prop · GM0344 · 1999-01-01 00:00:00 — Huvudregeln är att ett ärende om näringsförbud tas upp av tingsrätten i den ort där näringsidkaren har sitt hemvist. Om närings- idkaren inte har hemvist i skall ärendet tas upp av . I de fall som avses i 2 §, dvs. vid näringsförbud i anledning av konkurs, får ärendet tas upp av den tingsrätt som handlägger eller har handlagt konkursen. När det gäller vissa specialfall som t.ex. vid upp- hävande av förbud eller vid återkallelse av dispens kan ärendet tas upp av den tingsrätt som tidigare handlagt frågan om näringsförbud eller dispens. 6.5.2 Sammanträde Regeringens förslag: Tingsrätten skall hålla ett sammanträde, om det inte är uppenbart obehövligt. Om sammanträde hålls, skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Ärendet skall då avgöras av samma domare. Vid omröstning skall reglerna i 29 kap. gälla. Om den som ansökan riktas mot inte inställer sig till sammanträdet eller inställer sig genom ombud trots föreläggande om personlig inställelse, får rätten förelägga nytt vite eller förordna om hämtning. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har föreslagit att sammanträde skall hållas om det inte är obehövligt. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har varit negativa till utredningens förslag om att sammanträde kan underlåtas om det är obehövligt. Kammarrätten i anser att utgångspunkten måste vara att det skall hållas sammanträde. och framhåller båda vikten av att muntlighets, omedelbarhets- och koncentra- tionsprincipen iakttas samt att frågor om näringsförbud prövas i anslutning till en förhandling. Skälen för regeringens förslag: Huvudregeln i ärendelagen är att förfarandet hos domstolen är skriftligt. Domstolen skall dock hålla sammanträde om det begärs av en enskild part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte skall prövas i sak, om ärendet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs. I processer om näringsförbud är den utredning som behövs i domstolen av det slaget att det regelmässigt kan vara av vikt att den mot vilken förbudet riktas hörs personligen vid ett sammanträde inför domstolen. Näringsförbud är en ingripande åtgärd och förbudet har karaktär av en offentlig sanktion mot en enskild. För att uppfylla åtaganden enligt den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (artikel 6, angående rätt till muntlig förhandling inför domstol) är det av stor betydelse att parter ges en omfattande rätt att lägga fram sin sak muntligt inför rätten. Mot bakgrund härav anser regeringen att huvudregeln bör vara att sammanträde skall hållas. Det finns dock ett behov av att kunna underlåta sammanträde i vissa fall. Rör det sig t.ex. endast om en ansökan som skall avvisas eller skrivas av efter en återkallelse behöver sammanträde inte hållas. Det är därför enligt regeringens mening nödvändigt att ha en regel med den innebörden att sammanträde inte behöver hållas om det är uppenbart obehövligt. Till skillnad från vad utredningen föreslagit har ordet uppenbart lagts till för att understryka att sammanträde bara får underlåtas i undantagsfall. När det gäller ärenden om upphävande av förbud, förlängning av tiden för avveckling, dispens och återkallelse av dispens gäller redan enligt nuvarande regler att en sådan fråga får avgöras utan förhandling om saken ändå kan utredas tillfredsställande. I dessa fall föreslås ingen ändring utan frågan får avgöras utan sammanträde under nämnda förutsättningar. Vid handläggningen av ett domstolsärende består tingsrätten enligt huvudregeln i ärendelagen av en lagfaren domare. Det skulle vara olämpligt att ha olika sammansättningsregler beroende på om yrkandet om näringsförbud grundas på brott eller någon annan omständighet. Vid prövningen av ett ärende om näringsförbud utan samband med brott bör tingsrätten därför enligt regeringens mening bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Ärendet skall då avgöras av samma domare. I ärenden om näringsförbud bör omröstningsreglerna i 29 kap. tillämpas. Detta innebär att vid lika röstetal skall den åsikt gälla som leder till det förmånligaste resultatet för den mot vilken förbudsyrkandet riktas. Om sammanträde skall hållas, skall enligt ärendelagen parterna kallas till detta. I kallelsen skall det tas in en upplysning om betydelsen av att parten uteblir från sammanträdet. Om domstolen finner att en part bör infinna sig personligen, får domstolen föreskriva vite. Att en part uteblir hindrar inte att domstolen avgör ärendet under förutsättning att parten är delgiven och erinrad om att ärendet kan komma att avgöras i partens utevaro. Är det den som inlett ärendet som uteblir, har tingsrätten att välja mellan att avgöra ärendet eller om personlig inställelse krävs att döma ut det förelagda vitet och förelägga nytt vite eller besluta om hämtning. En särskild regel om hämtning bör finnas i lagen om näringsförbud så att det tydligt framgår att denna möjlighet också finns. 6.5.3 Rätt till ombud eller offentlig försvarare förslag: I ärenden om näringsförbud får rätten om det finns särskilda skäl förordna offentlig försvarare för den som ansökan avser. Bestämmelserna i skall gälla i fråga om offentlig försvarare. I fråga om rättegångskostnader skall 31 kap. tillämpas. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Vissa av remissinstanserna som och Kammarrätten i anser att huvudregeln måste vara att näringsidkaren skall ha rätt till offentlig försvarare och delar inte den restriktiva synen som utredningen har avseende förordnande av offentlig försvarare. anser att näringsidkaren vid behov bör biträdas av offentlig försvarare och att i de fall talan om näringsförbud förs i annan ordning bör biträde kunna förordnas inom ramen för rättshjälpslagen. anser att näringsidkaren så gott som alltid bör biträdas av offentlig försvarare. i anser att dagens koppling till reglerna om offentlig försvarare bör behållas. Enligt finns det inget skäl att inskränka möjligheterna för den enskilde att kunna anlita ombud eller biträde i mål om näringsförbud. Riksåklagaren pekar på svårigheterna för många småföretagare att tillvarata sin rätt om de inte biträds av en offentlig försvarare. Skälen för regeringens förslag: I mål om näringsförbud i anledning av brott gäller reglerna om offentlig försvarare (21 kap. ). I de flesta mål om näringsförbud är den misstänkte således biträdd av en advokat, som av tingsrätten förordnats till offentlig försvarare. Om det gäller en ansökan om näringsförbud vid fall av betalningsunderlåtelse eller konkurs gäller enligt regeringens förslag lagen (1996:242) om domstolsärenden och denna lag blir tillämplig även beträffande ombudsfrågan. Enligt lagen om domstolsärenden står det parten fritt att anlita ombud eller biträde. I fråga om ombud eller biträde tillämpas 12 kap. 2 5 §§ och 6 § andra stycket . I dessa bestämmelser uppställs vissa krav på ombudets lämplighet, bl.a. krav på redbarhet, insikter och tidigare verksamhet samt att ombudet inte får vara underårig eller i konkurstillstånd. I fråga om fullmakt tillämpas i ärenden 12 kap. 8 19 §§ . Enligt 13 § rättshjälpslagen (1996:1619) gäller att rättshjälp inte får beviljas den som är eller har varit näringsidkare i en angelägenhet som har uppkommit i näringsverksamheten, om det inte finns särskilda skäl med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning, hans eller hennes ekonomiska och personliga förhållanden och omständigheterna i övrigt. Med näringsidkare avses enligt samma paragraf en fysisk person som driver verksamhet av ekonomisk natur som kan betecknas som yrkesmässig eller har ett bestämmande inflytande över en juridisk person som bedriver sådan verksamhet. Genom 9 § rättshjälpslagen blir rätts- hjälpen subsidiär i förhållande till rättsskyddet. Den som har eller borde ha haft en rättsskyddsförsäkring som täcker den aktuella angelägenheten skall dock inte få rättshjälp, om det inte finns särskilda skäl. De kategorier av näringsidkare som kan komma i fråga för ett yrkande om näringsförbud kan variera. Det kan ofta röra sig om sådana småföretagare som står löntagarna nära och som har endast ett fåtal anställda. Deras ekonomiska resurser är begränsade och det är enligt regeringens mening inte rimligt att helt utesluta dem från rättsligt bistånd i näringsförbudsärenden. Trots remissinstansernas kritik av utredningens förslag om offentlig försvarare anser regeringen att huvudregeln bör vara att parten i ärenden om näringsförbud själv skall svara för sina rätte- gångskostnader, men att särskilda skäl kan föranleda att en offentlig försvarare förordnas. Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl att förordna offentlig försvarare måste hänsyn tas till om parten har ett särskilt behov av en offentlig försvarare. Näringsförbudsärendets svårig- hetsgrad måste ställas i relation till partens förmåga att själv ta tillvara sina intressen. Kravet på särskilda skäl skall inte medföra en alltför restriktiv bedömning av behovet av offentlig försvarare. I fråga om rättegångskostnaderna skall 31 kap. tillämpas. Om offentlig försvarare har förordnats och parten förlorar ärendet genom att han åläggs ett näringsförbud blir han återbetalnings- skyldig för försvararkostnaderna i den utsträckning som hans ekonomiska förhållanden medger detta. På motsvarande sätt har han om frågan om näringsförbud ogillas rätt till ersättning av allmänna medel för sina kostnader för t.ex. bevisning. I de fall offentlig försvarare inte förordnas får parten själv svara för sina ombudskostnader. Endast om yrkandet om näringsförbud inte bifalls, får han ersättning av staten för sina kostnader. 6.6 Tillsynen Regeringens förslag: Tillsynen över meddelade näringsförbud och tillfälliga näringsförbud skall utövas av kronofogdemyndigheten i den ort där den som har meddelats förbudet är bosatt, eller om denne inte är bosatt i , av kronofogdemyndigheten i . Hur arbetet med tillsynen skall organiseras får myndigheterna själva bestämma. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens till viss del. Utredningen har också föreslagit att den som fått näringsförbud en gång varje halvår skall upplysa kronofogdemyndigheten om sina ekonomiska och personliga förhållanden samt att kronofogdemyndigheten får förlänga förbudstiden om skyldigheten inte fullgörs. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser är positiva till att tillsynen utövas av kronofogdemyndigheterna i stället för som av de till kronofogdemyndigheterna knutna tillsynsmyndigheterna i konkurs. ifrågasätter om en effektiv tillsyn över närings- förbuden kan utövas endast på regional nivå utan i vart fall en central samordning för landet. Tingsrätten anser att frågan om tillsynsfunk- tionens utformning och placering ytterligare bör övervägas. Några remissinstanser är starkt kritiska till utredningens förslag att den som har näringsförbud skall vara skyldig att varje halvår upplysa kronofogde- myndigheten om sina ekonomiska och personliga förhållanden samt att kronofogdemyndigheten i anledning av underlåtenhet att fullgöra anmälnings- och upplysningsskyldighet skulle få besluta om förlängd förbudstid. Skälen för regeringens förslag: gäller att alla kronofogdemyndigheter är tillsynsmyndigheter. Förordningen (1988:400) om tillsynsmyndighet i konkurs har upphört att gälla. Till- synsmyndigheten för konkurser är i realiteten närmast att betrakta som en enhet inom kronofogdemyndigheten. Övervakningsuppgifterna som sådana ligger närmare den exekutiva sidan av kronofogdemyndighetens verksamhet. Den exekutiva personalen har bättre vana och större resurser att göra iakttagelser på fältet än de personer som arbetar på tillsyns- myndigheten. låter många tillsynsmyndigheter all personlig kontakt med den som har näringsförbud ske inom ramen för myndighetens indrivningsverksamhet. Den personalen har ofta viss kun- skap om den som har meddelats ett förbud och den kunskapen kan utnyttjas i tillsynsarbetet. Tillsynen bör därför utövas av kronofogde- myndigheterna. Det ankommer på den enskilda myndigheten att bestämma vilken eller vilka enheter som skall utföra uppgiften. Myndigheten skall i samband med att näringsförbud har meddelats övervaka att vederbörande avvecklar sin näringsverksamhet och inte handlar i strid med 6 eller 7 § lagen om näringsförbud. I uppgiften ingår att bevaka att den som har näringsförbud inte startar något nytt företag eller att vederbörande på annat sätt engagerar sig i näringsverksamhet på ett sätt som inte är tillåtet. Myndigheten har vidare att kontrollera att en enligt 19 § lagen om näringsförbud meddelad dispens efterlevs samt att den som fått näringsförbud följer sådana föreskrifter som tingsrätten lämnat i samband med en beviljad dispens eller i samband med beslut om avvecklingstid. Om det finns skäl för myndigheten att misstänka att ett näringsförbud överträds, skall myndigheten anmäla detta till åklagaren. Enligt regeringens mening bör denna anmälningsskyldighet till åklagaren finnas kvar och vara utformad på samma sätt som enligt gällande regel. Det saknas enligt regeringens mening anledning att föreskriva en anmälnings- och upplysningsskyldighet på sådant sätt som utredningen föreslagit. Behovet av en sådan regel kan ifrågasättas och som remissinstanserna invänt bör beslut om förlängd förbudstid vara förbehållet domstolarna. 7 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser De föreslagna ändringarna bör träda i kraft . Den nya lydelsen av 4 § innebär att näringsförbud kan omfatta inte bara den som var ställföreträdare för den juridiska personen när den försattes i konkurs utan även den som innehade en sådan ställning senare än innan konkursansökan kom in till tingsrätten. Denna nya bestämmelse bör inte träffa den som innehade en sådan ställning före ikraftträdandet. En övergångsbestämmelse bör därför tas in med den innebörden att den nya regeln endast gäller i de fall konkursansökan kommit in till tingsrätten senare än efter ikraftträdandet. Ändringar föreslås av de för- faranderegler som skall tillämpas vid prövningen av näringsförbud och vissa frågor i anledning av näringsförbud. För att undvika problem vid handläggningen bör äldre bestämmelser gälla när talan väckts före ikraftträdandet. De förslag som läggs fram vad avser kronofogdemyndigheternas möjlighet att ansöka om näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och konkurs kommer sannolikt att något öka antalet meddelade näringsförbud. Enligt utredningen kommer en utredningsskyldighet och rätt för kronofogdemyndigheterna att ansöka om näringsförbud medföra att ökade resurser måste tas i anspråk eller att omprioriteringar hos kronofogdemyndigheterna måste ske. Ett större antal näringsförbud får också enligt utredningen till följd att kronofogdemyndigheterna måste ta större resurser i anspråk för att utöva en effektiv tillsyn över meddelade näringsförbud. Mot bakgrund av nuvarande arbetsläge i stort vid krono- fogdemyndigheterna, och av att endast vissa delar av utredningens förslag nu föreslås bli genomförda, gör regeringen bedömningen att de ytterligare kostnader som uppstår kan rymmas inom nuvarande resurs- ramar. Inom varje kronofogdemyndighetsregion är en processfunktion under uppbyggnad och torde kunna komma att utnyttjas även för att utreda och ansöka om näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och konkurs. För domstolarnas del bör kostnaderna bli begränsade och detta gäller också kostnaderna för offentlig försvarare. 9 Författningskommentar 9.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1986:436) om näringsförbud 4 § Enligt paragrafen kan vissa företrädare för juridiska personer få näringsförbud. Att den som innehade sin ställning när den juridiska personen försattes i konkurs kan drabbas av näringsförbud följer redan av den nuvarande regeln. Dessa personer kan däremot inte drabbas av något näringsförbud enbart i anledning av konkurs. Genom det föreslagna tredje stycket kan även näringsförbud meddelas företrädare för juridiska personer som lämnat sina poster strax före ett konkursutbrott. I paragrafen utvidgas således den personkrets som får meddelas närings- förbud till att omfatta även den som innehade en sådan ställning senare än innan konkursansökan kom in till tingsrätten. Paragrafen innehåller regler om rättegången i mål om näringsförbud och motsvarar i huvudsak den nuvarande regeln med den skillnaden att det skall vara fråga om näringsförbud i samband med brott. Endast i dessa fall tillämpas således brottmålsreglerna. Åklagaren har enligt nuvarande ordning en exklusiv talerätt. Enligt den föreslagna paragrafens första stycke ges emellertid kronofogde- myndigheten rätt att ansöka om näringsförbud i fall som avses i 1 a och 2 §§, dvs. vid betalningsunderlåtelse och konkurs under förutsättning att åklagaren förklarat sig avstå från att ansöka om näringsförbud. I dessa fall skall handläggningen ske enligt lagen (1996:242) om domstols- ärenden, om inte annat föreskrivs i lagen om näringsförbud. Om åklagaren utnyttjar sin rätt att ansöka om näringsförbud i anledning av betalningsunderlåtelse eller konkurs gäller inte reglerna för brottmål utan i stället samma regler som i det fall kronofogdemyndigheten ansöker om näringsförbud, dvs. lagen om domstolsärenden och de särskilda reglerna i lagen om näringsförbud. Lagrådet har påpekat att det kan förekomma fall när åklagaren till stöd för ett yrkande om näringsförbud vill åberopa inte bara brott utan därutöver också omständigheter som avses i 1 a och 2 §§. Då detta bör ske i ett och samma förfarande dvs. i brottmålet har, som Lagrådet föreslagit, ett förtydligande gjorts i 8 a §. Enligt paragrafens andra stycke är det som företräder staten i överrätt när kronofogdemyndigheten ansökt om näringsförbud i tingsrätt. Efter förslag av Lagrådet har ordet överrätt bytts ut mot högre domstol . Paragrafens första stycke innehåller en regel om att ett ärende om näringsförbud skall tas upp av tingsrätten i den ort där näringsidkaren har sitt hemvist. Om näringsidkaren inte har hemvist i , tas ärendet upp av . När det gäller näringsförbud i anledning av konkurs får ärendet enligt paragrafens andra stycke tas upp av den tingsrätt som handlägger eller har handlagt konkursen. Paragrafen innehåller bestämmelser om förfarandet vid prövningen av ansökningar om näringsförbud. Enligt 8 a § skall lagen om domstolsärenden gälla om inte annat föreskrivs i lagen om näringsförbud. Huvudregeln enligt lagen om domstolsärenden är att förfarandet hos domstolen är skriftligt. Det är endast om en enskild part begär det som domstolen skall hålla sammanträde. I ärenden om närings- förbud är det som förut nämnts av vikt att den mot vilken förbudet riktas kan höras personligen vid ett sammanträde inför domstolen. I para- grafens första stycke har det därför intagits en regel om att tingsrätten skall hålla ett sammanträde innan ett ärende avgörs i sak. Sammanträde behöver dock inte hållas om det är uppenbart obehövligt. Sistnämnda regel om att underlåta sammanträde är avsedd att tillämpas endast i undantagsfall och avser främst situationer när en ansökan om närings- förbud skall avvisas eller skrivas av efter återkallelse. Reglerna i lagen om domstolsärenden har frångåtts även i fråga om domförhet. Enligt paragrafens andra stycke skall tingsrätten, om sam- manträde hålls, bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Enligt 27 § första stycket lagen om domstolsärenden skall domstolens beslut grundas på det som handlingarna innehåller och det som i övrigt förekommit i ärendet. Ett ärende om näringsförbud kan alltså som Lag- rådet anfört avgöras av en ensamdomare efter det att sammanträde hållits. Lagrådet har framhållit att det emellertid här är fråga om ett brott- målsliknande förfarande och att det i denna situation skulle svara illa mot grunderna för artikel 6 i , om näringsidkaren visser- ligen tillåts försvara sig vid ett sammanträde men ärendet sedan av- gjordes i en helt annan sammansättning. På förslag av Lagrådet har det därför i bestämmelsen intagits en erinran om att ärendet skall avgöras av samma domare. Enligt paragrafens tredje stycke skall reglerna i 29 kap. gälla vid omröstning. I paragrafens fjärde stycke har det intagits en regel om hämtning om den mot vilken förbudet riktas inte inställer sig till ett sammanträde. Paragrafens första stycke innehåller en regel om att rätten får förordna offentlig försvarare för den mot vilken förbudet avses gälla, om det finns särskilda skäl. Vid denna bedömning skall hänsyn tas till partens behov av offentlig försvarare och ärendets svårighetsgrad måste ställas i relation till partens förmåga att själv bevaka sina intressen i ärendet. Avsikten är dock inte att begreppet särskilda skäl skall medföra en alltför restriktiv bedömning av behovet av offentlig försvarare. I bestämmelsen erinras om att reglerna i gäller i fråga om offentlig försvarare. I andra stycket görs en hänvisning till 31 kap. vad avser rättegångskostnader. Om en offentlig försvarare har förordnats och parten förlorar ärendet genom att näringsförbud meddelas inträder återbetalningsskyldighet för försvararkostnaderna i den utsträckning som partens ekonomiska förhållanden medger detta. På motsvarande sätt har parten rätt till ersättning av allmänna medel för sina kostnader för t.ex. bevisning eller privat ombud om näringsförbud inte meddelas. Genom den föreslagna ändringen i andra stycket har även kronofogdemyndigheten fått en möjlighet att ansöka om tillfälligt näringsförbud vid betalningsunderlåtelse och konkurs förutsatt att åklagaren avstått från att yrka förbud. I tredje stycket har det intagits en regel om att frågor om tillfälligt näringsförbud utan samband med brott handläggs enligt 8 a d §§ och att i övriga fall brottmålsreglerna blir tillämpliga. 13 och 15 §§ I dessa paragrafer har endast ändringar gjorts som föranleds av att även ansökningar om näringsförbud kan förekomma och att kronofogde- myndigheten får en möjlighet att ansöka om näringsförbud. 17, 18 och 21§§ Av paragraferna framgår att förfarandereglerna ändrats både vid upphävande av näringsförbud, förlängning av tiden för avveckling av förbjuden näringsverksamhet m.m. samt när frågor om dispens prövas särskilt. Vid prövning av dessa frågor skall i tillämpliga delar gälla vad som föreskrivs i 8 a § samt 8 c § andra och tredje styckena. Syftet med dessa ändringar är att få ett mer enhetligt system för handläggningen. Med hänsyn till att ansökningar om näringsförbud enligt förslaget kommer att handläggas enligt de särskilda förfarandereglerna i 8 a d §§ är det lämpligt att också dessa frågor handläggs på liknande sätt. För tydlighets skull har det i 17 § andra stycket intagits en erinran om att sökandens motpart är den som yrkat näringsförbud. Lagrådet har påpekat att detta kan leda till att kostnader uppkommer i de fall sökanden har flyttat och fråga uppkommer om handläggning och sammanträde på annan ort. Till detta kommer att det är kronofogdemyndigheten i den ort där den som meddelats näringsförbud är bosatt som har tillsynen över att förbudet efterlevs. Enligt Lagrådet bör den föreslagna bestämmelsen kompletteras så att det också blir möjligt att låta åklagare eller kronofogdemyndighet på den ort där sökanden har sitt hemvist få upp- träda som motpart. I bestämmelsen har det därför gjorts ett tillägg om att respektive myndighet på sökandens hemvistort kan vara motpart. Ett ärende av nu nämnt slag får avgöras utan sammanträde om saken ändå kan utredas tillfredsställande. Det förutsätts att parterna i sådant fall ges tillfälle att yttra sig slutligt. Någon särskild regel om detta är dock inte nödvändig. Enligt denna paragraf kan ansökan om återkallelse av dispens göras även av kronofogdemyndigheten i fall som avses i 1 a och 2 §§ dvs. vid betalningsunderlåtelse och konkurs under förutsättning att åklagaren förklarat sig avstå från att ansöka om återkallelse. När frågan prövas i ett särskilt ärende gäller i tillämpliga delar vad som sägs i 17 § andra och tredje styckena.