prop · GM03114 · 1999-01-01 00:00:00 — Även om det är möjligt att införa en specialreglering riktad till de myndigheter som är centrala för ortnamnsverksamheten, finns det en påtaglig risk för att det leder till en onödigt tyngande byråkrati. En sådan detaljreglering skulle knappast heller träffa all användning av ortnamn och inte gå att genomföra utanför myndighetsområdet. Regeringen delar utredningens uppfattning att det är naturligt att i stället komplettera kulturminneslagen med ifrågavarande ortnamnsregler då ortnamn befintliga såväl som nytillkommande utgör en väsentlig del av en levande kulturmiljö. Sammantaget finner regeringen att övervägande skäl talar för att regler om god ortnamnssed införs i kulturminneslagen. En hänsynsregel om god ortnamnssed bör kunna utgöra ett stöd för kommunernas arbete med ortnamn. En sådan bestämmelse bör därför omfatta även verksamhet. Bestämmelsen bör utformas så att hävdvunna ortnamnsformer priorite- ras, men bör också kräva respekt för vedertagna regler för språkriktighet även de som gäller för minoritetsspråken. I detta sammanhang vill regeringen erinra om det överinseende över kulturminnesvården i landet som har enligt 1 kap. 2 § tredje stycket kulturminneslagen. Detta ansvar kommer att innefatta även de delar av kulturmiljön som utgörs av ortnamn 6 Överklagande av beslut i forn- och byggnadsminnesärenden 6.1 Nuvarande ordning Beslut av eller i fornminnesärenden enligt 2 kap. kulturminneslagen överklagas hos regeringen med undantag för beslut som rör fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde enligt 2 §, särskilda ordningsföreskrifter enligt 9 §, fridlysning enligt 9 § eller tillstånd att medföra och använda metallsökare enligt 20 §. Undantag görs vidare för beslut enligt 16 § om inlösen, ersättning och hittelön vid fornfynd, som överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (24 §). Beslut av får inte överklagas när det gäller ersättning för kostnader eller skada enligt 7 § fjärde stycket, ersättning enligt 8 § tredje stycket, beslut om kostnad för förundersökning eller särskild förundersökning enligt 14 § andra stycket eller ersättning enligt 15 § första stycket. Den som är missnöjd med ett sådant beslut kan i stället väcka talan mot staten vid fastighetsdomstolen (25 §). Beslut av i ärenden om byggnadsminnen enligt 3 kap. kulturminneslagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol när det gäller byggnadsminnesförklaring enligt 1 §, skyddsföreskrifter enligt 2 §, förbud mot åtgärder enligt 5 §, anmälningsplikt enligt 6 §, deposition enligt 12 § första stycket, tillstånd eller villkor för tillstånd enligt 14 §, jämkning av skyddsföreskrifter eller hävande av byggnadsminnes- förklaring enligt 15 § första stycket, dokumentation enligt 15 § tredje stycket, föreläggande enligt 16 § eller föreläggande enligt 17 § första stycket. beslut att inte förklara en byggnad för byggnadsminne får överklagas endast av (19 §). beslut om ersättning och inlösen får inte överklagas. Talan får i stället väckas vid fastighetsdomstol (20 §). 6.2 Beslut i fornminnesärenden överklagas hos allmän förslag: Beslut i fornminnesärenden enligt 2 kap. kulturminneslagen som överklagas hos regeringen skall överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Undantagna är beslut om fyndhantering (17 §) och ersättningsfrågor (25 §). Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har föreslagit att till skillnad från vad som gäller beslut om byggnadsminnesförklaring skall överklagas hos regeringen. Remissinstanserna: Hovrätten för , Kammarkollegiet, och har avstyrkt att beslut om att förklara en byggnad för byggnadsminne skall överklagas hos regeringen och tillstyrkt utredningens förslag i övrigt. De remissinstanser som i övrigt yttrat sig, däribland Kammarrätten i och , tillstyrker att beslut att förklara en byggnad för byggnadsminne överklagas hos regeringen och fornminnesärenden hos allmän förvaltningsdomstol. Skälen för regeringens förslag: fastställde riktlinjer för en systematisk översyn av reglerna om rätten att överklaga beslut till regeringen. I enlighet med dessa riktlinjer har strävandena inriktats bl.a. på att från regeringen lyfta bort sådana ärenden som inte kräver ställningstaganden från regeringen som politiskt organ. Enligt riktlinjerna bör det i allmänhet ankomma på regeringen att pröva överklaganden i frågor där försvars-, ordnings-, säkerhets-, allmänekonomiska eller statsnyttosynpunkter är särskilt framträdande medan förvaltningsdomstolarna huvudsakligen bör befatta sig med sådana mål och ärenden av rättslig natur, vilka rör förhållandet mellan enskilda inbördes eller mellan enskilda och det allmänna och vilkas avgörande kan vara av väsentlig betydelse för den enskilde (prop. 1983/84:120). Mot denna bakgrund finns inte skäl att ändra vad som gäller beträffande överklagande av ärenden om byggnadsminnen enligt 3 kap. kulturminneslagen. Beslut i dessa ärenden får alltså även fortsättningsvis överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Av samma skäl bör dock beslut enligt 2 kap. kulturminneslagen med undantag för beslut som fattas med stöd av 7 § fjärde stycket, 8 § tredje stycket, 14 § andra stycket, 15 § första stycket (se 25 §) eller 17 § kulturminneslagen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Förslaget i denna del innebär i huvudsak att överklagande hos allmän förvaltningsdomstol får ske i ytterligare några fall där regeringen är överklagandeinstans. De beslut som fattas enligt 2 kap. kulturminneslagen och som kommer att överklagas hos allmän förvaltningsdomstol blir således följande. och beslut om åtgärder till skydd och vård av en fast fornlämning (7 §), och beslut om egna undersökningar m.m. av fornlämningar inklusive skeppsvrak (8 § första stycket), beslut om tillstånd för annan att företa undersökning eller bärgning av fornlämning/skeppsvrak (8 § andra stycket), beslut om särskild arkeologisk utredning (11 §) och beslut om tillstånd till ingrepp i fast fornlämning och vilka villkor som därvid skall gälla, inklusive kostnadsansvar för arkeologiska undersökningar (12 13 §§ samt 14 § första stycket). Har fattat beslut i kostnadsfrågan särskilt på grund av framställning från företagare att bli befriad från kostnadsansvar skall dock talan väckas vid fastighetsdomstol (jämför 25 § och prop. 1987/88:104 s. 46). Den dominerande gruppen av ovan nämnda beslut som överklagas är sådana som rör tillstånd till ingrepp i fast fornlämning. 7 Byggnadsminnen 7.1 Nuvarande ordning I 3 kap. kulturminneslagen finns regler om byggnadsminnen. Om en byggnad är synnerligen märklig genom sitt kulturhistoriska värde eller ingår i ett synnerligen kulturhistoriskt märkligt bebyggelseområde får den förklaras som byggnadsminne av . Bestämmelserna om byggnadsminnen skall även tillämpas på parker, trädgårdar eller andra anläggningar av kulturhistoriskt värde (1 §). När en byggnad förklaras för byggnadsminne skall genom skyddsföreskrifter ange på vilket sätt byggnaden skall vårdas och underhållas samt i vilka avseenden den inte får ändras (2 §). Fråga om en byggnad bör förklaras för byggnadsminne kan väckas av var och en genom en ansökan eller tas upp av på eget initiativ (4 §). När en fråga väckts eller tagits upp om att byggnad skall förklaras för byggnadsminne får i avvaktan på ärendets slutliga prövning meddela förbud mot åtgärder som kan minska eller förstöra byggnadens kulturhistoriska värde (5 §). Om en byggnad kan antas komma i fråga som byggnadsminne, får , utan fråga väckts om byggnadsminnesförklaring, förordna att anmälan till skall göras, innan byggnaden rivs eller ändras på ett sätt som väsentligt minskar dess kulturhistoriska värde. skall inom en månad från det att anmälan kom in dit avgöra om den skall ta upp fråga om byggnadsminnesförklaring av byggnaden. får den anmälda åtgärden inte vidtas utan att medgivit det (6 §). skall i de fall ett statligt byggnadsminne övergått till att bli byggnadsminne enligt kulturminneslagen utfärda en förklaring om att så skett. skall vidare för anteckning i fastighetsboken ofördröjligen underrätta inskrivningsmyndigheten då fråga väckts eller tagits upp om att en byggnad skall förklaras för byggnadsminne eller förklaring utfärdats enligt 7 §, då förordnande enligt 6 § första stycket meddelats eller upphävts, då beslut om byggnadsminnesförklaring vunnit laga kraft eller hävts eller då ansökan om byggnadsminnesförklaring avslagits (7 8 §§). Om ägaren till ett byggnadsminne försummar det som åligger honom enligt skyddsföreskrifterna så får förelägga honom att vidta nödvändiga åtgärder inom skälig tid. Föreläggandet får inte omfatta åtgärder som med hänsyn till byggnadens användning och omständigheterna i övrigt är oskäligt betungande. Följs inte föreläggandet får utföra åtgärderna på ägarens bekostnad (16 §). För det fall ett byggnadsminne ändrats i strid med skyddsföreskrifterna får förelägga ägaren att återställa ändringen om det är möjligt. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Vidare får kronofogdemyndigheten meddela beslut om särskild handräckning för att avbryta pågående förstörelse av ett byggnadsminne eller för att återställa det. Även i andra fall får handräckning beslutas om det behövs för att en bestämmelse i 3 kap. skall efterlevas. En ansökan om handräckning kan lämnas av (17 §). Den som bryter mot förordnande som meddelats med stöd av 6 § första stycket eller vidtar åtgärder i strid med 6 § andra stycket döms till böter (18 §). 7.2 Anmälningsplikt under pågående handläggning Regeringens förslag: ges möjlighet att besluta om anmälningsplikt under pågående handläggning av ett ärende om att förklara en byggnad för byggnadsminne. Om inte inom en månad beslutar att förbjuda anmälda åtgärder får de utföras. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att anmälningsplikten skall få gälla under högst . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. Flera remissinstanser, däribland , har dock påpekat att handläggningstiden om en månad för att åtgärda en anmälan är alltför kort samt att giltighetstiden av ett beslut inte bör begränsas till utan till . Skälen för regeringens förslag: Den utvärdering som utredningen gjort talar för att länsstyrelserna inte förklarat byggnader för byggnadsminnen i den takt som från antikvariskt håll anses motiverat. Utredningens slutsatser tyder även på att kommunerna inte i den omfattning som förutsattes vid införandet av (1987:10) utnyttjat de skyddsinstrument som lagen erbjuder, t.ex. i form av skyddsbestämmelser och förhöjd lovplikt i vissa områden. Orsaken till att länsstyrelserna inte förklarat byggnader för byggnadsminnen i önskvärd omfattning är enligt utredningen bl.a. det resurskrävande förfarandet och de svårigheter som är förenade med arbetet att fastställa skyddsföreskrifter. Ett beslut om anmälningsplikt innebär ett förbud mot att vidta åtgärder som innebär rivning eller andra ändringar av byggnaden eller anläggningen innan en anmälan gjorts till . Möjligheterna att besluta om anmälningsplikt med stöd av 3 kap. 6 § kulturminneslagen har utnyttjats i ganska liten utsträckning av länsstyrelserna. har det endast fattats elva sådana beslut. En första fråga är därför om ett skydd i form av anmälningsplikt bör behållas och eventuellt utvecklas. När bestämmelsen om anmälningsplikt infördes ansågs det att den dels skulle ge länsstyrelserna möjlighet att ta upp frågor om byggnadsminnesförklaring i lämplig tidsföljd, dels att den var lämplig mot bakgrund av det utdragna förfarandet vid en byggnadsminnesförklaring (prop. 1987/88:104 s. 51). Ytterligare skäl som anförts är att både fastighetsägaren och kommunen genom anmälningsplikten får kännedom om de kulturhistoriska värdena samt att länsstyrelserna får möjlighet att följa upp bidragsbeslut (Ds U 1987:9 s. 182 f. och SOU 1972:45 s. 145). Enligt regeringens mening har de skäl som tidigare åberopats för en bestämmelse om anmälningsplikt alltjämt bärighet. Det finns således skäl för att behålla ett enklare skydd i form av en anmälningsplikt. Förutsättningarna för att använda nämnda skyddsinstrument kan dock enligt regeringens bedömning förbättras. Detta kan ske bl.a. genom att anmälningsplikt kan beslutas under pågående handläggning. Av 3 kap. 6 § kulturminneslagen följer att beslut om anmälningsplikt inte kan fattas under ett pågående ärende om att förklara en byggnad för byggnadsminne. Det är uppenbart att det medan handläggningen av ett ärende om byggnadsminnesförklaring pågår kan finnas ett behov av en enklare skyddsform. Särskilt mot bakgrund av att ett beslut om interimistiskt förbud enligt 3 kap. 5 § kulturminneslagen kan medföra en ersättningsskyldighet för staten. Härmed undgås i viss mån att frågor om ersättning inte aktualiseras i onödan. bör därför kunna besluta om anmälningsskyldighet även under pågående handläggning. Beslutet förfaller om byggnadsminnesärendet avgörs genom att det konstateras att byggnaden inte har ett sådant kulturhistoriskt värde att den kan komma i fråga som byggnadsminne. Förbudet bör, som , gälla under en månad från att anmälan kom in till om inte godkänt åtgärden. Tidsfristen för att bestämma om en anmäld åtgärd skall få vidtas blir därigenom så kort att inskränkningen inte bör utlösa ett ersättningsansvar för staten. För det fall vill att ett förbud skall fortsätta att gälla kan det ske genom ett interimistiskt beslut med stöd av 3 kap. 5 § kulturminneslagen. Ett beslut om anmälningsplikt bör föregås av en kommunikation med fastighetsägaren. Ett antal remissinstanser tar i sina remissvar upp frågan om giltighetstiden för ett beslut om anmälningsskyldighet under pågående handläggning av ett byggnadsminnesärende. Exempelvis föreslår att giltighetstiden bestäms till för att på så sätt skapa ytterligare rådrum för . Den tid som behövs för att handlägga ett ärende om byggnadsminnesförklaring bör givetvis hållas så kort som möjlig. Detta är även något som generellt gäller för myndigheters handläggning av ärenden enligt 7 § förvaltningslagen (1986:223). Mot bakgrund härav och det omfattande och komplicerade förfarandet i sådana ärenden saknas tillräckliga skäl att begränsa den tid som ett beslut om anmälningsplikt kan gälla. Vad gäller termen skyddsföreskrifter i 3 kap. kulturminneslagen ansluter sig regeringen till utredningens bedömning att denna skall bytas ut mot termen skyddsbestämmelser . Benämningen föreskrifter bör, så som utredningen framhållit, vara förbehållen föreskrifter i regeringsformens mening. 7.3 möjlighet att utfärda förelägganden utvidgas Regeringens förslag: ges rätt att förelägga den som är ansvarig för förvaltningen av ett byggnadsminne att vidta rättelse eller avbryta pågående åtgärder om skyddsbestämmelser eller beslut enligt 3 kap. kulturminneslagen inte följs. Ett föreläggande får förenas med vite. kan i stället begära särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten. Ett föreläggande eller ett löpande vite skall gälla även mot en ny rättighetshavare till fastigheten eller en byggnad på fastigheten under förutsättning att anteckning om föreläggandet och vitet gjorts i fastighets- eller tomträttsboken. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten för har anfört att det bör framgå på vilket stadium fråga om byggnadsminne skall befinna sig för att bestämmelsen skall bli tillämplig. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts kan enligt 3 kap. 16 och 17 §§ kulturminneslagen förelägganden utfärdas av om ägaren försummar vad som åligger honom enligt skyddsbestämmelserna eller, om det är möjligt, för att återställa en otillåten ändring av byggnaden. I det förstnämnda fallet kan föreläggandet inte förenas med vite. Ett föreläggande om att vidta rättelse skall vidare enligt nämnda bestämmelser i kulturminneslagen riktas mot den som är ägare till byggnadsminnet. För att få till stånd en rättelse kan ansöka om särskild handräckningen enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. kan i samtliga fall där föreläggande kan användas i stället välja att ansöka om särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten. Regeringen delar utredningens bedömning att det i många fall kan finnas fördelar med att kan utfärda ett föreläggande i stället för att ansöka om särskild handräckning. Kan rättelse uppnås genom ett föreläggande framstår det exempelvis som onödigt att engagera kronofogdemyndigheten. Möjligheten till att använda förelägganden bör därför finnas kvar och i likhet med vad utredningen föreslagit utvidgas. Föreläggande bör därför kunna beslutas för att säkerställa att skyddsbestämmelser och beslut enligt 3 kap. följs. Det bör kunna kombineras med vite. Som tidigare nämnts kan ett föreläggande enligt 3 kap. 16 och 17 §§ kulturminneslagen endast riktas mot ägaren av ett byggnadsminne. Det framstår dock som lämpligt att ett föreläggande kan riktas mot den som närmast har att svara för det åliggande detta innehåller. Det kan exempelvis vara en nyttjanderättshavare, förvaltare eller annat förvaltningsorgan. 3 kap. 16 § kulturminneslagen bör därför ändras på så sätt att ett föreläggande om rättelse kan riktas mot den som i det enskilda fallet vidtagit en åtgärd i strid med skyddsbestämmelser eller beslut enligt 3 kap. får härigenom möjlighet att rikta föreläggandet mot den som har sådan rådighet över egendomen att han har de faktiska och juridiska möjligheterna att utföra den förelagda åtgärden. I likhet med vad som gäller enligt motsvarande bestämmelse i 26 kap. 15 § bör ett föreläggande eller ett löpande vite riktat mot fastighetsägaren eller tomträttshavaren kunna gälla även mot en ny fastighetsägare eller tomträttshavare. En förutsättning för detta är att anteckning skett i fastighetsboken eller tomträttsboken om föreläggandet och vitet. Jordabalkens regler om sådana anteckningar som är i fråga utgår fortfarande från att de görs i fastighetsbok respektive tomträttsbok (se 19 kap. jordabalken). Lämpligen bör därför anteckning ske i fastighetsboken eller tomträttsboken. 7.4 Övrigt Regeringens bedömning: Rätten för var och en att väcka fråga om byggnadsminnesförklaring bör inte tas bort. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att rätten för var och en att väcka fråga om byggnadsminnesförklaring tas bort. Remissinstanserna: , i dåvarande , , kommun, Föreningen , och tillstyrker förslaget. , , , , landsantikvarier, Länsmuseernas samarbetsråd, HSB och i har ansett att förslaget rimmar illa med det ökande intresset för kulturmiljövård samt att det skulle minska allmänhetens möjligheter att engagera sig i och påverka vården av den byggda miljön. Några remissinstanser har menat att förslaget inte skulle medföra någon påtaglig lättnad för länsstyrelserna. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 3 kap. 4 § kulturminneslagen kan fråga om en byggnad bör förklaras för byggnadsminne väckas av var och en. Vidare framgår av 1 kap. 1 § kulturminneslagen att ansvaret för skydd och vård av vår kulturmiljö är något som delas av alla. Enligt regeringens mening är det av stor vikt att det finns goda möjligheter för allmänheten att engagera sig i frågor som rör vår kulturmiljö. Utredningens förslag att rätten för var och en att väcka fråga om byggnadsminnesförklaring tas bort innebär en risk för att det ökande intresset hos allmänheten för kulturmiljövård motverkas. Det är vidare tveksamt om lättnaden i länsstyrelsernas arbetsbörda skulle bli sådan att den motiverar en inskränkning i rätten att ansöka om att en byggnad bör förklaras för byggnadsminne. Med hänsyn härtill bör förslaget inte nu genomföras. förslag om kulturreservat m.m. Av 7 kap. 9 § framgår att ett mark- eller vattenområde kan förklaras som kulturreservat i syfte att bevara värdefulla kulturpräglade landskap. Vidare kan kulturminneslagen i viss utsträckning erbjuda ett skydd åt förhållandevis utrymmeskrävande anläggningar. Som redogjorts för i avsnitt 4.4 skall en översyn av reglerna om skydd för den kulturhistoriskt värdefulla bebyggelsen göras utifrån där angivna utgångspunkter. Mot den redovisade bakgrunden är underlaget inte tillräckligt för att nu föreslå ändrade regler såvitt gäller den ytmässiga utsträckningen av den bebyggelse som skall kunna skyddas med stöd av kulturminneslagen. Denna fråga kommer att övervägas när den angivna utredningen genomförts. har även lämnat förslag till ändring av naturvårdslagen (1964:822). Denna lag har dock upphört att gälla i samband med ikraftträdandet av . () övervägs ett förslag till ny författningsreglering avseende registrering av fastigheter. Det finns därför enligt regeringens mening inte anledning att nu föreslå ytterligare förändringar rörande länsstyrelsernas underrättelseskyldighet enligt 3 kap. kulturminneslagen. De två betänkandena av Kulturarvsuredningen innehåller vidare ett antal förslag till redaktionella ändringar i kulturminneslagen. Regeringen har inte funnit skäl att nu genomföra dessa i större omfattning än vad som framgår av propositionen. 8 Utförsel av kulturföremål ur landet 8.1 Nuvarande ordning Utförsel av kulturföremål I 5 kap. kulturminneslagen finns bestämmelser om utförsel av vissa äldre kulturföremål. Av 1 § framgår att det krävs tillstånd för att ur landet föra sådana äldre svenska och utländska kulturföremål som anges i lagen. Med svenska kulturföremål avses enligt 2 § föremål som är eller kan antas vara framställda i eller i annat land av en svensk. I 4 och 5 §§ anges för vilka föremål tillstånd krävs. I fråga om vissa föremål krävs att de skall ha ett visst minsta värde. Värdegränserna är och . För utländska kulturföremål gäller att de skall vara värda och ha kommit till . Enligt 7 § får föremål i vissa fall föras ut från landet utan tillstånd. Det gäller om 1. föremålets ägare flyttar från för att bosätta sig utomlands, 2. föremålet genom arv, testamente eller bodelning har förvärvats av en enskild person som är bosatt i annat land, 3. föremålet förs ut av en offentlig institution här i landet eller en institution som får bidrag av stat, kommun eller landstingskommun och det skall föras tillbaka till , 4. föremålet förs ut av en enskild person för att användas i samband med offentlig kulturverksamhet och det skall föras tillbaka till , eller 5. föremålet är tillfälligt inlånat från utlandet. Tillstånd till utförsel skall ges om föremålet inte är av stor betydelse för det nationella kulturarvet (8 §). Även om ett föremål har en sådan betydelse får regeringen medge tillstånd om det finns synnerliga skäl (16 §). Frågor om tillstånd prövas av Kungl. , , , Statens konstmuseer eller Stiftelsen (9 §). Fördelningen mellan dem anges i 24 28 §§ förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (kulturminnes- förordningen). I 6 kap. kulturminneslagen finns bestämmelser om återlämnande av olagligt bortförda kulturföremål. Bestämmelserna bygger på rådets direktiv /7/EEG om återlämnande av kulturföremål som olagligt förts bort från ett medlemslands territorium. De avser föremål som enligt lagstiftning, som har stöd i artikel 36 , utgör nationella skatter och därför kan undantas från den fria rörligheten av varor. Sådana nationella skatter kan om de faller inom de kategorier och värdegränser som framgår av bilagan till lagen under vissa i lagen angivna förutsättningar komma att återlämnas till det land de olagligen förts bort från. EG:s förordning om export av kulturföremål antog förordning (EEG) nr 3911/92 om export av kulturföremål. Enligt förordningen krävs det exportlicens för utförsel för av vissa kulturföremål från EU. De föremål som omfattas av förordningen är, i allt väsentligt, samma som kan bli föremål för återlämnande enligt 6 kap. kulturminneslagen. Beslut om sådan s.k. EG- licens fattas av samma myndigheter som beslutar om tillstånd enligt kulturminneslagen. beslutar i fråga om föremål för vilka det inte krävs utförseltillstånd enligt kulturminneslagen (se 23 a § kulturminnesförordningen). 8.2 Grunderna för bestämmelserna Regeringens bedömning: Bestämmelserna om när tillstånd till utförsel skall lämnas bör inte ändras.