prop · GM0330 · 1999-01-01 00:00:00 — Underlåter ett sådant institut att betala avgifter leder detta till att tillståndet att bedriva värdepappersrörelse kan dras in. Övriga paragrafer behandlar filialer som anslutits frivilligt till det svenska investerarskyddet. 24 § behandlar filialer till institut från andra EES-länder. Dessa står under hemlandets auktorisation och tillsyn och omfattas av ett investerarskydd där. Det kan därför inte i bli fråga om att dra in tillståndet om det utländska institutet skulle försumma sina förpliktelser. I stället kan det kompletterande skyddet från det svenska investerarskyddet upphöra att gälla. När det gäller filialer till utländska institut från länder utanför EES får man skilja mellan filialer som har ett fullgott hemlandsskydd och filialer som inte har ett sådant skydd. Filialer som inte omfattas av något skydd eller av ett alltför dåligt skydd måste anslutas till det svenska investe- rarskyddet för att får verka i . Dessa behandlas på samma sätt som , dvs. uppfyller de inte sina förpliktelser riskerar de att filialtillståndet att driva värdepappersrörelse återkallas. Detta följer av 23 § i den föreslagna lagen om investerarskydd och 6 kap. 8 d § tredje stycket lagen om värdepappersrörelse. För filialer som har ett fullgott hemlandsskydd gäller enligt 25 § motsvarande som för filialer till institut från andra EES-länder, dvs. skyddet kan upphöra att gälla. En skillnad är dock att hemlandsmyndigheten inte behöver samtycka till åtgärden. I 26 § införs en motsvarande bestämmelse för svenska värdepappersinstituts filialer i länder utanför EES som efter särskilt beslut av omfattas av det svenska investerarskyddet. Bestämmelserna har behandlats närmare i avsnitt 10.2. Paragrafen har sin motsvarighet i 22 § lagen om insättningsgaranti. I pa- ragrafen anges att om har beslutat att skyddet inte längre skall gälla hos ett värdepappersinstitut skall institutet under- rätta sina investerare om beslutet. De fall där detta kan bli aktuellt är när nämnden beslutat att ett kompletteringsskydd inte längre skall gälla för en filial i tredje land till ett svenskt värdepappersinsitut eller att skyddet inte längre skall gälla hos ett utländskt institut som frivilligt ansökt om att dess filial i skall tillhöra det svenska skyddet. I enlighet med vad som uttalades när Insättningsgarantin infördes får det förutsättas att insättarna informeras om ett beslut med motsvarande innebörd av (se prop. 1995/96:60 s. 131). Det finns därför inte skäl att införa bestämmelser för sådana situationer i den nu föreslagna lagen. (Artikel 6) Paragrafen behandlar frågan om vad som gäller när ett värdepappersin- stitut efter beslut av inte längre tillhör investerarskyddet eller förlorat sitt tillstånd att bedriva värdepappersrörelse. Paragrafen, som har sin motsvarighet i 23 § lagen om insättningsgaranti, stadgar att ett beslut som innebär att skyddet inte längre skall gälla för tillgångar i ett institut, inte inverkar på skyddet av de tillgångar som om-fattades av skyddet när beslutet meddelades. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 10.2 Avgifter och säkerställande av utbetalningar I första stycket anges att värdepappersinstituten skall bekosta investe- rarskyddet genom att betala avgifter till . Det som sägs i andra stycket första meningen innebär att investerarskyddet varken skall underfinansieras eller överfinansieras. skall bestämma avgifter som motsvarar de uppskattade kostnaderna för att säkerställa eventuella utbetalningar och nämndens administration. I ett inledningsskede kan det bli fråga om att betala högre avgifter för att bygga upp en viss kapacitet. Andra meningen behandlar avgiftssättningen i förhållande till instituten. En faktor som skall ha betydelse vid avgiftssättningen är storleken av de tillgångar hos institutet som omfattas av skyddet i relation till samtliga skyddade tillgångar. Bestämmelsen hindrar inte att tar hänsyn också till andra faktorer vid avgiftssättningen. Vid fastställande av avgifterna kan det t.ex. finnas skäl att premiera institut där sannolikheten för att ersättningsfall uppstår är lägre. För att ett ersättningfall skall uppstå krävs dels att ett institut skall ha gått i konkurs, dels att investeraren inte kan få ut sin egendom. Att i förväg i avgiftssättningen beakta sannolikheten för att dessa händelser skall inträffa är svårt. Det kan dock inte uteslutas att kan finna kriterier som kan läggas till grund för en mera sofistikerad avgiftssättning. Tredje stycket innehåller, på Lagrådets inrådan, ett bemyndigande till regeringen eller, efter vidaredelegation, att meddela föreskrifter för hur avgiftsberäkningen skall gå till. Genom att avgiftssättningen delegeras kan denna anpassas på ett flexibelt sätt till den metod nämnden väljer för att säkerställa utbetalningar. Avgiftssättningen torde därigenom kunna bli effektivare och totalt sett leda till lägre avgifter för instituten. Paragrafen har justerats i enlighet med Lagrådets förslag. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11. Paragrafen behandlar den situationen att ett institut påbörjar eller avslutar sin verksamhet under ett löpande kalenderår eller kompletteringsansluter en filial . Med stöd av bestämmelsen kan nämnden ta hänsyn till detta när avgifterna fastställs för institutet. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11. I bestämmelsen behandlas hur skall förvalta de medel nämnden förfogar över. I första stycket anges att medel som nämnden förfogar över skall placeras på räntebärande konto hos Riks- gäldskontoret, dvs. Hur stor denna fondering skall vara är beroende av hur nämnden väljer att säkerställa eventuella utbetalningar. På Lagrådets inrådan sägs i andra meningen uttryckligen att medel på konto även kan användas för kostnader för tillhandahållande av skyddet. Av andra stycket framgår att nämnden har en möjlighet att låna medel i . Denna möjlighet är viktig framför allt om ett ersätt- ningsfall skulle inträffa och andra medel inte kan tas i anspråk för utbetalning av eventuella ersättningsanspråk. Om nämnden utnyttjar lånemöjligheten skall instituten stå för kostnaderna för lånet. Detta kan ske genom en tillfällig avgiftshöjning eller på annat sätt. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11. Paragrafen motsvarar 16 § lagen om insättningsgaranti och behandlar den uppgiftsskyldighet som värdepappersinstituten har gentemot . För att kunna fastställa institutens avgifter är det nöd- vändigt att nämnden får del av uppgifter om institutens verksamhet. kan också behöva uppgifter i samband med ett ersättningsfall. Enligt första stycket får beslut överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. till länsrätt i första instans. Detta gäller emellertid inte s.k. normbeslut, dvs. föreskrifter som en myndighet har meddelat med stöd av bemyndiganden i lag. Överklagande av normbeslut som meddelats av skall ske till regeringen. Detta följer av 35 § verksförordningen (1995:1322). Andra stycket innebär att prövningstillstånd krävs för att kammarrätten skall pröva ett beslut. Lagen träder i kraft . När det gäller 14 och 18 §§ träder emellertid dessa bestämmelser i kraft , dvs. som de ändringar regeringen föreslagit i lagrådsremissen den 3 septem- ber 1998 med förslag till åtgärder mot s.k. penningtvätt (se avsnitt 9.2). 14.2 Förslaget till lag om ändring i bankrörelselagen (1987:617) 1 kap. 4 § I enlighet med vad som bör gälla för investerarskyddet upphävs den be- gränsning som finns i tredje stycket och som innebär ett etableringsförbud för filialer till värdepappersföretag hemmahörande utanför EES som omfattas av ett hemlandsskydd som är bättre än det svenska skyddet (se vidare avsnitt 7.5.3). 1 kap. 7 och 7 b §§ Paragraferna behandlar bankaktiebolags underrättelseskyldighet gentemot vid verksamhet genom filial i annat land inom EES och skyldighet att vidarebefordra uppgifter till den behöriga myndigheten i värdlandet. Genom ändringarna införs en skyldighet för att upplysa om det investerarskydd som gäller för bankens kunder, såväl vid nyetablering som vid ändrade förhållanden beträffande investerarskyddet. 7 kap. 18 § Som en följd av att etableringsförbudet för filialer som omfattas av ett hemlandsskydd som är bättre än det svenska skyddet tas bort, upphävs också återkallelsegrunden i förevarande paragraf. (Se kommentaren till 1 kap. 4 § och avsnitt 7.5.3). 14.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse 2 kap. 6 § Ändringen innebär att bankinstitut måste tillhöra ett investerarskydd som minst motsvarar de krav som gäller inom EES för att kunna få tillstånd att bedriva värdepappersrörelse. För medför ett tillstånd att bedriva värdepappersrörelse automatiskt att de omfattas av det svenska investerarskyddet och att de blir skyldiga att medverka vid finansieringen av det. För utländska bankföretag innebär ändringen att de kan få tillstånd till filialetablering i om de i hemlandet har ett motsvarande skydd som även täcker den verksamhet som bedrivs genom filialen. Utländska bankinstitut som saknar ett tillräckligt hemlandsskydd kan ansöka om att få tillhöra det svenska skyddet, och på så sätt få möjlighet till filialetablering i . 2 kap. 7 § Genom ändringen tillkommer ytterligare ett villkor för att filialer till in- stitut från ett land utanför EES skall kunna få tillstånd att bedriva värde- pappersrörelse i , nämligen att filialen tillhör ett investerarskydd som uppfyller de krav som gäller inom EES. Så kan vara fallet antingen om hemlandsskyddet anses vara tillräckligt eller om institutet ansöker om att filialen skall tillhöra det svenska investerarskyddet. Paragrafen har också ändrats redaktionellt. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.5.3. 6 kap. 8 d § Paragrafen behandlar ingripanden mot utländska företag. Eftersom förbu- det mot etablering av en filial till ett utländskt värdepappersinstitut som tillhör ett skydd som är bättre än de svenska skyddet tas bort, upphävs andra stycket, som innehåller en motsvarande grund för återkallelse av filialtillståndet. (se kommentaren till 1 kap. 4 § bankrörelselagen och av- snitt 7.5.3). Ändringen i tredje stycket (tidigare fjärde stycket) innebär att tillståndet för filialer till värdepappersinstitut från länder utanför EES skall återkallas om de inte fullgör sina skyldigheter mot investerarskyddet. Detta överensstämmer med vad som gäller för insättningsgarantin. Vidare har paragrafen ändrats redaktionellt. 6 kap. 9 § I andra stycket har införts en ny grund för återkallelse av värdepappersrörelsetillstånd, nämligen den att ett institut inte fullgör sina skyldigheter gentemot investerarskyddet. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 10.2. 14.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti. Paragrafen behandlar statens och utländska skyddssystems regressrätt mot har betalats ut från insättningsgarantin. Bestämmelsen överensstämmer i sak med 21 § lagen om investerarskydd och har, liksom den paragrafen, ändrats i sak i förhållande till förslaget i lagrådsremissen, som en följd av Lagrådets yttrande. (se kommentaren till 21 § lagen om investerarskydd och avsnitt 9.3). Direktiv (97/9/EG) om system för ersättning till investerare Finns endast i tryckta upplaga sammanfattning av betänkandet Tillkomsten av ett investerarskydd Genom EG:s direktiv om system för ersättning till investerare (97/9/EG) åligger det att införa ett investerarskydd. Banker med värdepap- persrörelse samt värdepappersbolag och vissa utländska företag som driver värdepappersrörelse från filial här i landet skall vara anslutna till investerarskyddet. Investerarskyddet skall tillskapas enligt följande. Finansieringen kan bygga på olika lösningar, exempelvis fonderingar av egna medel, försäkringar eller garantier. Den finansiella kapaciteten bör vara tillräcklig för att kunna klara även större förluster. I betänkandet har behovet av kapacitet uppskattats till i normalfallet. Denna uppskattning inrymmer dock stor osäkerhet, bland annat av det skälet att det inte finns något historiskt material att utgå från för att värdera riskerna. har att efter en prövning av ett föreslaget koncept tilldela ett för ändamålet särskilt bildat företag, investerarskyddsföre- taget, tillstånd att etablera och driva investerarskyddet. Valet av företagsform och ägarkrets eller motsvarande, upprättande av intern organisation för företaget samt att bestämma finansieringens omfattning och utformning skall i första hand ligga på dem som åtar sig att starta verksamheten. I alla avseenden skall dock en utförlig plan redovisas för , som har att göra en bedömning av om helheten bildar en tillfredsställande administrationsform. Ambitionen bör vara att investerarskyddet skall drivas i nära samverkan med de institut som kommer att vara anslutna till skyddet. Detta innebär att instituten inte enbart bör stå i en traditionell kundrelation till investerarskyddsföretaget utan att de mera påtagligt, direkt eller indirekt, har ett visst inflytande över utformningen, driften och utvecklingen av verksamheten. I en lag om investerarskydd skall det regleras vilka rättigheter investerarna har och hur deras rättigheter skall bevakas. Det skall således framgå att investerarna har en direkt rätt till ersättning från investerarskyddsföretaget. Rätten till ersättning inträder om ett institut som är anslutet till investerarskyddet försätts i konkurs och det vid avvecklingen av institutet inte går att betala likvida medel eller lämna ut finansiella instrument till en investerare, dvs. en kund i institutets värde- pappersrörelse. Skyddet gäller för egendom som innehafts av , främst i samband med ett förvaltningsuppdrag eller som ett led i förmedlingen av en transaktion. Skyddet skall täcka den förlorade egendomens marknadsvärde för konkursens inträde. Ersättning betalas utan självrisk men med ett högsta belopp per investerare och institut om . Skyddet gäller inte för tillgångar som ingå i en fond enligt lagen om värdepappersfonder. Däremot skyddas rätten till fondandelen i sig, exempelvis om andelen varit förvaltarregistrerad. Skyddet gäller inte heller för finansiella instrument som ingår i individuellt pensionssparande. Sådana instrument bör i stället skyddas i ett kommande garantisystem för försäkringsfordringar och annat långsiktigt bundet sparande. Investerarens rätt till ersättning från investerarskyddsföretaget är beroende av att det finns en gällande fordran mot institutet. I den mån investeraren fått ersättning utbetald från investerarskyddet övertar investerarskyddsföretaget rätten gentemot institutet. Investeraren och investerarskyddsföretaget blir därvid jämställda i prioritetsordningen mot institutet. Investeraren har att i första hand begära att få ut egendomen med separationsrätt från konkursboet. Om konkursförvaltaren gör bedömningen att detta krav inte går att tillgodose får investeraren begära ersättning från investerarskyddsföretaget. Företaget har då att i mån av behov utreda om investeraren har den påstådda rätten mot institutet, värdera kravets storlek samt betala ut ersättningen. Om investeraren inte är nöjd med företagets ställningstagande kan denne begära att prövar kravet. beslut kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol, med början i länsrätt. För prövning i kammarrätt fordras prövningstillstånd. Under den pågående verksamheten i investerarskyddsföretaget skall utöva fortlöpande tillsyn över verksamheten. Denna bör inte vara lika detaljerad och omfattande som tillsynen över instituten själva. Tillsynen bör i huvudsak vara inriktad på en bevakning av att företaget följer de riktlinjer för finansieringen som fastlagts vid tillståndsgivningen. Vid behov bör investerarskyddsföretaget eller ta upp frågan om revidering av riktlinjerna för finansieringen. Om driften av investerarskyddet på ett allvarligt sätt missköts så att finansieringen riskeras bör detta också tas upp av in- spektionen. Formellt sett kan tillståndet att driva investerarskyddet dras in och i stället lämnas till en annan aktör. bör det ligga i både investerarskyddsföretagets och intresse att verksam- heten kan drivas med långsiktighet och framförhållning. Förhållanden mellan investerarskyddsföretaget och instituten förutsätts i princip regleras avtalsmässigt. Investerarskyddsföretaget skall dock inta en konkurrensneutral hållning till förhållandena på marknaden, såväl när det gäller befintliga institut som när det gäller möjligheten för nya utländska eller inhemska institut att etablera sig i . I detta syfte skall företaget ha fastlagda riktlinjer för fastställandet av avgifter för anslutningen. Rätten till företagets medel I princip förutsätts företaget ha full rätt till de medel som kan komma att ansamlas i företagets verksamhet. Detta kan få olika följder beroende bland annat på vilken företagsform som valts. Verksamheten skall drivas utan enskilt vinstintresse, vilket innebär att det ekonomiska resultatet inte kan användas för utdelning åt eventuella aktieägare eller andelsägare. I stället skall resultatet användas för konsolidering av företagets eget kapital. Om verksamheten skall upphöra och det därvid finns ett överskott skall i princip ägarna kunna tillgodogöra sig detta. skall dock kunna frysa tillgångarna i avvaktan på att ett nytt investerarskyddsföretag kommit till stånd med en tillfredsställan- de finansiering. Om sådan finansiering finns saknas skäl att hindra en utdelning till ägarna av överskottet i det avvecklade företaget. Det kan dock antas att i vart fall delar av detta överskott skulle komma att på frivillig väg föras till det nya företaget, eftersom detta skulle kunna hålla nere avgifterna redan från inledningsskedet i det nya företaget. lagförslag Lag (1998:000) om investerarskydd 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om obligatoriskt skydd för investerares tillgångar i värdepappersrörelse som drivs av värdepap- persbolag och svenska banker samt, när det krävs enligt 5 kap. 5 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse, för investerares tillgångar i värdepappersrörelse som drivs här i landet av filial till företag med säte i ett land utanför EES. Lagen innehåller också bestämmelser om frivilligt skydd för investera- res tillgångar i värdepappersrörelse som drivs här i landet av filialer till utländska företag (kompletteringsskydd). 2 § För den svenska värdepappersmarknaden skall det finnas ett gemen- samt investerarskydd enligt denna lag. 3 § I denna lag betyder 1. institut: värdepappersbolag och svenska banker som enligt lagen om värdepappersrörelse fått tillstånd att driva värdepappersrörelse samt utländska företag som driver värdepappersrörelse från filial här i landet, 2. investerare: den som anlitat ett av en tjänst i värdepappersrörelsen, 3. finansiella instrument: fondpapper och andra rättigheter och förpliktelser som avses i 1 kap. 1 § lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, 4. investerarskyddsföretag: det företag som fått tillstånd att till- handahålla investerarskydd enligt denna lag, 5. EES: Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Investerarens rätt till ersättning 4 § En investerare har rätt till ersättning från investerarskyddet om ett institut som är anslutet till skyddet försätts i konkurs och investeraren till följd av detta inte kan få tillbaka sådana likvida medel eller finansiella instrument från institutet som tillhör denne. Rätten till ersättning gäller bara egendom som innehafts av institutet som ett led i utförandet av en sådan tjänst som avses i 1 kap. 3 § eller 3 kap. 4 § första stycket 2 och 3 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse. 5 § Om en filial till ett utländskt företag är ansluten till det svenska investerarskyddet, gäller vad som i 4 § sägs om konkurs om en myndighet i institutets hemland meddelat ett beslut som är direkt föranlett av institutets finansiella ställning och som medför att tillgångar som institutet innehar är indisponibla. 6 § Ersättning för likvida medel skall även omfatta ränta till och med dagen för konkursbeslutet. Ersättning för finansiella instrument skall utgå med belopp som motsvarar instrumentens marknadsvärde för konkurs- beslutet. Om instrumentet är föremål för marknadsmässig omsättning med regelbundna noteringar om avslut skall marknadsvärdet anses uppgå till det för konkursbeslutet senast noterade värdet. Ersättning för krav som är angivet i annat lands valuta skall omräknas till svenska kronor enligt den kurs som gällde för konkursbeslutet. 7 § Investeraren har rätt till ersättning för sina krav enligt denna lag med sammanlagt högst för varje institut. 8 § Om investeraren anlitat institutet helt eller delvis för annans räkning, skall rätten till ersättning tillkomma den för vars räkning detta har skett. Rätten till ersättning skall i sådant fall prövas som om denna person själv anlitat institutet. Om det inte går att konstatera för vems räkning institutet anlitades, får prövningen i stället ske som om investeraren anlitat räkning. 9 § Om ett institut utesluts från investerarskyddet eller av annan anledning är anslutet till skyddet, gäller detta ändå gentemot investerarna till dess att förhållandet mellan institutet och investerarna har avslutats. 10 § För banker och för värdepappersbolag med tillstånd enligt 3 kap 4 § första stycket 4 lagen (1991:981) om värdepappersrörelse att ta emot kunders medel på konto omfattar investerarskyddet bara finansiella in- strument. För sådana institut gäller i övrigt lagen (1995:1571) om in- sättningsgaranti. Investerarskyddet omfattar inte tillgångar som ingår i en fond enligt lagen (1990:1114) om värdepappersfonder eller tillgångar som omfattas av lagen (1993:931) om individuellt pensionssparande. 11 § Från investerarskyddet skall följande investerare vara undantagna, nämligen 1. värdepappersbolag och utländska värdepappersföretag, 2. svenska banker och utländska bankföretag, 3. kreditmarknadsföretag, 4. försäkringsföretag, 5. pensionsstiftelser och andra fonder för pensionssparande, 6. statliga och kommunala myndigheter, 7. överstatliga organ, 8. företag som ingår i samma koncern som institutet, samt 9. företag som för det senast avslutade räkenskapsåret hade a) en balansomslutning som översteg och b) en nettoomsättning som översteg . Svenska instituts filialer utomlands 12 § Ett svenskt instituts anslutning till investerarskyddet omfattar även institutets verksamhet vid en filial i ett annat land inom EES. En investerare som anlitar ett svenskt instituts filial i ett annat land inom EES får inte ett förmånligare skydd än vad som skulle ha gällt enligt ett motsvarande skyddssystem i det andra landet. Utländska företags filialer i 13 § Ett företag från ett annat land inom EES som bedriver värdepappersrörelse i från en filial har rätt att ansluta sin verksamhet i filialen till det svenska investerarskyddet för komplette- ringsskydd. Detsamma gäller filialer till företag från andra länder, om filialen inte behöver vara ansluten till det svenska investerarskyddet för att få bedriva värdepappersrörelse här i landet. Investerarskyddsföretaget svarar inte för ersättning till investeraren till den del ersättning kan utgå från investerarskyddet i institutets hemland. 14 § Investerarskyddsföretaget är ansvarigt mot investerarna för deras rätt till ersättning från investerarskyddet. I den mån utbetalning skett enligt denna lag övertar investerarskyddsföretaget investerarens fordran mot institutet. 15 § Om ett institut försätts i konkurs skall investerarskyddsföretaget in- formera investerarna om vad de har att iaktta för att ta tillvara sin rätt till ersättning. 16 § En investerare som vill ha ersättning enligt denna lag skall fram- ställa sitt krav till investerarskyddsföretaget senast för konkursbeslutet. Investerare som inte framställt krav inom förlorar sin rätt till ersättning. För en investerare som varit förhindrad att framställa sitt krav inom den tid som sägs i första stycket, börjar tidsfristen i stället löpa när hindret upphör.