prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Generellt sett får det antas att en part som deltar i förfarandet utan att genast göra invändning mot skiljemännens behörighet har godtagit deras behörighet att avgöra tvisten. I tredje meningen erinras om den särskilda preklusionsregeln i 10 § angående jäv och om att en part enligt 11 § redan på förhand kan ha avstått från domstolsprövning i jävsfrågor. En talan om upphävande av en skiljedom med stöd av denna paragraf måste enligt tredje stycket första meningen väckas . Paragrafen har i denna del utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Klanderfristen räknas separat för en särskild skiljedom . Utgångs- punkten för beräkning av fristen är när en part får del av skiljedomen. För att en domstol skall göra någon prövning av om talan har väckts inom rätt tid krävs en invändning av motparten (se vidare kommentaren till 10 kap. 17 a § ). I andra meningen begränsas en parts möjligheter att åberopa en ny klandergrund (se avsnitt 10.3.2 in fine). Frågan, om en klandergrund är prekluderad, skall behandlas på samma sätt som frågan, om klandertalan över huvud taget har väckts i rätt tid (jfr utgången i rättsfallen NJA 1988 s. 580 och 1990 s. 633). 35 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 10.5. Domstolen får enligt första stycket skjuta upp sin prövning av en ogiltighetstalan respektive en talan om skiljedomens upphävande. Syftet med uppskovet är att skiljemännen skall ges tillfälle att återuppta förfarandet eller vidta någon annan åtgärd som undanröjer grunden för ogiltigheten eller upphävandet. Härav följer att skiljemännens uppdrag hänför sig till de vid domstolen åberopade grunderna. Skiljemännen får således inte göra en allmän omprövning av sitt ställningstagande. Skiljemännen är dock inte skyldiga att vidta någon åtgärd. Domstolen bör självständigt bedöma om uppskov för ändamålet skall medges, utan att i någon form höra skiljemännen i förväg. För uppskov fordras att en part begärt det. Har bara ena parten begärt uppskov måste domstolen konstatera att den parten har sådan grund för sin talan att en prövning i sak skulle leda till att skiljedomen helt eller delvis förklarades ogiltig eller upphävdes. Om så inte kan ske torde det vara nödvändigt att påbörja en huvudförhandling i målet och ta upp bevisning innan domstolen kan ta ställning till om talan kan komma att bifallas. Vidare förutsätts att domstolen inte begagnar sig av möjligheten att skjuta upp handläggningen annat än när det finns förutsättningar för skiljemännen att läka bristen. Består bristen t.ex. i att tvisten inte är skiljedomsmässig eller att det saknas ett giltigt skiljeavtal bör domstolen avgöra målet utan onödig omgång. Särskilda problem uppkommer när parterna har avtalat för skiljedomens meddelande. Domstolen bör i och för sig vara oförhindrad att ge skiljemännen möjlighet att läka en brist även efter fristens utgång, om den ursprungliga skiljedomen har meddelats inom rätt tid. Det måste emellertid göras en avvägning mellan bevekelsegrunderna för och längden av den bestämda tidsfristen och den tid som kan beräknas åtgå för att läka en brist. Är båda parter överens om uppskov kan ett sådant beslut fattas utan konstaterande av att talan skall bifallas. Inte heller i denna situation är emellertid rätten tvingad att medge uppskov. Skiljemännens handläggning bör i de flesta fall resultera i en ny skiljedom. Även om skiljemännen inte vidtar någon ändring av domslutet i själva saken uppkommer nämligen i allmänhet ytterligare kostnader. En ny skiljedom påverkar dock inte ett beslut i den första skiljedomen om ersättning till skiljemännen. Ett sådant beslut skall nämligen överklagas i särskild ordning enligt 41 §. Inte sällan torde skiljemännens ingripande leda till att talan i målet återkallas. Sker inte det och har en ny skiljedom meddelats, blir det denna som domstolen skall bedöma. Den nya domen kan emellertid ställa saken i ett nytt läge. Det kan sålunda under det återupptagna förfarandet ha förekommit fel som en part vill åberopa. Den första skiljedomen kan också ha ändrats på sådant sätt att en part som inte angripit den skiljedomen bör få åberopa fel som är hänförliga till det första för- farandet. Enligt andra stycket skall domstolen där målet handläggs sätta ut en särskild frist för . Denna ersätter alltså fristen enligt 34 § tredje stycket. Den ursprunglige käranden kan i och för sig åberopa en annan klandergrund än den som talan från början grundades på, förutsatt att det är motiverat av det nya förfarandet eller av ändring av skilje- domen. Under samma förutsättningar kan den ursprunglige svaranden utan stämningsansökan klandra skiljedomen. Det är lämpligt att domstolen inhämtar parternas synpunkter innan fristen fastställs. Domstolens prövning av den nya skiljedomen kan med stöd av tredje stycket ske vid en fortsatt huvudförhandling även om uppskovstiden uppgår till mer än de som anges i 43 kap. 11 § andra stycket . 36 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 10.6. Avgöranden som innebär avskrivning respektive avvisning kommer enligt 27 § att betecknas skiljedomar. Dessa domar kommer inte att innehålla något avgörande beträffande den hänskjutna frågan. En part kan enligt första stycket första meningen begära att domstolen omprövar skiljemännens avgörande. Domstolen kan pröva såväl bedömningen av själva den processuella huvudfrågan som handläggningen av denna. Domstolen kan också, efter yrkande, pröva beslutet om fördelning av kostnader parterna emellan. Prövningen av beslut om ersättning till skiljemännen omfattas däremot inte av denna paragraf. En omprövning kan i avvisningsfallet få avse enbart kostnadsfördelningen (se andra stycket). Till skillnad mot vad som i allmänhet gäller beträffande en domstols prövning av en skiljedom kan domstolen enligt denna bestäm- melse ändra skiljedomen. Såvitt gäller huvudfrågan om avvisning eller avskrivning kan domstolens ändring endast bestå i ett upphävande av skiljemännens avgörande. Har skiljemännen emellertid förklarat sig obehöriga t.ex. på grund av att det inte förelegat ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal kommer ett upphävande från domstolens sida att innebära att det rättskraftigt slås fast att det föreligger ett på tvisten tillämpligt skiljeavtal. Den i andra meningen angivna talefristen är lika lång som för klandertalan. Vid rättelse, komplettering eller tolkning skall, på sätt som Lagrådet föreslagit, talefristen räknas från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. Till skillnad från vad som gäller beträffande klandertalan skall skiljemännen enligt tredje meningen erinra parterna om deras möjlighet att få skiljedomen prövad i sak av domstol. Har parterna slutit ett skiljeavtal med avseende på frågan om ett annat skiljeavtals giltighet och tillämplighet, kommer skiljemännens avgörande av det sistnämnda avtalets giltighet och tillämplighet inte att kunna prövas av domstol med stöd av denna bestämmelse. En sådan skiljedom kommer nämligen att innehålla ett avgörande beträffande en hänskjuten fråga. Om skiljemännen under förfarandet har avvisat en del av tvisten är 36 § inte tillämplig. Beslutet kan angripas endast genom av den slutliga skiljedomen. Av andra stycket, som har utformats på sätt som Lagrådet föreslagit, framgår att någon separat omprövning av ett beslut om parternas inbördes kostnadsansvar som ingår i en skiljedom varigenom tvisten avskrivs inte kan komma till stånd; endast klandertalan står till buds. Upphävs själva avskrivningsbeslutet bör däremot givetvis också kost- nadsbeslutet hävas. Skiljedomskostnaderna 37 § Paragrafen har sin motsvarighet i 23 § andra stycket i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 11.1.2. Skiljemännen har enligt första stycket första meningen rätt till skälig ersättning för arbete och utlägg. Parterna är solidariskt betalnings- skyldiga för denna ersättning. Även om det inte har förelegat något giltigt och tillämpligt skiljeavtal eller tvisten inte har varit skiljedomsmässig kommer förfarandet att avslutas genom skiljedom. För den ersättning som fastställs i en sådan skiljedom är parterna enligt andra meningen som huvudregel inte solidariskt betalningsansvariga. Utgångspunkten är i stället att den part som begär skiljedom ensam skall stå för ersättningen. Även motparten kan emellertid åläggas betalningsansvar, t.ex. i fråga om kostnader som han har orsakat genom vårdslös processföring. Är det en brist i skiljedomsmässigheten som har föranlett avvisningen kan det också ibland finnas skäl att låta betalningsansvaret vara solidariskt. Motparten kan givetvis gentemot skiljemännen ha åtagit sig fullt betalningsansvar (se 39 § första stycket). Andra stycket första meningen ger skiljemännen rätt att fastställa ersättningen direkt i skiljedomen. Om en slutlig skiljedom följs av ett beslut enligt 32 § om tolkning eller komplettering bör ersättning kunna fastställas också i samband härmed. Skiljemännen kan genom att i skiljedomen fastställa ersättning åstadkomma en exekutionstitel. Väljer de att inte fastställa ersättning går de emellertid inte därmed förlustiga sin rätt till ersättning; denna får då vid behov utkrävas i vanlig processuell ordning. Första meningen i andra stycket innehåller också en specialregel om ränta på ersättningsbeloppet. Bestämmelsen skall ses i belysning av reglerna i 41 § om talan mot beslut om ersättning, i 38 § om rätt att ta ställd säkerhet i anspråk och i 3 kap. 15 § utsökningsbalken om verkställ- barhet av ersättningsbeslutet. Dessa regler medför att det i vissa fall kan dröja ganska länge innan skiljemännen får betalt. Frågan om räntefoten lämnas öppen. För rent svenska förhållanden ligger det närmast till hands att tillämpa 6 § första meningen räntelagen (1975: 635). I internationella förhållanden kan emellertid räntan komma att bestämmas på annat sätt. Ytterst får frågan avgöras av domstol. Ersättningen skall enligt andra meningen fastställas särskilt för varje skiljeman. 38 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 11.1.2. Skiljemännen får enligt första stycket första meningen begära säkerhet för ersättningen. En begäran om säkerhet skall vara beslutad av skiljenämnden. En enskild skiljeman i en skiljenämnd har däremot inte rätt att begära säkerhet. Rättigheten att begära ersättning innebär inte att skiljemännen har någon skyldighet att göra det. Bestämmelsen är upp- ställd enbart för att tillvarata skiljemännens intressen. Säkerhet kan begäras före eller under förfarandet, och ytterligare säkerhet kan begäras. En begäran om säkerhet skall i allmänhet rikta sig till båda parter med lika andelar. Undantag härifrån skall göras när parterna har avtalat om annan kostnadsfördelning sig emellan. Skiljemännen kan välja hur noga de vill precisera sin begäran. De kan nöja sig med att ange att de kräver säkerhet som svarar mot ett visst belopp. De kan också precisera sin begäran till att avse t.ex. ett visst kontantbelopp. När en part ställt säkerhet får skiljemännen själva bedöma om denna är godtagbar eller inte. Andra meningen ger skiljemännen möjlighet att bestämma skilda säkerheter för skilda yrkanden. Bestämmelsen är avsedd att hindra en part från att uppehålla eller hindra prövningen av ett yrkande som framställts av motparten genom att framställa ett eget yrkande och sedan inte betala det säkerhetsbelopp som hänför sig till detta yrkande. Särskilda säkerheter får dock inte fastställas beträffande invändningar. Detta gäller även kvittningsinvändningar. Av tredje meningen framgår att skiljemännen kan bestämma inom vilken parterna skall ställa den begärda säkerheten. Vidare får en part ställa hela säkerheten om motparten inte kan eller inte vill ställa sin andel av säkerheten. Han kan i denna situation annars välja att med stöd av 5 § 3 p. utan hinder av skiljeavtalet väcka talan vid domstol. Av fjärde meningen framgår att skiljemännen får avsluta skilje- förfarandet om parterna inte ställer begärd säkerhet. Om särskild säkerhet har begärts med tanke på det arbete som gäller ett visst yrkande, medför underlåtenhet att ställa denna säkerhet rätt att avvisa prövningen av just det yrkandet. Har skiljemännen accepterat att en av parterna helt eller delvis skall slippa betala ersättning till skiljemännen (se 39 § första stycket), kan i motsvarande mån underlåtenhet från den partens sida att ställa säkerhet inte berättiga skiljemännen att avsluta förfarandet. I andra stycket regleras skiljemännens möjligheter att ta säkerheten i anspråk. Lagen utgår från att skiljemännen skall hålla säkerheten avskild och intakt. Penningmedel skall givetvis göras räntebärande. I enlighet med Lagrådets förslag anges att säkerheten omfattar också avkastningen. Bestämmelsen har i denna del fått en lagteknisk utformning som något avviker från Lagrådets förslag. Ett beslut att ta säkerheten i anspråk för att täcka utlägg skall fattas av hela skiljenämnden. 39 § Paragrafen saknar en direkt motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 11.1.2. Av första stycket framgår att parter och skiljemän kan träffa avtal som helt eller delvis ersätter reglerna om ersättning och säkerhet i 37 och 38 §§. Avvikelsen kan innebära att ersättning eller säkerhet skall bestäm- mas av ett skiljedomsinstitut, att särskild säkerhet får fastställas för ett rent kvittningsanspråk eller att ställd säkerhet får tas i anspråk under förfarandets gång för upplupna arvoden. Vidare kan avtalet t.ex. gå ut på att den ekonomiskt starkare parten ensam eller till större delen skall svara för ersättningen till skiljemännen. Åtar sig skiljemännen uppdraget med insikt om att parterna har träffat ett särskilt avtal angående ersättningen blir skiljemännen bundna av avtalet (se rättsfallet NJA 1983 s. 510). Parterna kan dock inte binda skiljemännen vid ett avtal som skiljemännen inte kände till när de åtog sig uppdraget. I allmänhet får skiljemännen antas känna till innehållet i skiljeavtalet när de åtar sig uppdraget. Innebär avtalet att ersättningen skall fastställas på något annat sätt än som sägs i 37 § andra stycket kommer beslutet inte att bli exigibelt. Andra stycket första meningen fastslår att en skiljeman inte kan träffa ett separat avtal med endast ena parten. Ett sådant avtal är ogiltigt och kan föranleda att skiljemannen entledigas från sitt uppdrag (8 § andra styclet 4 p.) eller att skiljedomen hävs (34 § första stycket 5 p.). Däremot föreligger inte hinder mot att parterna gemensamt träffar ett separat avtal med enbart en skiljeman. Parterna kan som nämnts medge skiljemännen att ta säkerheten i anspråk för att täcka upplupna arvoden. Enligt andra meningen kan ena parten ensam lämna ett sådant medgivande när han själv har ställt hela säkerheten. 40 § Paragrafen motsvarar 23 § tredje stycket i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 11.1.2. Har parterna hänvisat till ett skiljedomsreglemente som säger att skiljedomsinstitutet får hålla inne skiljedomen får de anses bundna härav. 41 § Paragrafens första stycke motsvarar i stort 25 § i skiljemannalagen. Paragrafen har behandlats i avsnitt 11.3. Har ersättningen bestämts i samband med ett beslut om tolkning av domslutet i en skiljedom eller rättelse eller komplettering av en skilje- dom, skall tiden för överklagande, i enlighet med vad Lagrådet före- slagit, räknas från delfåendet respektive meddelandet av skiljedomen i dess slutliga lydelse (jfr kommentaren till 32 §). Om endast ena parten för talan om nedsättning av ersättningen till en skiljeman gäller en dom som helt eller delvis bifaller en sådan talan enligt andra stycket även till förmån för den part som inte fört talan. Om i stället en skiljeman för talan mot endast en av parterna kommer en dom inte att gälla mot den andra parten. Det är viktigt att en missnöjd part gör klart för sig vilket kostnads- beslut som han vill angripa. När det gäller fördelningen av kostnaderna parterna emellan skall talan riktas mot andra parten i skiljeförfarandet (se 34 och 36 §§), medan en talan beträffande ersättningen till skiljemännen skall riktas mot en eller flera skiljemän. En dom som efter talan mot andra parten upphäver skiljedomen medför inte att beslutet om ersättning till skiljemännen undanröjs. Har som fallet är i ett av i (ICC) administrerat skiljeförfarande beslut om ersättning till skilje- männen som har fattats av annan instans än skiljemännen tagits in i domen, omfattas detta beslut inte av reglerna i 41 §. 42 § Paragrafen motsvarar till del 24 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 11.2. Till en parts kostnader räknas, förutom naturligtvis arvode till ombud eller biträde, bl.a. gottgörelse för eget arbete och tidsförlust samt kostnader för bevisning och för uppdrag till särskilt organ för utseende av skiljeman. Skiljemännens beslut angående kostnadsfördelningen, in- begripet kostnadens storlek, kan inte överprövas materiellt (se dock kommentaren till 36 §). Forumfrågor och talefrister 43 § Paragrafen innehåller forumregler för talan om ogiltighet och av en skiljedom (jfr 26 § första stycket skiljemannalagen). Den reglerar också forumfrågan för en talan enligt 36 §. Bestämmelsen omfattar även en forumregel beträffande en talan mot en skiljedom om ersättningen till en skiljeman. Paragrafen har behandlats i avsnitt 12.1.2. Av första stycket första meningen framgår att talan mot en skiljedom skall tas upp av den hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet äger rum eller har ägt rum. Platsen för skiljeförfarandet har behandlats i avsnitt 8.5. I 31 § andra stycket stadgas att platsen för förfarandet skall vara angiven i skiljedomen. I andra meningen anges ett reservforum för det fall så inte har skett. En part är dock oförhindrad att i stället väcka talan vid hovrätten på den plats som borde varit angiven i skiljedomen. Innehåller skiljedomen uppgift om att den meddelats på viss ort kan man utgå från att denna utgör platsen för förfarandet. Av andra stycket framgår att hovrättens avgörande inte får överklagas men att hovrätten, i frågor av särskilt prejudikatintresse, kan tillåta ett sådant överklagande. Talan beträffande ersättningen till en skiljeman skall enligt tredje stycket tas upp av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. utpekas här som reservforum. Om skiljedomen saknar uppgift om platsen för förfarandet kan en part i stället väcka talan vid tingsrätten på den plats som borde varit angiven i domen. Om ett skiljeavtal innebär att skiljeförfarandet skall äga rum i och det saknas annat forum här i riket bör regeln om reservforum i tredje stycket analogt kunna tillämpas på en talan om avtalets giltighet (se avsnitt 14.2). Bestämmelserna gäller givetvis även när en part väcker talan till följd av ett föreläggande enligt 3 kap. 16 § utsökningsbalken. En erinran härom har tagits in i 2 kap. 24 § fjärde stycket utsökningsbalken. De behandlade reglerna är exklusiva men dispositiva. Det krävs således enligt 10 kap. 18 § en invändning av en part för att en domstol skall avvisa en talan som väckts i strid med dessa forumregler. Vidare kan parterna med stöd av reglerna i genom ett skriftligt avtal utpeka en annan domstol som behörig. 44 § Paragrafens första stycket motsvarar 26 § andra stycket i skiljemanna- lagen och har behandlats i avsnitt 12.1.2. Andra stycket, som brutits ut från 15 § skiljemannalagen, har behandlats i avsnitt 8.6. Tredje stycket motsvarar 26 § tredje stycket skiljemannalagen. Det har behandlats i avsnitt 12.1.2. En part kan i ansökningsärenden vända sig till endera partens hemvistforum eller till tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet enligt första stycket första meningen. En part kan enligt andra meningen även vända sig till . Denna bestämmelse förutsätter inte att det annars saknas forum men den pekar också ut ett reservforum. I det fallet båda parter har hemvist utom riket och platsen för förfarandet inte kan fastställas kan således en part vända sig till . Någon särskild regel har inte tagits upp för det fall att ansökan ges in till skilda domstolar. Denna situation torde bli mycket sällsynt och kan hanteras med stöd av allmänna principer om lis pendens. En ansökan handläggs enligt närmare bestämmelser i lagen (1996:242) om domstolsärenden. I två hänseenden kompletteras dessa bestämmelser. Enligt tredje meningen skall motparten om möjligt beredas tillfälle att yttra sig innan en ansökan bifalls. Det normala bör alltjämt vara att ansökan delges motparten och att han ges tillfälle att yttra sig. Något absolut krav på kommunicering ställs dock inte upp för att en ansökan skall få avslås eller avvisas. Slutligen bör enligt fjärde meningen även skiljemannen höras. Visar det sig svårt att nå skiljemannen inom rimlig tid kan han entledigas utan att ha blivit bevisligen delgiven ansökan. Lagen ställer sålunda större krav på motpartens hörande än på skiljemannens hörande. Andra stycket innehåller särskilda forumregler för en begäran om bevisupptagning enligt 26 §. Skiljemännen bestämmer var ansökan skall tas upp. Det kan, när det gäller förhör, i många fall vara lämpligt att höra samtliga personer vid en domstol. Det kan också förekomma fall där en eller flera personer hörs vid någon annan domstol än de andra. Vad som är lämpligast får bedömas av skiljemännen. Har skiljemännen inte fattat något beslut i frågan tas ansökan upp av . Av tredje stycket framgår bl.a. att tingsrättens beslut, varigenom skiljemännens avgörande av en jävsfråga överprövas, aldrig kan över- klagas, alltså inte heller när tingsrätten har ogillat jävsyrkandet. Förbudet att överklaga omfattar givetvis även beslutet om ersättning för rätte- gångskostnader. 45 § Paragrafen har till stor del sin motsvarighet i 27 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 12.2 (se även avsnitt 8.1). Av första stycket framgår att såväl legala som avtalade frister omfattas av bestämmelsen. I andra stycket anges att om skiljeavtalet fortfarande gäller skall en part på nytt begära skiljedom. Det är först om skiljeavtalet förfallit eller ansetts ogiltigt som parten skall vända sig till domstol. En part som med stöd av 5 § väljer att föra sin talan vid domstol i stället för att fortsätta skiljeförfarandet skall inte i paragrafens mening anses ha vållat att tvistefrågan inte avgörs i skiljeförfarandet. Internationella förhållanden 46 § Bestämmelsen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 14.4. Av paragrafen följer att lagen alltid är tillämplig på skiljeförfaranden som äger rum i . Det innebär att parterna inte generellt kan avtala att skiljeförfarande som äger rum här skall följa utländsk rätt såvitt avser själva förfarandet. Däremot är parterna oförhindrade att på de punkter lagen inte är tvingande komma överens om andra regler, vilka naturligtvis kan hämtas från utländsk rätt. 47 § Paragrafen motsvarar 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK. Den har behandlats i avsnitt 14.3. Första stycket motsvarar helt 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK. Av andra stycket framgår att skiljeförfarande alltid får inledas i mot part som skulle kunna sökas i tvisten vid svensk domstol, om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum utom riket. Gäller tvisten t.ex. faktiska förhållanden eller utfyllnad av ett avtal skall frågan, om tvisten kunnat tas upp vid svensk domstol, bedömas med bortseende från huruvida allmän domstol anses kunna pröva en sådan tvist (jfr avsnitt 5.3). Tredje stycket anger att skiljeförfarande inte får äga rum i i andra fall än dem som anges i första och andra styckena. Innebörden är att en svensk myndighet i dessa fall inte hjälper till att framtvinga ett förfarande i , dvs. domstol medverkar inte till att utse skiljeman. Vidare kan en skiljedom som meddelats efter ett skiljeförfarande i strid med denna bestämmelse upphävas efter klandertalan (se 34 § första stycket 3 p.). När en part begär att domstol skall utse skiljeman skall domstolen pröva om den är behörig enligt bestämmelserna i denna paragraf.