prop · GM0385 · 1999-01-01 00:00:00 — Om det anses oundgängligt att starkt begränsa försäkringsverksam- heten, kan regeringen med stöd av 7 § beträffande viss försäkringsgren förordna att avtal om annan försäkring än livförsäkring skall upphöra att gälla eller tills vidare. Enligt 8 § får regeringen bestämma storleken på premien i ett försäk- ringsavtal, och beträffande annan försäkring än livförsäkring även själv- risken. I 14 § andra stycket FAL och 16 § lagen (1959:118) om krigsansva- righet för liv- och invaliditetsförsäkring ges vissa föreskrifter om på- följden vid underlåten premiebetalning och om förutsättningen för på- följdens inträde, nämligen att försäkringsgivaren är skyldig att lämna ett meddelande till försäkringstagaren om förpliktelsen att betala premien och, enligt krigsansvarighetslagen, att dessutom bl.a. erinra om på- följden. Genom 9 § ges regeringen fullmakt att befria försäkringsbolag från denna aviseringsskyldighet och från motsvarande skyldighet i för- säkringsvillkor. Genom bestämmelsen i 10 § bemyndigas regeringen att medge försäk- ringstagare respektive försäkringsbolag anstånd att betala premie respek- tive försäkringsersättning . Bestämmelsen är dock inte tillämplig på sådan försäkringsersättning som regleras i krigs- ansvarighetslagen. Regeringen kan enligt 11 § föreskriva att ett försäkringsbolags ansvar enligt brandförsäkring avseende byggnad som hör till fast egendom, tomträtt eller vattenfallsrätt skall gälla fastän premien inte har betalats. Försäkringsbolaget har i så fall förmånsrätt för fordringen på den obetal- da premien i den försäkrade egendomen. Om det kan befaras att ett utländskt försäkringsbolag på grund av rådande krigsförhållanden inte kommer att uppfylla sina förpliktelser vad gäller meddelad återförsäkring kan regeringen med stöd av 12 § förbjuda svenska försäkringsbolag att fullfölja av dem åt försäkringsbolag i det främmande landet meddelade återförsäkringar eller att träffa nya sådana avtal med försäkringsbolag som tillhör det landet. Enligt 13 § kan regeringen bestämma om avvikelser från 18 och 21 §§ lagen (1929:77) om trafikförsäkring å motorfordon. Bestämmelserna lag motsvarades närmast av 6 § respektive 16 § andra och tredje styckena i trafikskadelagen (1975:1410). Den förra bestämmelsen, som innebar att försäkringsgivaren hade ett fortsatt ansvar från det att försäkringen upphört, upphävdes emellertid . Den senare bestämmelsen handlar om ansvarsfördelningen mellan försäkringsbola- gen för skador i följd av trafik med oförsäkrade eller okända fordon. Med stöd av 14 § kan regeringen föreskriva om avvikelse från vad som annars gäller för försäkringsbolag i vissa redovisningssammanhang. Hän- visningarna i paragrafen är emellertid inaktuella. Bestämmelser om redo- visning har brutits ut ur FRL och återfinns numera i lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag. I 15 § ges regeringen och möjlighet att knyta skä- liga villkor till beslut som de fattar med stöd av lagen. I bestämmelsen regleras också vad som följer om en överträdelse sker mot ett villkor som har knutits till ett medgivande enligt 2 §. I 16 § föreskrivs att försäkringar som har meddelats med stöd av 2 och 3 §§ skall gälla även sedan bestämmelserna upphört. Vidare anges att den beslutande myndigheten skall avgöra huruvida ett medgivande eller förordnande enligt 4 15 §§ skall gälla även efter det att dessa bestäm- melser upphört. Enligt 17 § ges regeringen rätt att delegera sina befogenheter enligt lagen till . Bestämmelsen står inte helt i överensstäm- melse med nya regeringsformen. Normgivningskompetens som delege- rats till regeringen vid krig eller krigsfara enligt 13 kap. 6 § RF får nämligen inte delegeras vidare till förvaltningsmyndighet, s.k. subdele- gation. med stöd av lagen meddelade beslut kan enligt 18 § överklagas till regeringen. Utländska lagen Utländska lagen är tillämplig på utländska försäkringsföretag som driver verksamhet här i riket enligt bestämmelser i lagen (1950:272) om rätt för utländska försäkringsföretag att driva försäkringsrörelse i . Som inledningsvis nämnts har lag upphävts och bestämmelser om utländska försäkringsgivares verksamhet i återfinns numera i LUFV, som innehåller regler för såväl EES-försäkringsgivare som för- säkringsgivare från tredje land. Den utländska lagen innehåller bestämmelser som i allt väsentligt mot- svarar dem som finns i den inländska lagen. Syftet är att också de utländ- ska företagen skall kunna anpassa sin verksamhet under krigsförhåll- anden. I några avseenden finns dock skillnader lagarna emellan. Den viktigaste skillnaden är att regeringen, såvitt gäller utländska försäk- ringsföretag, har en möjlighet att förbjuda ett sådant företag att fortsätta med försäkringsverksamhet i som lagen är i tillämpning. Ett sådant förbud skall grundas på ett antagande att företaget på grund av krigsförhållanden inte kommer att infria sina här i landet ingångna förbindelser med försäkringstagare. Till förbudsbestämmelsen är kopplat vissa bestämmelser om ett särskilt administrationsförfarande för att tillvarata livförsäkringstagares rätt. Förfarandet kan tillämpas även då verksamheten läggs ner av något annat skäl än ett meddelat förbud. Vidare gäller att regeringen under tid som den utländska lagen är i tillämpning kan förordna att ett utländskt försäkringsbolag skall deponera ett högre belopp som säkerhet för försäkringsrörelsen här i landet än som gäller under normala förhållanden enligt 15 a § LUF. Sistnämnda para- graf motsvaras närmast av bestämmelsen i 5 kap. 2 § 1 LUFV. 6.2 Allmänna utgångspunkter Regeringens förslag: Väsentligen samma beredskapsregler skall gälla för svenska och utländska försäkringsföretag. Bestämmelserna sam- manförs i en ny lag om försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara m.m. Regeringen skall även fortsättningsvis ges möjlighet att föreskriva att försäkringsgivares ansvar för viss försäkringsverksamhet på sak- försäkringsområdet skall upphöra. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller läm- nar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Som nämnts inledningsvis måste för- säkringsgivarna kunna anpassa sig till extremt ändrade förhållanden om de skall kunna fortsätta sin verksamhet under krig och krigsfara. Full- maktsreglerna, som gör det möjligt att i krigstider föreskriva om lättnader för de svenska försäkringsgivarna, utgör därför ett viktigt inslag i bered- skapsförberedelserna. Motiven bakom fullmaktsbestämmelserna gör sig emellertid gällande också beträffande de utländska försäkringsföretagens verksamhet i . Med den ökade internationalisering som ägt rum på försäk- ringsmarknaden framstår det klarare än tidigare att det för de här verksamma utländska försäkringsföretagen bör gälla samma förutsätt- ningar till avvikelser från annars gällande bestämmelser och till särskilda åtgärder som gäller för de svenska försäkringsgivarna, allt i syfte att försäkringsverksamheten så långt möjligt skall kunna upprätthållas även i beredskapstider. Det finns därför skäl att sammanföra bestämmelserna om de svenska och utländska försäkringsgivarnas verksamhet till en gemensam lag med i allt väsentligt gemensamma bestämmelser inom områden där detta är praktiskt möjligt. För de utländska EES-bolagen ges inga svenska verksamhetsregler eftersom bolagen har att följa sina hemländers rörelseregler och står under tillsyn av hemlandsmyndigheterna. Såvitt gäller dessa bolag före- ligger således inte något behov av att kunna medge avvikelser från rörelseregler. Alla utländska försäkringsgivare har emellertid att följa svensk lag- stiftning när det gäller avtalsvillkor och liknande bestämmelser. I dessa avseenden har de utländska försäkringsföretagen således samma behov av att kunna anpassa sig till rådande förhållanden som de svenska försäkringsbolagen. Beredskapsbestämmelserna på detta område bör där- för så långt det är möjligt vara lika för alla försäkringsgivare. Som inledningsvis nämnts innehåller den utländska lagen vissa sär- bestämmelser som saknar motsvarighet i den inländska lagen. Rege- ringen har en möjlighet att föreskriva att en utländsk försäkringsgivare under krigsförhållanden skall deponera ett högre belopp än som gäller under fredstid. Regeringen kan vidare förbjuda ett sådant företag att fortsätta med försäkringsverksamhet i som lagen är i tillämpning, om det kan antas att försäkringsgivaren på grund av krigs- förhållanden inte kommer att infria sina försäkringsåtaganden i . I beredskapsplaneringen har tidigare ingått att svenska försäkrings- bolag, i ett konsortium, skulle överta ett utländskt försäkringsföretags försäkringar om detta förbjöds att fortsätta sin verksamhet. En förut- sättning som då gällde var, att de svenska bolagen även skulle ta över tillgångar som det utländska bolaget deponerat i till ett belopp motsvarande de överlåtna försäkringsåtagandena. Något krav uppställs emellertid inte längre på deposition när det gäller EES-bolag utan det är tillräckligt att dessa bolag uppvisar ett intyg som utvisar bolagets kapital- bas. Frågan om det föreligger ett behov av en särskild bestämmelse som gör det möjligt att förbjuda ett utländskt försäkringsbolag att fortsätta sin verksamhet i bör således inte längre ses isolerad för sig utan i stället beaktas i samband med spörsmålet vilka regler som över huvud bör stå till buds för myndigheterna när det gäller att hindra en försäk- ringsgivare, vilken som helst, från att bedriva verksamhet om det bedöms att han inte kan fullfölja sina åtaganden. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt 6.7 om tillsynsfrågor. För att försäkringsverksamheten under krig och krigsfara över huvud taget skall kunna fungera har man att utgå från att försäkringsbolagen tvingas att begränsa sin verksamhet och koncentrera denna till sådana områden som sett från samhällets synpunkt är att bedöma som de viktigaste. Mot denna bakgrund har regeringen, genom 7 § inländska lagen respektive 9 § utländska lagen, givits fullmakt att beträffande viss försäkringsgren förordna att avtal om annan försäkring än livförsäkring skall upphöra att gälla eller tills vidare, om det på grund av krigsförhållanden anses oundgängligt att starkt begränsa försäkringsverk- samheten. Ett beslut i enlighet med de nämnda bestämmelserna innebär ofrån- komligen ett väsentligt ingrepp i löpande avtalsförhållanden. Det måste därför fordras att beredskapsskälen alltjämt väger tungt för att fullmakts- regeln skall behållas. Krigsklausuler i försäkringsavtal, innebärande att en försäkring upphör att gälla eller kan sägas upp vid krigsförhållanden, förekommer i stort sett inte . Här bortses då från klausuler om att försäkringsansvaret inte gäller för skador orsakade av en krigshandling. De numera vanligaste in- dividuella sakförsäkringarna är ettåriga och kan i princip sägas upp till upphörande vid avtalstidens slut. På detta sätt har naturligtvis behovet minskat av en regel som ger regeringen möjlighet att lägga ner vissa grenar inom sakförsäkringsområdet. Beträffande konsumentförsäkringar har försäkringstagaren dock en prin- cipiell rätt till förnyad försäkring. Försäkringsbolaget måste ha särskilda skäl för att kunna säga upp försäkringen till upphörande vid försäkrings- tidens slut och synnerliga skäl för att kunna säga upp försäkringen till upphörande , 15 § första stycket och 18 § första stycket KFL. Reglerna är självfallet inte utformade med tanke på förhållandena under krig och krigsfara. Det kan emellertid inte med säkerhet hävdas att skälen för en nedläggning av en viss försäkringsgren under angivna förhållanden är tillräckliga för att en uppsägning skall få ske . Ett statligt ingripande kan därför visa sig erforderligt för att en rationell försäk- ringsverksamhet skall kunna uppnås under ett beredskapsläge. Under alla förhållanden torde det krävas att ett beslut om nedläggning av en försäkringsgren fattas snabbt och verkställs för att det skall få avsedd verkan. Sannolikt kan sådana förutsättningar skapas endast genom ett myndighetsingripande. För att försäkringsverksamheten skall kunna begränsas till områden som sett från totalförsvarssynpunkt är att bedöma som viktigare områden bör regeringen således även fortsättningsvis ges möjlighet att föreskriva att försäkringsgivares ansvar för viss försäkringsverksamhet skall upphöra. Om en försäkring upphör kan försäkringstagaren ha rätt att få tillbaka en del av premien. Hur denna rätt skall beaktas av försäkrings- bolagen bör som regleras som befogenheten att bestämma om upphörande av försäkringsansvar utnyttjas. För att försäkringsverksamheten skall kunna fortsätta under krig och krigsfara kan det visa sig erforderligt att ingrepp görs i försäkringsvillkor även i andra avseenden än som berörts. Regeringen återkommer till dessa frågor i det följande. 6.3 Avvikelser från bestämmelserna i lagarna om försäkringsrörelse m.m. Regeringens förslag: Regeringen bemyndigas att under krig och krigsfara meddela föreskrifter som avviker från bestämmelserna i för- säkringsrörelselagen (1982:713) och lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares verksamhet i . ges rätt att i enskilda fall besluta om dispens från bestämmelserna i nämnda lagar och från föreskrifter som meddelats med stöd av dessa eller med stöd av den nya lagen om försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara m.m. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter som avviker från reglerna i lagen (1995:1560) om års- redovisning i försäkringsföretag. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt den inländska lagen (6 §) och den utländska lagen (8 §) tillåts avsteg från bestämmelser i rörelselagarna i princip endast vad gäller föreskrifter om tid och plats för vidtagande av åtgärd. Enligt bestämmelserna får medge ett försäk- ringsbolag att frångå nämnda regler, dock inte såvitt avser föreskrift om talans väckande eller om åtgärd som ankommer på domstol. Som inledningsvis berörts bygger försäkringsrörelselagstiftningen på vissa grundläggande principer. Flera av dessa syftar till att trygga för- säkringstagarnas intresse av att försäkringsgivarna har förmåga att full- göra sina förpliktelser enligt ingångna försäkringsavtal. Någon ändring i denna grundsyn innebär inte reformen av rörelsereglerna även om den s.k. skälighetsprincipen föreslås slopad. Andra skyddsregler för försäk- ringstagarna föreslås nämligen ersätta den gällande principen. Det säger sig emellertid självt att det under krigsförhållanden kan upp- komma ett behov av att temporärt medge undantag från de bestämmelser av olika slag som under normala förhållanden anses motiverade för att skapa så stor trygghet som möjligt för att försäkringsgivarna skall kunna infria sina åtaganden till försäkringstagarna. För att bara nämna något exempel, kan det förmodas bli svårt för försäkringsgivarna att under angivna förhållanden leva upp till reglerna om minsta kapitalbas och placeringsreglerna i FRL. Det är emellertid inte möjligt att på förhand förutse och precisera i vilka andra avseenden det i en extraordinär situation kommer att föreligga ett behov av att avvika från fredstida regler. Beredskapsskäl talar därför för att regeringen ges ett generellt bemyndigande att förordna om avvikelser från samtliga bestämmelser i försäkringsrörelselagarna. Regeringen bör således ges fullmakt att meddela föreskrifter som av- viker från bestämmelserna i och LUFV. Vidare bör Finansinspek- tionen i särskilda fall få lämna dispens från angivna bestämmelser och från föreskrifter som meddelats med stöd av de nämnda lagarna. I 14 § inländska lagen finns en fullmaktsregel för regeringen att under eller efter ett krig föreskriva om avvikelser från vissa redovisningsbestäm- melser. Som nämnts inledningsvis har bestämmelserna om redovisning, som tidigare fanns intagna i 11 kap. FRL, brutits ut ur den lagen och återfinns numera i lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag (ÅRFL). För utländska försäkringsgivare som driver försäkringsverksam- het genom filial i gäller i huvudsak samma regler enligt 14 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. EES-försäkringsgivare är dock i vissa fall befriade från skyldigheten att upprätta årsredovisning. Till skillnad från vad som tidigare gällde enligt 11 kap. 1 § FRL inne- håller varken ÅRFL eller filiallagen något generellt bemyndigande för regeringen att meddela redovisningsföreskrifter som avviker från lag. Visserligen är den normgivningskompetens som regeringen och Finans- inspektionen har enligt 1 kap. 4 § ÅRFL tämligen vidsträckt; den innebär inte bara en rätt att meddela föreskrifter som preciserar hur bestämmel- serna skall tillämpas, utan också en rätt att komplettera och fylla ut dessa i mer än inte oväsentlig mån (se prop. 1995/96:10 del 4 s. 202). Under krig och krigsfara kan det emellertid förutsättas finnas ett behov av att även meddela avvikelser från gällande regler. Ett bemyndigande härom bör där- för införas i den nya beredskapslagen. Beslut om avvikelser bör givetvis syfta till att tillgodose de krav som följer av försäkringsverksamhetens funktion inom totalförsvaret. Vid pröv- ningen av om avvikande föreskrifter skall meddelas eller om dispens skall lämnas måste naturligtvis även vägas in de försäkringstagarintressen som kan finnas i sammanhanget. I den inländska och utländska lagen anges att dispensmöjligheten i fråga om bestämmelser om tid och plats för åtgärder inte omfattar processuella bestämmelser. Även med ett generellt bemyndigande torde det - mot bak- grund av vad som sagts om syftet med bestämmelserna knappast bli aktuellt att tillämpa bemyndigandet på sådana regler. Om föreskrifter om avvikelser på detta område behövs kan regeringen för övrigt meddela sådana med stöd av bemyndigandet i lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, förvaltningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m. 6.4 Avvikelser från bestämmelser i försäkringsbolagens bolagsordningar Regeringens förslag: bemyndigas att under krig och krigsfara i det enskilda fallet medge ett försäkringsbolag att avvika från reglerna i bolagsordningen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som särskilt berört frågan har ställt sig positiva till förslaget. Skälen för regeringens förslag: För att ett försäkringsbolags soliditet inte skall äventyras, med bristande skydd för försäkringstagarna som följd, får bolaget inte ensamt ta på sig hur stora åtaganden som helst. Som inledningsvis nämnts skall försäkringsbolagen i sina bolagsordningar ange i vilken utsträckning som bolaget är skyldigt att teckna återförsäkring, det s.k. självbehållet eller maximalbeloppet (2 kap. 5 § 9 FRL). För ömsesid- iga försäkringsbolag gäller dessutom att bolagsordningen skall ange vilken begränsning som skall gälla för mottagen återförsäkring i för- hållande till den direkta försäkringen, om verksamheten avser såväl direkt försäkring som mottagen återförsäkring. Enligt propositionen om Ändrade försäkringsrörelseregler skall detta gälla för samtliga försäk- ringsbolag . När det gäller livförsäkring och med denna jäm- ställd annan personförsäkring skall även grunderna innehålla bestämmelser om maximalbelopp (7 kap. 3 § 8 FRL). Principerna för mottagande och avgivande av återförsäkring skall också framgå av de försäkringstekniska regler som framöver föreslås ersätta grunderna. Maximalbeloppet brukar ofta uttryckas så att försäkringsbolaget för egen räkning inte får ta på sig ansvarighet som bedöms kunna leda till att bolagets skadekostnad överstiger en viss procentuell andel av eget kapital och obeskattade reser- ver. Denna begränsning innebär, särskilt när det gäller de mindre försäk- ringsbolagen, att ett bolag inte ensamt kan meddela försäkringar på större objekt eller personförsäkringar till högre belopp. Enligt 2 § inländska lagen kan medge ett försäk- ringsbolag att utan återförsäkring ta på sig ansvar för en och samma risk till ett högre belopp än som annars är möjligt enligt bolagsordningen. Inspektionen kan vidare medge ömsesidiga försäkringsbolag att över- skrida i bolagsordningen angiven begränsning av återförsäkringen i för- hållande till den direkta försäkringen. Fullmaktsbestämmelsen skall göra det möjligt att bereda bolagen vissa lättnader i återförsäkringsavseende för den händelse att återförsäkrings- förbindelserna med utlandet skulle avbrytas vid ett krigsutbrott. Regeln syftar alltså till att minska behovet av återförsäkring och att öka möjlig- heten till återförsäkring inom landet. Beredskapen när det gäller att ordna återförsäkring inom landet för det fall förbindelserna med utländska återförsäkrare skulle avbrytas får visser- ligen betecknas som god. Försäkringsbolagen har bildat sammanslutningar för ändamålet och kan på så sätt utnyttja sin samlade försäkringskapacitet fullt ut. Vidare kan återförsäkring i vissa fall ske hos staten. I det följande föreslår regeringen dessutom att möjligheten för staten att meddela åter- försäkring utvidgas när det gäller civila risker (se avsnitt 8.3). Det kan emellertid inte uteslutas att lättnader i återförsäkringsavseende kan komma att behöva medges försäkringsgivare som av någon anledning inte är med- lem i en beredskapssammanslutning eller som inte kan erhålla återförsäk- ring hos staten. Det finns därför skäl att behålla den beredskapsbestäm- melse som ger möjlighet att genom dispensbeslut i enskilda fall medge försäkringsbolag att tillämpa ett större självbehåll än som annars gäller för bolaget och att tillåta ömsesidiga bolag att överskrida begränsningen i bolagsordningen om återförsäkring i förhållande till direkt försäkring. Av ett dispensbeslut bör givetvis framgå i vilken utsträckning bolaget får avvika från begränsningarna. Enligt 3 § inländska lagen får försäkringsbolagen utan särskild tillstånds- prövning meddela återförsäkring av skadeförsäkringar utan hinder av före- skrifter i bolagsordningen om begränsningar av bolagets verksamhet till riket eller till viss del av riket eller till visst slag av egendom. Bestämmel- sen tillkom med sikte främst på de mindre ömsesidiga försäkringsbolagen. Tanken var att även dessa skulle kunna delta i den återförsäkringsverk- samhet som förutsattes ske genom särskilda konsortier. Som tidigare nämnts torde återförsäkringsfrågan vara tillfredsställande löst genom upp- rättade beredskapsorgan för utjämning av försäkringsrisker av olika slag och statlig medverkan genom återförsäkring. Något behov av en generell bestämmelse motsvarande 3 § inländska lagen föreligger därför inte. I bolagsordningen finns dock andra regler som det kan finnas behov av att kunna göra avsteg från under krig och krigsfara. Närmast gäller detta i fråga om sättet att sammankalla bolagsstämman (2 kap. 5 § 6 FRL). Eftersom det är mycket svårt att på förhand förutse i vilka avseenden avsteg från annars gällande regler kan komma att behöva göras, och då lagstiftningen sannolikt kommer att förändras i olika avseenden, talar beredskapsskäl för att ett bemyndigande att föreskriva avvikelser inte bör begränsas till vissa regler i bolagsordningen, utan ges generell innebörd. Skulle det, trots vad som sagts, visa sig att det i enskilda fall finns ett behov till avvikelse i det avseende som regleras i 3 § inländska lagen kan med stöd av en sådan generell fullmakt med- ge de avvikelser som anses behövliga. Som inledningsvis nämnts föreslås i propositionen om Ändrade försäk- ringsrörelseregler att principerna för mottagande och avgivande av återför- säkring också skall framgå av de försäkringstekniska regler som skall ersätta nu gällande grunder. Detta aktualiserar frågan om det behövs en beredskapsbestämmelse som ger inspektionen rätt att meddela avvikelser även från sådana regler. I likhet med vad som gäller beträffande antagande och ändring av grunder enligt 8 kap. 8 § FRL föreslås att styrelsen beslutar om försäkringstekniska riktlinjer.