prop · GM03143 · 1999-01-01 00:00:00 — Trots det är det uppenbart att teckenspråket inte kan anses falla inom ramen för syftet med minoritetsspråkskonventionen. Den bygger på språkens anknytning till urbefolkningar och andra nationella minoriteter som etniska grupper. De skäl som finns för att stödja teckenspråket ligger därför vid sidan av konventionens syfte. Det kan i sammanhanget noteras att Europa- parlamentet i en resolution tagit upp frågan om särskilda åtgärder för stöd och erkännande av teckenspråket. Det kan tilläggas att inget land har omfattat teckenspråket vid sin ratifikation av minoritetsspråkskonventionen. Även språk som börjat användas i först in faller utanför konventionens tillämpningsområde. Mot bakgrund av regeringens ställningstagande när det gäller vilka som är nationella minoriteter i har det funnits anledning att närmare överväga om dessa minoriteters språk eventuellt tillsammans med andra språk är att betrakta som minoritetsspråk. Regeringen har gjort bedömningen att det finns fem språk i som uppfyller minoritetsspråkskonventionens kriterier. De har samtliga talats av hävd och skiljer sig tydligt från det svenska språket. Dessutom utgör talarna av dessa språk ett sådant antal att det finns goda möjligheter att bevara språken. De utpekade språken är samiska (alla varieteter av samiska såsom, nordsamiska lulesamiska och sydsamiska), finska, meänkieli, chib (alla varieteter av chib) och jiddisch. Samiska, finska och meänkieli har historisk geografisk bas medan chib och jiddisch är territoriellt obundna språk i . Ett minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas ges enligt minoritetsspråkskonventionen ett starkare skydd än de territoriellt obundna språken både i den region där språket har sin geografiska bas och på riksplanet. Det innebär att samiska, finska och meänkieli kommer att omfattas av regeringens förslag och åtgärder i det följande såväl regionalt som på riksplanet. I det följande kommer vi att använda begreppet minoritetsspråk när alla fem språken avses och landsdels- eller minoritetsspråk när samiska, finska och meänkieli, dvs. språk med en historisk geografisk bas avses. Eftersom några av de utpekade språken består av flera varieteter (språkformer) har det funnits anledning att överväga om olika varieteter av språken bör behandlas som egna språk vid en svensk ratificering av konventionen eller inte. Utgångspunkten för bedömningen har varit syftet med konventionen och vilka effekter en tillämpning av konventionen kan få i olika situationer. Meänkieli och finska Det finns flera skäl som talar för att meänkieli (tornedalsfinska) behandlas som ett eget språk även om det finns de som menar att meänkieli endast är en varietet av finska. Språkliga, men också kulturella och historiska särdrag hos den tornedalska befolkningen talar för ett sådant synsätt. Även tornedalingarnas egen strävan att värna om det egna språkets särart och sin egen kultur och historia är väsentlig i sammanhanget. Utöver meänkieli bör även finska behandlas som ett territoriellt baserat språk i . Att behandla meänkieli och finska olika inom denna region kan enligt regeringens mening inte vara rimligt eftersom meänkieli har sitt ursprung i det finska språket. Dessutom fyller det finska språket såsom skriftspråk en viktig funktion eftersom den skrivna formen av meänkieli är under utveckling. Finska har vidare stor betydelse för det pågående utbytet mellan svenska och finska både språkligt, kulturellt, socialt och ekonomiskt. Finska är också ett levande språk i vissa delar av eftersom det bor en relativt stor andel finsktalande i området. Samiska Det samiska språket talas i flera varieteter nordsamiska, lulesamiska och sydsamiska. Regeringen bedömer dock att det finns starka skäl som talar för att samiska behandlas som ett språk vid en ratificering. Det främsta skälet är att ett motsatt ställningstagande med stor sannolikhet skulle leda till att de minst använda av de samiska varieteterna inte skulle kunna omfattas av konventionens tillämpning. Om man däremot behandlar samiskan som ett språk vid en ratificering, omfattar det samtliga varieteter oavsett antal användare. Målet är att enskilda skall kunna välja vilken varietet av språket de vill använda och bli bemötta på. En ratificering för samiska som ett språk ger också den fördelen att det bidrar till nordisk rättslikhet eftersom både och har gjort på detta sätt vid sin ratificering av minoritetsspråkskonventionen. chib I likhet med samiska finns även starka skäl som talar för att behandla chib som ett språk vid en svensk ratificering av minoritetsspråkskonventionen. Det viktigaste skälet är att bara genom en ratificering på det sättet kan alla de varieteter av chib som talas i omfattas av konventionens skydd. Om varieteterna behandlas som särskilda språk finns det en risk att de minst talade varieteterna av chib skulle anses användas av för få personer för att det skulle kunna motivera en tillämpning av konventionen på dem som särskilda språk. Dessa varieteter skulle då helt falla utanför konventionens tillämpning. Regeringens slutsats blir mot denna bakgrund att övervägande skäl talar för att behandla de olika varieteterna av chib som ett språk vid en svensk ratificering av konventionen. Jiddisch När det gäller jiddisch har avvägningen inte gällt om det finns flera varieteter av detta språk utan om det funnits bevis för att språket talats i kontinuerligt då de första jiddischtalarna kom till . Forskning visar att jiddisch troligen inte talats kontinuerligt men i gengäld har språket funnits under olika perioder i historien till följd av att nya grupper jiddischtalare anlänt till landet. Detta återkommande nytillskott av jiddischtalare har gjort att antalet talare varit tillräckligt stort för att språket skulle kunna överleva. Dessutom är det viktigt att hålla i minnet att jiddisch är ett språk som till skillnad från andra språk i minskat i omfattning på ett onaturligt sätt bl.a. till följd av förintelsen av judar från . Jiddisch skulle troligen ha haft en helt annan utbredning i om Förintelsen inte inträffat. Det är därför tillfredsställande att det finns tecken som tyder på ett ökat intresse inom de judiska församlingarna för att medverka till att jiddisch även i fortsättningen talas i . Det är väsentligt att jiddisch kan ges det stöd som behövs för språket inte skall dö ut. Regeringen anser mot denna bakgrund att det finns anledning att ge jiddisch status som minoritetsspråk i . ratificering och dess konsekvenser Regeringen föreslår mot bakgrund av vad som redovisats tidigare att bör ratificera ramkonventionen och minoritetsspråkskonven- tionen. Många av de bestämmelser som anges i konventionerna uppfyller genom lagstiftning på vitt skilda områden, såsom religionsfrihet, yttrandefrihet och förbud mot diskriminering. I sam- manhanget bör också nämnas att det i 1 kap. 2 § regeringsformen anges att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv bör främjas. Ytterligare åtgärder måste dock vidtas för att en ratifikation skall kunna ske. Utformningen av regeringens minoritetspolitik innebär ett särskilt starkt skydd för de språk som har en historisk geografisk bas. Det medför att de nationella minoriteter som talar landsdels- eller minoritetsspråk skall ha rätt att använda sitt modersmål i kontakt med myndigheter och domstolar. Dessutom skall förskoleundervisning och äldreomsorg finnas tillgänglig på dessa språk inom de traditionella bosättningsområdena. Regeringen avser även vidta en rad rikstäckande åtgärder för att stödja och skydda samtliga nationella minoriteters språk, kultur och historia inom framförallt utbildnings- och kulturområdet. Dessutom kommer även insatser att göras för att de nationella minoriteterna skall få möjlighet till inflytande på olika åtgärder som rör dessa grupper samt fortsatt stöd för frågor som rör dem på den internationella arenan. uppfyller en stor del av bestämmelserna i ramkonventionen för samer, sverigefinnar, tornedalingar, romer och judar. När det gäller minoritetsspråkskonventionen uppfyller flertalet punkter eller stycken i del II för samtliga minoritetsspråk. Som framgår av avsnitt 4.3 ställer minoritetersspråkskonventionen krav på att de ratificerande staterna uppfyller minst 35 punkter eller stycken i del III för varje landsdels- eller minoritetsspråk. kan uppfylla sammanlagt 33 punkter eller stycken i del III för samiska, 32 punkter eller stycken för finska och 28 punkter eller stycken för meänkieli. Regeringens förslag och bedömningar i denna proposition innebär att helt kommer att kunna uppfylla ramkonventionens bestämmelser för samtliga minoritetsgrupper samt minoritetsspråkskonventionens del II för minoritetsspråken. I del III kommer att kunna uppfylla 46 punkter eller stycken för samiska, 46 punkter eller stycken för finska och 43 punkter eller stycken för meänkieli. Regeringen har också gått längre än vad konventionen kräver genom åtgärder som innebär att vissa punkter och stycken i del III tillämpas även på de territoriellt obundna språken chib och jiddisch. Regeringens förslag och bedömningar leder också till att en rad konventionsbestämmelser, som vi angett att kan sägas uppfylla, bättre uppfylls enligt ramkonventionens och minoritets- språkskonventionens intentioner. Uppföljning Det är väsentligt att de åtgärder som kommer att genomföras inom ramen för minoritetspolitiken följs upp och utvärderas. Det gäller såväl kostnadseffekterna som det genomslag åtgärderna får för minoritets- grupperna. Regeringen avser att ta olika initiativ för att åstadkomma en samlad uppföljning av den nya politiken. Bl.a. bör de centrala statliga myndigheter som särskilt berörs av åtgärderna redovisa hur åtgärderna har tillämpats i praktiken och vilka konsekvenser de har fått. Vidare bör en regional arbetsgrupp inrättas inom i för att följa upp de regionala insatserna. 7 Regionala åtgärder 7.1 Rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos förvaltningsmyndigheter och domstolar Regeringens förslag: Enskilda skall ges en lagstadgad rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos domstolar och förvaltningsmyndigheter i de geografiska områden där språken använts av hävd och fortfarande används i tillräcklig utsträckning. Det geografiska område där sådana regler skall tillämpas för samiska är , , och kommuner. För finska och meänkieli skall det geografiska området utgöras av , , , och kommuner. Om det finns särskilda skäl skall regeringen samt efter regeringens bemyndigande och kommunfullmäktige ges rätt att undanta en förvaltningsmyndighet från lagens tillämpning. Kommitténs förslag: Stämmer i huvudsak överens med regeringens förslag. Kommittén har även föreslagit att reglerna om rätt att använda samiska, finska och meänkieli i domstol skall gälla för samtliga domstolar i mål eller ärenden vid såväl allmänna domstolar, förvaltningsdomstolar och specialdomstolar som överrätter med domkretsar som till någon del omfattar förvaltningsområdena. Remissinstansernas synpunkter: Remissvaren är övervägande positiva till kommitténs förslag men flera remissinstanser har synpunkter på hur förslaget skall ändras så det överensstämmer med domstolarnas och myndigheternas verklighet. Längst i kritiken går Hovrätten för som anser att utredningens förslag inte bör genomföras. Hovrätten anför bl.a. att man måste räkna med olägenheter för andra inblandade. Förhandlingarna kommer att ta och en motpart kommer att drabbas av de risker som alltid följer av att ett samtal sker via tolk. Två viktiga principer står emot varandra, rätten att använda minoritetsspråk och rättsäkerhetsintresset. Hovrätten anser att rättsäker- hetsintresset skall väga över. Hovrätten anser även att ett bättre kriterium än domkretsindelningen bör användas vid avgörandet om en enskild har rätt att använda ett minoritetsspråk. anför att det kan i frågasättas om domstolar bör ingå som forum för att minoriteter skall få möjlighet att stärka sin identitet. Domstolarna är ju i första hand till för att skipa rättsvisa. anser att förslagen för lite väl långt. Kammarrätten i och Länsrätten i tillstyrker att förslaget om rätten att använda samiska och finska vid förvaltnings- myndigheter och domstolar inom särskilda förvaltningsområden regleras i lag. Länsrätten i ifrågasätter dock om bestämmelsen om undantag från lagens tillämpning är konventionsenlig. vill se ett mer långtgående förslag än det som kommittén föreslagit. anser att även en försöksverksamhet med rätt att använda samiska bör genomföras i , och kommuner. Skälen för regeringens förslag Minoritetsspråkskonventionens bestämmelser De bestämmelser som finns i del III i minoritetsspråkskonventionen tar sikte på landsdels- eller minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas. Bestämmelserna är till största delen begränsade i sin tillämpning till de geografiska områden där språken använts av hävd och fortfarande används av tillräckligt många för att motivera en tillämpning av minoritetsspråkskonventionen. Minoritetsspråkskonventionens artikel 9 innehåller bestämmelser om rätten eller möjligheten att använda sig av landsdels- eller minoritetsspråk i domstol. I artikeln finns olika nivåer för staternas åtaganden. Räckvidden av artikeln är begränsad till de domkretsar där antalet bosatta personer som använder landsdels- eller minoritetsspråk motiverar bestämmelsernas tillämpning. Med domkretsar avses i stort sett samma geografiska område som det där språket talas av hävd. Rätten eller möjligheten att använda ett landsdels- eller minoritetsspråk i domstol är oberoende av om personen behärskar det officiella språket eller inte. Med domstol avses alla organ som utövar en dömande funktion. Rätten får dock enligt artikel 9 inte utnyttjas så att en rättsenlig handläggning hindras. Artikel 9 innehåller även bestämmelser om att staten i viss utsträckning skall tillhandahålla översättning och tolkning i domstol utan kostnad och att domstolar inte skall vägra godkänna juridiska dokument för att de är upprättade på ett landsdels- eller minoritetsspråk. Artikel 10 i minoritetsspråkskonventionen innehåller bestämmelser rörande förvaltningsmyndigheter och samhällsservice. Även i denna artikel finns olika nivåer för staternas åtaganden när det gäller rätten att använda landsdels- eller minoritetsspråk. Syftet med artikeln är att de som använder landsdels- eller minoritetsspråk skall kunna använda dessa språk när de utövar sina medborgerliga rättigheter och fullgör sina skyldigheter. Artikeln behandlar statliga myndigheter, kommunala och regionala myndigheter och beslutande församlingar samt andra organ som producerar offentliga tjänster, om det sker under offentlig kontroll. Även här är artikelns räckvidd begränsad till det geografiska område där tillräckligt många använder ett landsdels- eller minoritetsspråk. Vissa av bestämmelserna som rör statliga myndigheter och offentliga tjänster skall tillämpas i rimlig utsträckning . Härigenom ges staten en möjlighet att avgöra om uppfyllandet av artikeln skall ske eller efter hand. Beträffande regionala och kommunala myndigheter och beslutande församlingar används begreppen tillåta och/eller uppmuntra mot bakgrund av den regionala och kommunala självbestämmanderätten. I artikel 13.2c) behandlas ett näraliggande område nämligen rätten att bli bemött på landsdels- eller minoritetsspråk vid institutioner som erbjuder social omsorg såsom, sjukhus, pensionärshem och vårdhem. De landsdels- eller minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas i är som vi sagt samiska, finska och meänkieli. Som en allmän i princip i gäller att rättegång skall hållas på svenska språket. I 33 kap. 9 § (RB) finns dock en bestämmelse om att domstolen vid behov får låta översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från domstolen. Bestämmelsen innebär att en inlaga på ett främmande språk skall översättas om det kan antas ha betydelse för målet. Vidare innebär bestämmelsen att en domstol av kostnadsskäl bör vara försiktig med att översätta sådana handlingar. Översättning bör endast ske av domstolen om det inte kan ske på annat sätt. Konsekvensen av att domstolen inte finner skäl att översätta en handling och att en part inte följer ett föreläggande att ombesörja översättning torde bli att handlingen lämnas utan avseende på samma sätt som en grovt ofullständig handling. I 5 kap. 6 § RB anges att tolk kan anlitas om någon som skall höras inför rätten inte behärskar det svenska språket. Bedömning av behovet av tolk görs av domstolen. Det finns följaktligen inte någon absolut rätt att använda andra språk än svenska vid domstol. I 50 § förvaltningsprocesslagen (1971:29) finns en bestämmelse där både muntlig och skriftlig översättning regleras. Innebörden av bestämmelsen motsvarar bestämmelserna i rättegångs- balken. Det föreligger således ingen absolut skyldighet för en domstol att översätta inlagor eller bevisning som ges in på ett annat språk. Det finns emellertid ingen bestämmelse som säger att en inlaga eller bevisning skall avvisas enbart på den grunden att den är avfattad på ett annat språk än svenska. uppfyller därför enligt vår bedömning artikel 9.1a iii), som avser brottmål. Inte heller är en juridisk handling ogiltig enligt svensk rätt bara för att den är upprättat på annat språk än svenska varför enligt vår bedömning även uppfyller artikel 9.2 i minoritetsspråkskonventionen. I 8 § förvaltningslagen (1986:223) anges att myndigheter vid behov bör anlita tolk i kontakter med personer som inte behärskar svenska. Bestämmelsen gäller både skriftliga och muntliga kontakter. Myndig- heter har således lika lite som domstolar någon absolut skyldighet att anlita tolk eller översättare. I stället görs en behovsprövning. Inte heller beträffande myndigheter finns någon bestämmelse i svensk rätt med innebörden att handlingar som ges in på annat språk än svenska anses ogiltiga bara på den grunden att de är upprättade på annat språk. En myndighet får också upprätta handlingar på andra språk och det är tillåtet för regionala och lokala myndigheter att ge ut sina officiella dokument på annat språk än svenska. Därtill tillåter att traditionella och korrekta former av ortnamn på samiska, finska eller meänkieli används eller införs. Det är enligt namnlagen (1982:670) tillåtet att släktnamn antas i enlighet med inhemskt språkbruk. Regeringen har i propositionen Kulturarv kulturmiljöer och kultur- föremål (prop. 1998/99:114) föreslagit att ett av målen för kultur- miljöverksamheten skall vara nationell och internationell solidaritet och respekt inför olika gruppers kulturarv. I propositionen föreslås också att lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. skall kompletteras med bestämmelser om god ortnamnssed vid statlig och verk- samhet. Det innebär bl.a. att svenska, samiska, finska och meänkieli så långt möjligt används på kartor samt vid skyltning och övrig utmärkning i flerspråkiga områden. Sammantaget medför detta att uppfyller sex punkter eller stycken i artikel 10 för samiska, finska och meänkieli. Skäl för ytterligare åtgärder Av vår redogörelse följer att stödet för samiska, finska och meänkieli är svagt i offentliga sammanhang. Med offentliga sammanhang avses här rättsväsendet samt statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. Det är enligt vår mening därför viktigt att stödet för samiska, finska och meänkieli stärks i offentliga sammanhang. Ytterligare åtgärder behövs även för att uppfylla minoritetsspråks- konventionens krav. Utöver att stödet för språken stärks innebär sådana åtgärder ett erkännande av dessa språk och höjd status för språken. Höjd status för språken kan även påverka benägenheten att lära sig dem. För dem som använder samiska, finska och meänkieli har betydelsen av att få använda språket i offentliga sammanhang och den högre status för språken som detta kommer att leda till betonats som viktigt. Ett annat skäl för att införa en rätt att använda samiska, finska och meänkieli i offentliga sammanhang är att detta leder till att de som använder språken har större praktisk nytta av dem. Även detta kan medverka till att fler lär sig språken. Språken har också större förutsättningar att utvecklas terminologiskt och på annat sätt om de kan användas även i offentliga sammanhang jämfört med om de enbart används i privata sammanhang. Regeringen anser därför att det, i enlighet med vad konventionen föreskriver, är lämpligt att föreslå nya regler om rätt att hos domstolar och förvaltningsmyndigheter använda landsdels- eller minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas. Vi föreslår således att enskilda skall ges en lagstadgad rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos domstolar och förvaltningsmyndigheter. En utökad rätt att använda samiska, finska och meänkieli i offentliga sammanhang ger ett ökat skydd och främjande av dessa språk. Erfarenheterna från visar också att detta blivit resultatet av de regionalt tillämpliga regler som finns där till stöd för användningen av samiska i offentliga sammanhang. En användning av andra språk än svenska i offentliga sammanhang bör i första hand handla om att vid sidan av det svenska språket också använda landsdels- eller minoritetsspråken. Det är således inte fråga om att ersätta det svenska språket med ett landsdels- eller minoritetsspråk. Den geografiska begränsningen för regionala åtgärder Minoritetsspråkskonventionen är till stor del inriktad på att ge stöd och skydd för landsdels- eller minoritetsspråken i de geografiska områden där språken använts av hävd och fortfarande används i tillräcklig omfattning. Denna begränsning bygger på att man ansett att det kan möta alltför stora hinder, både praktiskt och kostnadsmässigt, att tillämpa konventionens olika bestämmelser i områden där mycket få personer använder ett landsdels- eller minoritetsspråk. Ett exempel på de praktiska svårigheter som kan uppstå om man försöker tillämpa konventionen på språk som talas av mycket få personer är att de bestämmelser i konventionen som förutsätter att det finns tolkar och tjänstemän som behärskar språket inte kan tillämpas eftersom rekryteringsunderlaget till sådana tjänster då är för litet. Det kan också visa sig orimligt kostnadskrävande att vidta omfattande åtgärder till stöd för ett språk med mycket få användare. Det finns flera skäl att följa konventionens föreskrifter och begränsa tillämpningen av regler om rätt att hos domstolar och förvaltnings- myndigheter använda samiska, finska och meänkieli till områden där språken använts av hävd och fortfarande används i tillräcklig utsträckning. är enspråkigt i den offentliga förvaltningen. Rikstäckande bestämmelser om rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos domstolar och förvaltningsmyndigheter skulle kunna bli mycket resurskrävande, både ekonomiskt och när det gäller tillgången till språkkunnig personal. Att genomföra rikstäckande åtgärder skulle därför vara i det närmaste praktiskt ogenomförbart. En annan omständighet som bör vägas in är de statliga myndig- heternas, kommunernas och landstingens inställning till att stödja och skydda samiska, finska och meänkieli som språk genom regler av detta slag. Om man redan ger viss service på dessa språk eller i vart fall är positiv till att ge sådan service kan tillämpningen av reglerna förväntas fungera bättre och leda till ett stöd för språken. En sådan positiv inställning kan framför allt förväntas finnas i de områden där språken använts och fortfarande används i stor utsträckning. I många av de berörda kommunerna förekommer offentlig verksamhet med en medveten inriktning på samiska, finska och meänkieli samt samisk, finsk och tornedalsk kultur, inom såväl förskoleverksamheten och skolväsendet som inom äldreomsorgen och den centrala kommunala förvaltningen. Ytterligare sådan verksamhet planeras också på flera håll. Det är också i dessa regionala områden som behovet av regler om rätt att använda samiska, finska och meänkieli hos domstolar och förvalt- ningsmyndigheter kan antas vara störst.