell 1. Uppgifter om lagföringar 1992 1996 finns i tabell 2. Tabell 1 Antalet anmälda brott avseende dopningsmedel 1993 1997 År Dopningsbrott Brott mot varusmugglingslagen 1993 564 105 1994 412 24 1995 288 46 1996 320 26 1997 338 37 Källa: BRÅ Anm. Uppgifterna är preliminära. Tabell 2 Antalet lagföringar där dopningsbrott ingått i brottsligheten 1992 1996 År Åtalsunder- låtelse Strafföre- lägganden huvudbrott 1992 5 - 11 16 9 1993 17 21 192 230 119 1994 16 25 173 214 93 1995 17 16 163 196 101 1996 12 33 151 196 95 Källa: BRÅ 4.4 Anabola steroider och tillväxthormon Här ges en redogörelse för vad som är känt om de fysiska och psykiska effekterna av anabola androgena steroider (AAS) och tillväxthormon, eftersom det främst är dessa medel som omfattas av dopningslagen. Andra dopningsmedel diskuteras i avsnitt 7 i samband med regeringens överväganden rörande vilka medel som skall omfattas av dopningslagen. En utförlig genomgång av olika dopningsmedel finns i betänkandets bilagedel. 4.4.1 Anabola androgena steroider (AAS) Begreppet anabola androgena steroider (AAS) inkluderar hormonet testosteron och syntetiskt framställda kemiska föreningar härledda ur detta. Testosteron har bl.a. förmanligande (androgena) och vävnadsuppbyggande (anabola) effekter, vilka också finns hos de syntetiskt framställda anabola steroiderna, även om man vid framställningen av dessa försökt att så långt möjligt renodla den anabola effekten. AAS används i relativt liten utsträckning inom sjukvården. Indikationerna för den anabola steroiden Deca-Durabol (nandrolon) anges vara benskörhet och blodbrist vid njursjukdom. Testosteronpreparat kan användas för att stimulera könsmognad för unga män med testosteronbrist, vid behandling av vissa former av bröstcancer hos kvinnor och för transsexuella kvinnor i syfte att förmanliga kroppen. Studier har också genomförts där man undersökt möjligheterna att använda testosteronpreparat som preventivmedel för män. AAS har även använts vid behandling av depressioner. AAS som dopningsmedel Tillsammans med en riktig kost och intensiv träning kan utifrån tillförda AAS öka kroppsvikt, muskelmassa och muskelstyrka. AAS tillförs främst som tabletter (oralt) och i injektionsform, men tillförsel kan också ske genom plåster, nässpray och tabletter lagda under tungan. Bland kroppsbyggare intas AAS vanligen i cykler eller kurer av varierande längd och ofta enligt komplicerade scheman. Doseringarna varierar mycket, men överstiger ofta kraftigt de kliniskt använda doserna. Fysiska bieffekter Det finns ett stort antal fallrapporter i vilka man kopplat ihop medicinskt bruk eller missbruk av AAS med olika bieffekter. Det finns dock inte så många kontrollerade studier på detta område. Av bl.a. etiska skäl har det varit svårt att studera effekterna av dessa medel. Bland bieffekterna märks bl.a. acne, som kan vara svårartad, bristningar i huden, gynekomasti (kvinnlig bröstkörteltillväxt hos män) och minskad testikelstorlek på grund av minskad testosteronproduktion. AAS-missbruk leder vidare till infertilitet på grund av inverkan på spermieproduktionen. De personer som injicerar AAS riskerar att få infektioner av orena sprutor, exempelvis HIV. När det gäller effekter på hjärta och blodkärl finns fallrapporter om bl.a. akut hjärtinfarkt och i vissa fall plötslig hjärtdöd hos AAS- missbrukande kroppsbyggare. Med nu tillgängliga kunskaper kan man dock inte dra den generella slutsatsen att AAS-användning ökar förekomsten av betydande och bestående störningar i hjärtat, blodkärlen eller i blodet. AAS som intas i tablettform passerar alltid levern och utsätts då för kemiska modifikationer och kan även utöva effekt på leverns funktioner. De AAS som injiceras i t.ex. muskulatur passerar i avsevärt lägre utsträckning levern, vilket innebär att de påverkar levern mindre och i sin tur påverkas mindre av levern. Ett stort antal fall av gallgångsförträngning, gulsot och blodfyllda levercystor (peliosis hepatis, leverpelios) på grund av AAS har rapporterats. Leverpelios tycks dock vara vanligare hos patienter som behandlas med AAS än hos friska personer som av någon anledning använder AAS. Den största risken med leverpelios tycks vara bristning med inre blödning som följd. Det är också klarlagt att AAS-medicinering leder till ökad risk för godartade, men inte helt ofarliga levertumörer. Det finns inga vetenskapliga bevis vare sig för eller emot att levercancer skulle vara vanlig hos dem som använder AAS. Slutligen bör nämnas att intag av AAS medför risk för avstannande längdtillväxt hos barn och ungdomar som inte har växt färdigt. Det finns mycket få studier av hur intag av AAS påverkar kvinnor, men bieffekter som t.ex. mörkare röst, ökad ansikts- och kroppsbehåring m.m. har rapporterats. Kunskaperna om effekten av kraftigt förhöjda koncentrationer av AAS på är bristfälliga, men risken för påverkan torde vara störst för kvinnliga . Psykiska effekter har det inträffat ett antal grova våldsbrott som fått stor uppmärksamhet och där det bl.a. i massmedia påståtts föreligga ett samband mellan gärningarna och missbruk av anabola steroider. I några fall uppgav gärningsmännen själva att de hade konsumerat AAS. Utredningens genomgång av sex sådana fall visar dock att psykiska störningar och påverkan av alkohol var vanligt förekommande hos gärningsmännen. Frågan om ett orsakssamband mellan AAS och våldsbeteende är av stor betydelse för synen på missbruket av dessa medel.