prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett beslut om upphävande av skiljedomen medför emellertid inte heller i detta fall att tvisten automatiskt återgår till prövning av skiljemän. För detta fordras att någon part framställer en ny begäran om skiljedom. Även om parterna i de flesta fall kommer att hänskjuta tvisten till avgörande av skiljemän efter domstolens ställnings- tagande kan tvistefrågan i en del fall vara överspelad. Parterna kan rent av ha förlikts i tvisten. Det kan också tänkas att skiljemännens bedömning av skiljeavtalet har ett så nära samband med själva tvisten att de av denna anledning inte bör få pröva tvisten. Vad som här sagts har till viss del bärkraft också avseende skiljedomar som innebär att skiljemännen av annan orsak avslutat skiljeförfarandet utan att pröva tvistefrågan. Den tänkta regeln bör vara så enkel och lättillämpad som möjligt utan att för den skull ge avkall på syftet att vara funktionell. Närmast till hands ligger att utforma den generellt så att skiljemännens uppdrag upphör när de har meddelat en slutlig skiljedom, med de tidigare nämnda undantagen. Detta överensstämmer också med modellagens och den finska lagens lösning. Blir den meddelade skiljedomen av någon anled- ning inte ståndande och gäller fortfarande skiljeavtalet, bör det tillkomma parterna att utse skiljemän i det nya förfarandet, liksom det ankommer på parterna att bestämma om ett nytt förfarande skall inledas. Regeringen föreslår således att skiljemannauppdraget skall anses slutfört när skiljemännen har meddelat slutlig skiljedom. Detta gäller dock inte när skiljemännen beslutar att rätta, tolka eller komplettera en skiljedom eller när domstolen återförvisar tvisten. Den nu föreslagna regeln innefattar endast ett typfall av skilje- mannauppdragets avslutande om än det vanligaste. Bestämmelsen inne- bär alltså inte någon uttömmande reglering av när skiljemannauppdraget upphör. Skiljemannauppdraget kan upphöra på andra sätt än genom meddelande av slutlig skiljedom, t.ex. genom att parterna gemensamt byter ut en skiljeman eller genom att skiljemannen skiljs från uppdraget på grund av jäv. 8 Förfarandet 8.1 Begäran om skiljeförfarande Regeringens förslag: Skiljeförfarandet inleds när en part tar emot en begäran om skiljedom, om parterna inte har bestämt något annat. En begäran om skiljedom skall vara skriftlig och innehålla: 1. en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom, 2. uppgift om tvistefrågan och 3. uppgift om partens val av skiljeman. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Så gott som samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans föreslår att svaranden inte skall behöva utse skiljeman förrän den påkallande parten har angett ett bestämt yrkande. Skälen för regeringens förslag: Förfarandet i en skiljetvist inleds enligt 11 § skiljemannalagen genom att en part begär tillämpning av skiljeavtalet eller, mera allmänt uttryckt, påkallar skiljedom. Vem som helst av parterna kan genom meddelande till motparten begära skiljedom beträffande en fråga som omfattas av skiljeavtalet. Den begäran som inleder skiljeförfarandet måste inte vara skriftlig men av praktiska skäl torde den vara det. I de flesta fall måste nämligen den påkallande parten skriftligen underrätta motparten om vilken eller vilka frågor som han begär skiljedom om. Undantagen härifrån är två. Om skiljeavtalet avser en uppkommen tvist och är skriftligen upprättat med tydligt angivande av tvistefrågan, behöver inte motparten därutöver underrättas skriftligen. Eftersom ett skiljeavtal vanligtvis ingås med tanke på framtida tvister är denna situation inte särskilt vanlig. Det andra undantaget avser det fall att parterna inför skiljemännen träffar ett avtal om att hänskjuta en viss fråga till deras avgörande. Det behövs då över huvud taget inte något särskilt påkallande för att skiljemännen skall kunna pröva frågan. I allmänhet måste således den part som begär skiljedom skriftligen meddela motparten vilken eller vilka frågor som han begär skiljedom om. Genom denna underrättelse bestäms föremålet för skiljemännens prövning. För det fall att motparten för sin del vill få andra frågor som omfattas av skiljeavtalet prövade är det omstritt både i doktrin och i praxis om han i sin tur måste begära tillämpning av skiljeavtalet med angivande av dessa frågor. Påkallelsen skall innehålla en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom. Det finns dock inte något krav på att en part skall ange sina yrkanden och de omständigheter som han åberopar till stöd för sin talan redan i detta inledningsskede. Inte heller måste den påkallande parten i samband med att han begär skiljedom meddela motparten sitt val av skiljeman. I praxis synes man ha ställt ganska låga krav på påkallelsen i vissa avseenden, se t.ex. rättsfallet NJA 1955 s. 224. I nämnda rättsfall godtogs att en part i ett brev framställt krav och, sedan motparten avböjt kravet, i ett senare brev hänskjutit saken till skiljedom, utan att i det senare brevet upprepa den precisering av tvistefrågan som gjorts i det första brevet. De nuvaranden bestämmelserna om hur ett skiljeförfarande inleds framstår enligt utredningen som ändamålsenliga. Regeringen ansluter sig till denna bedömning och anser att de i huvudsak kan behållas. De överensstämmer också i stort med modellagen och övriga europeiska lagar på området. Det finns dock, som utredningen framhållit, skäl att överväga om en part redan då han begär skiljedom skall behöva ange ett bestämt yrkande och grunderna för det samt sitt val av skiljeman. Förfarandet inleds enligt modellagen samt de tyska, belgiska, finska, franska och nederländska lagarna genom att den part som begär skiljedom anger tvistefrågan, utan krav på att parten skall ange yrkande och grunder. Enligt utredningen bör de krav som kan ställas på en parts begäran om skiljedom inte vara större än att det klart framgår att parten villkorslöst begär skiljedom samt att han i förekommande fall anger den eller de frågor som han begär skiljedom om. Enligt regeringens mening skulle man i och för sig kunna tänka sig att kräva att den påkallande parten preciserade sig ytterligare. Det skulle onekligen kunna vara till god nytta för svaranden och förfarandet i stort om det på ett tidigt stadium kunde klargöras vilka yrkanden och grunder som kom att åberopas. Med hänsyn till bland annat de förslag om rätt till ändring av talan och till att genkära som regeringen kommer att föreslå (se avsnitt 8.3) kan det emellertid ifrågasättas om vinsterna av en sådan ordning uppväger nackdelarna. Ett problem i sammanhanget är också att det på detta tidiga stadium saknas skiljemän som kan utöva någon materiell processledning. Vem skall se till att yrkandena och grunderna härför preciseras på ett tillräckligt sätt? Mot bakgrund av det nu anförda framstår det snarare som mer ändamålsenligt att i ett första inledande skede inte ställa alltför höga krav på den påkallande parten. Enligt regeringens mening bör det alltså inte krävas att den påkallande parten i en begäran om skiljedom anger yrkande och grunder. Nästa fråga blir då om man som i den finska lagen bör ställa krav på att den part som begär skiljedom skall ange sitt val av skiljeman. Liknande regler finns i de franska och belgiska lagarna. Enligt de nuvarande reglerna i 7 § första stycket i skiljemannalagen har var och en av parterna möjlighet att meddela motparten sitt val av skiljeman. Därigenom blir motparten skyldig att lämna en skriftlig underrättelse om sitt val av skiljeman. Underlåter han det kan den part som utsett skiljeman antingen begära att rätten utser skiljeman i stället för motparten eller väcka talan vid domstol. Det skulle onekligen från praktisk synpunkt innebära effektivitets- vinster om den som begärde skiljedom hade att ange sitt val av skiljeman. En sådan förpliktelse kan inte gärna anses särskilt betungande. Den påkallande parten bör i de flesta fall ha bäst kännedom om vad tvisten kommer att handla om, vilket talar för att han skall utse skiljeman före motparten. Om part skall tvingas att ange sitt val av skiljeman redan då han begär skiljedom bör, som utredningen funnit, denna förpliktelse kombineras med någon form av påföljd. Det är emellertid väsentligt att denna påföljd inte blir så ingripande att den kan medföra någon egentlig risk för rättsförluster för den part som begär skiljedom. En ordning som innebär att underlåtenhet att ange val av skiljeman ger motparten rätt att väcka talan vid domstol eller begära att rätten utser skiljeman i stället för parten kan därför inte komma i fråga. En sådan lösning måste avvisas, vilket också är utredningens slutsats. Utredningen har i stället övervägt om man kan nöja sig med att låta en i nu aktuellt hänseende bristfällig begäran om skiljedom sakna verkan som påkallelse. En sådan reglering skulle innebära följande. Tidpunkten för när en part skall anses ha påkallat skiljedom har betydelse för avbrytande av preskription enligt 5 § 3 p. preskriptions- lagen (1981:130). Vidare avbryter påkallelsen vissa frister enligt 27 § första stycket skiljemannalagen, en ordning som torde få behållas också i fortsättningen (se nedan och avsnitt 12.2). Om det föreskrivs att en begäran om skiljedom även skall innehålla den påkallande partens val av skiljeman, kan dessa frister inte anses ha avbrutits förrän motparten fått del av såväl en begäran om skiljedom som den påkallande partens val av skiljeman. En giltig begäran om skiljedom kan nämligen inte anses ha skett förrän vid den senare tidpunkt då motparten fått del av kompletteringen (jfr det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1955 s. 224). En i berört hänseende bristfällig begäran om skiljedom skulle sålunda inte få preskriptionsbrytande verkan i egenskap av en begäran om skiljedom förrän den kompletterats. Den påkallande parten kan därför löpa risk att fordringen preskriberas. Risken skall dock inte överdrivas. Preskription avbryts nämligen enligt 5 § 2 p. preskriptionslagen även genom att gäldenären får ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran om fordringen från borgenären. Endast i det fall den bristfälliga begäran om skiljedom inte uppfyller kriterierna enligt sistnämnda lagrum uteblir den preskriptionsbrytande verkan. Vad sedan gäller den situation som avses i 27 § första stycket rör det sig här om fall då en talan enligt lag skall anhängiggöras men talan omfattas av ett skiljeavtal. I de fallen skall en part begära skiljedom inom den angivna tiden. Sådana preklusionsregler som bestämmelsen hänvisar till finns på flera områden, t.ex. avseende fordringsanspråk på grund av arrendeförhållande (8 kap. 26 § jorda- balken), av syn (9 kap. 28 § jordabalken) och av bolags- stämmobeslut (9 kap. 17 § aktiebolagslagen). Ifrågavarande frister bryts när motparten får del av en begäran om skiljedom. Med en regel som innebär att en bristfällig begäran om skiljedom saknar verkan som påkallelse kommer alltså något preskriptionsavbrott i allmänhet inte att ske om framställningen saknar den påkallande partens val av skiljeman. Det föreligger sålunda viss risk för rättsförluster för den påkallande parten om han inte känner till att han med begäran om skiljedom skall ange sitt val av skiljeman. Betydelsen av denna risk är dock säkert begränsad. När t.ex. arrendenämnd (8 kap. 28 § jorda- balken) eller hyresnämnd (12 kap. 66 § jordabalken) utsetts till skilje- nämnd skall parterna över huvud taget inte utse skiljemän. Vidare behöver en part i den typ av tvister vi nu talar om i de allra flesta fall anlita biträde av ett juridiskt skolat ombud för att kunna utföra sin talan. Man behöver därför inte på grund av talefristfallen avstå från att kräva att den påkallande parten i sin begäran om skiljedom också anger sitt val av skiljeman. Om man i enlighet med det nu anförda inskränker påföljden för en parts underlåtenhet att med en begäran om skiljedom ange vem han utsett till skiljeman bör man kunna utvidga den påkallande partens skyldigheter i nu anfört hänseende. Denna förpliktelse bör enbart gälla då en part ensam skall utse skiljeman. Regeringen föreslår att det i lagen om skiljeförfarande tas in en dispositiv regel av innebörd att en begäran om skiljedom skall vara skriftlig och förutom en uttrycklig begäran om skiljeförfarande och uppgift om tvistefrågan även innehålla uppgift om val av skiljeman. En bristfällig begäran om skiljedom föreslås sakna verkan som påkallelse om parterna inte bestämt något annat. 8.2 Rättegång som hinder för skiljeförfarande Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om rättegång som hinder för skiljeförfarande bör inte tas in i lagen om skilje- förfarande. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser instämmer i bedöm- ningen eller lämnar den utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Skiljemän får enligt 1 § andra stycket skiljemannalagen inte ta upp en fråga som det pågår rättegång om. Redan när talan har återkallats vid domstolen får dock skiljemän ta upp frågan. Denna reglering bygger på tanken att skiljemän, liksom allmän domstol, inte skall få ta upp en tvist som redan är anhängig vid domstol (se NJA II 1929 s. 10). En sådan lis pendens-regel ger emellertid en part tillfälle att tills vidare blockera motpartens möjlighet att få till stånd ett skiljeförfarande, låt vara att man torde kunna bortse från en talan vid domstol som har väckts i obstruktionssyfte. Detta utrymme minskar inte i internationella förhållanden. Om regeln behålls bör den nämligen tillämpas även beträffande vissa utländska rättegångar. Om det vid en utländsk domstol förs en talan som en part begär skiljedom om här i landet borde denna rättegång i princip utgöra hinder för skiljeförfarande om domstolens dom är verkställbar i . Även om domstolsdomen inte blir verkställbar i är det möjligt att skiljedomen blir verkställbar i domstolslandet. Vilken betydelse som i så fall skall tillmätas detta faktum i den mån det går att fastställa den blivande skiljedomens verkställbarhet redan när skiljeförfarandet startar är i sammanhanget något osäkert. En grundtanke i vår skiljemannalagstiftning är att skiljeavtalet utgör ett dispositivt rättegångshinder (se avsnitt 5.7). Det krävs således invändning från en part för att en domstol skall beakta skiljeavtalet. Från denna utgångspunkt framstår det inte som befogat att en pågående rättegång utgör ett absolut hinder mot skiljeförfarande. Det är också självklart att den part som har begärt skiljedom även har gjort invändning om rättegångshinder på grund av skiljeavtalet vid domstolen. I annat fall får parten anses ha avstått från att åberopa skiljeavtalet och han bör då inte mot andra partens bestridande kunna hävda skiljeavtalet. Domstolen skall pröva om skiljeavtalet utgör hinder mot rättegången. Anser skiljemännen att den part som väckt talan vid domstol har rimligt fog för sin ståndpunkt vilken måste vara att det inte föreligger något giltigt skiljeavtal kommer de med all sannolikhet, oberoende av en lis pendens-regel, att avvakta prövningen vid domstolen av behörighetsfrågan. Principen om lis pendens-verkan bör upprätthållas även för framtiden. Den torde emellertid, som framgått av det sagda, sällan ställas på sin spets rättsligt. Det bereder också svårigheter att precisera tillämpnings- området för en regel om lis pendens och regelns närmare innebörd i skilda hänseenden. Det saknas t.ex. skäl att generellt förbjuda skilje- männen att inleda och fortsätta skiljeförfarande innan domstolen har beslutat i frågan om skiljeavtalet är hinder mot rättegång. På detta stadium bör inte heller en domstol vara förhindrad att medverka till att skiljeförfarande genomförs. Vidare bör, liksom (se 20 § första stycket 3 skiljemannalagen), gälla att en skiljedom som har meddelats sedan rättegången har lagts ner står sig även om skiljeförfarandet hade tagits upp medan ännu rättegången pågick. Sådana frågor bör kunna få sin lösning i rättspraxis. Det kan noteras att en rättegång inte utgör hinder mot skiljeförfarande enligt artikel 8(2) i modellagen och att frågan har lämnats oreglerad i moderna europeiska lagar. I svensk rätt har inte heller en närliggande fråga, nämligen den om res judicata-verkan i skiljeförfarande av en domstolsdom eller en skiljedom, lagreglerats. Med hänvisning till det sagda gör regeringen den bedömningen att den nya lagen inte bör innehålla någon särskild regel om rättegång som hinder för skiljeförfarande. 8.3 Genkäromål, kvittning och ändring av talan Regeringens förslag: Den påkallande parten skall inom den tid som skiljemännen bestämmer ange sina yrkanden och grunderna härför. Därefter skall svaranden inom tid som skiljemännen bestämmer ange sin inställning och de omständigheter som han åberopar till stöd för denna. Den påkallande parten skall kunna framställa nya yrkanden och motparten egna yrkanden, om yrkandena omfattas av skiljeavtalet och skiljemännen inte anser det olämpligt med hänsyn till den tidpunkt då de framställs eller andra omständigheter. Vardera parten skall under samma förutsättningar kunna ändra eller komplettera sina yrkanden och åberopa nya omständigheter till stöd för sin talan. Den nu föreslagna regleringen skall vara dispositiv. Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens. Utredningen har dock föreslagit en något annorlunda lagteknisk lösning. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Några har pekat på frågan om rättskraftens betydelse i sammanhanget. Skälen för regeringens förslag: Regeringen har tidigare föreslagit att den part som påkallar skiljeförfarandet inte skall behöva ange yrkande och grunder när han begär skiljedom. Det innebär att skiljemännen under förfarandet i många fall kommer att behöva klargöra båda parters yrkanden och vilka grunder som de åberopar till stöd för sin talan. Det sistnämda innebär inte någon nyhet. Någon motsvarighet till genstämning regleras inte i skiljemannalagen. Vill motparten få en annan fråga prövad än den som den påkallande parten begärt skiljedom om är det som tidigare nämnts omstritt om motparten för egen del måste begära skiljedom enligt samma regler som den part som först begärde skiljedom. Omfattas båda frågorna av skiljeavtalet är det tänkbart, men inte säkert, att frågorna kan komma att prövas i samma skiljeförfarande. Alternativet till gemensam handlägg- ning är att de båda frågorna prövas var för sig. Det är möjligt att ena parten invänder att han valt skiljeman helt utifrån den första frågan och därför motsätter sig att den andra frågan prövas av samma skiljemän. Inte heller en parts möjlighet att yrka kvittning eller ändra sin talan regleras i skiljemannalagen. Som utredningen har framhållit framstår det som en brist att frågorna om genkäromål, kvittning och ändring av talan inte regleras i den svenska skiljemannalagstiftningen. har också givit uttryck för denna uppfattning (se rättsfallet NJA 1998 s. 189). har enligt betänkandet framhållit att frågorna är mycket betydelsefulla och att det föreligger ett stort behov av lagstiftning på området. Regleringen bör enligt institutet utformas så att den ger större möjligheter till flexibilitet i skiljeförfarande än vad som är möjligt i en rättegång. I en ny lag om skiljeförfarande bör alltså denna brist åtgärdas. Utredningen har i detta syfte belyst hur motsvarande frågor har lösts i såväl som i andra länders skiljemannalagar. Frågorna regleras i huvudsak på följande sätt i . Svaranden har rätt att till gemensam handläggning väcka genkäromål beträffande samma sak eller en sak som har gemenskap med denna samt rörande en fordran som kan gå i avräkning mot kärandens (14 kap. 3 §). Väcks genkäromålet sedan huvudförhandlingen påbörjats eller huvud- käromålet på annat sätt företagits till avgörande, får rätten handlägga målen var för sig, om de inte utan olägenhet kan handläggas i samma rättegång (14 kap. 7 § andra stycket). Rätten att yrka kvittning begränsas endast på så sätt att ett sådant yrkande som framställs först i hovrätten får avvisas om det inte utan olägenhet kan prövas i målet (50 kap. 25 § tredje stycket). Huvudregeln är att en väckt talan inte får ändras (13 kap. 3 §). Som ändring av talan anses dock inte att käranden beträffande samma sak inskränker sin talan eller, utan att saken ändras, åberopar ny omständig- het till stöd för sin talan (13 kap. 3 § tredje stycket). Det finns vidare flera undantag från huvudregeln om förbud mot ändring av talan. Käranden får kräva annan fullgörelse på grund av omständighet som inträffat under rättegången eller först då blivit känd för honom (13 kap. 3 § första stycket 1 p.). Käranden får vidare yrka fastställelse av ett rättsförhållande som har prejudiciell betydelse i målet (13 kap. 3 § första stycket 2 p.). Käranden får också kräva ränta eller annan tilläggs- förpliktelse, som följer av huvudförpliktelsen, och även i övrigt fram- ställa nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund (13 kap. 3 § första stycket 3 p.). Framställs ett yrkande enligt 2 eller 3 p. sedan huvudförhandling påbörjats eller målet på annat sätt företagits till avgörande, får det nya yrkandet avvisas, om det inte utan olägenhet kan prövas i målet. Ett sådant yrkande är över huvud taget inte tillåtet i högre rätt (13 kap. 3 § andra stycket). I finns också vissa regler enligt vilka både kärandens och svarandens rätt att åberopa bl.a. nya omständigheter till stöd för talan går förlorad, prekluderas. Enligt 42 kap. 15 § kan sålunda rätten före- lägga en part att inom viss utsatt tid slutligt bestämma sin talan; man talar om stupstocksföreläggande . Omständighet som åberopas efter tidens utgång får i princip inte beaktas. I 43 kap. 10 § finns ett allmänt förbud att först under huvudförhandlingen föra fram bl.a. nya omständigheter, om det kan antas att parten har handlat i otillbörligt syfte eller av grov vårdslöshet. Modellagen (artikel 23(2)) har löst frågan på följande sätt. Om parterna inte har överenskommit något annat får de ändra eller komplettera sina yrkanden och grunder under skiljeförfarandet såvida inte skiljemännen anser det olämpligt med hänsyn till dröjsmålet. Häri inbegrips också rätten att väcka genkäromål och yrka kvittning. Enligt den finska lagen får en part under skiljeförfarandet ändra eller komplettera sina yrkanden och grunderna för dem samt väcka genkäromål eller yrka kvittning, om inte avgörandet av saken fördröjs oskäligt på grund av detta. Denna regel gäller dock endast om parterna inte har kommit överens om något annat. De flesta andra moderna europeiska lagarna på området har inte reglerat dessa frågor. De vanligast förekommande skiljeavtalen avser framtida tvister angående ett visst rättsförhållande. I den mån flera frågor i rätts- förhållandet är föremål för tvist föreligger ofta ett sådant samband mellan tvistefrågorna att det finns gemensamt processmaterial. Handläggs frågorna i ett och samma förfarande behöver det för tvisterna gemen- samma processmaterialet presenteras endast en gång. Vidare ger gemensam handläggning den effekten att materialet blir lika bedömt i de olika tvistefrågorna. Gemensam handläggning är också en förutsättning för att en part skall kunna yrka kvittning. Såväl parternas egna kostnader som kostnaderna för förfarandet bör i de flesta fall kunna bli lägre vid gemensam handläggning. Som utredningen funnit talar det anförda med styrka för att tvistefrågorna bör prövas i ett sammanhang. En annan följd av gemensam handläggning är visserligen att samma skiljemän måste pröva samtliga frågor. Det intresse som en enskild part kan ha av att känna till omfattningen av tvisten redan när han utser skiljeman bör emellertid i detta sammanhang få vika för de mera allmängiltiga processekonomiska skälen. Det bör också beaktas att för att skiljemännen skall vara behöriga att pröva en ny tvistefråga måste denna omfattas av skiljeavtalet. Denna begränsning kan ge en part viss ledning för att bedöma vilka frågor som skiljemännen kan komma att pröva.