prop · GM0332 · 1999-01-01 00:00:00 — De två första av de nyssnämnda fallen motsvaras i svensk rätt av be- stämmelserna i 2 kap. 1 § . Det sistnämnda fallet motsvaras av bestämmelserna i 2 kap. 2 § första stycket 1. Någon lagändring är så- ledes inte påkallad. När det gäller brott som helt eller delvis begåtts inom territoriet kan även bestämmelsen i 2 kap. 4 § nämnas. En- ligt denna anses brott begånget där den brottsliga handlingen företogs, och också där brottet fullbordades. Ett brott kan alltså begås delvis i och delvis i ett annat land, t.ex. om gärningen företas i det andra landet men fullbordas här riket. I punkt 2 i artikel 4 ges möjlighet för en medlemsstat att under vissa närmare angivna former förklara att staten inte avser att tillämpa be- stämmelsen om jurisdiktion över egna medborgare, som begår brott utomlands. Eftersom tillförsäkrat sig om jurisdiktion i samtliga de fall som räknas upp i punkt 1 i artikel 4 behöver inte utnyttja den möjlighet att avge förklaring som öppnas i punkt 2. 4.4.3 Straffansvar för företagsledare bedömning: Bedrägerikonventionens bestämmelser om straffrättsligt ansvar för företagsledare påkallar inte någon lagstift- ningsåtgärd. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte närmare berört denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 3 föreskrivs att varje medlemsstat skall vidta nödvändiga åtgärder för att företagsledare eller andra personer med befogenhet att fatta beslut eller utöva kontroll inom företaget skall kunna hållas straffrättsligt ansvariga enligt de principer som anges i den nationella rätten, i fråga om bedrägerier som riktar sig mot Europeiska gemenskapernas finansiella intressen och som avses i artikel 1, om gärningen har begåtts för företagets räkning av en person som är underställd dem. Straffrättsligt ansvar för företagsledare eller personer i motsvarande ställning utformat på sådant sätt som förutsätts i artikel 3 torde under vissa förutsättningar täckas av de svenska reglerna om medverkansansvar eller av de allmänna principerna för utkrävande av företagaransvar. Någon uttrycklig reglering av det slag som upptas i artikel 3 finns dock inte i svensk rätt. Något krav härom uppställs inte heller i konventionen. Brott inom företagsverksamhet är ofta svåra att utreda. En mer fram- komlig väg kan vara att ålägga den juridiska personen en sanktion när bedrägerier eller andra brott har begåtts inom företagets verksamhets- område. Bestämmelserna om företagsbot i 36 kap. uppfyller detta syfte. Med hänsyn till detta och till den frihet i berört avseende som konventionen ger medlemsstaterna, behöver någon ändring av lagstift- ningen med anledning av vad som upptas i artikeln inte ske. 4.4.4 Utlämning för brott Regeringens bedömning: De svenska reglerna om utlämning för brott uppfyller de krav som ställs upp i bedrägerikonventionen. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte närmare berört frågan. har dock ifrågasatt om svensk rätt till fullo uppfyller konventionsåtagandet. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 5 punkt 1 i bedrägeri- konventionen föreskriver att medlemsstater som inte utlämnar sina egna medborgare skall vidta nödvändiga åtgärder för att kunna utöva juris- diktion i fråga om gärningar som det enligt artikel 1 och artikel 2 punkt 1 ankommer på medlemsstaterna att kriminalisera och som har begåtts av dess egna medborgare utanför medlemsstatens eget territorium. Vid till- lämpningen av förevarande bestämmelse i konventionen skall enligt punkt 4 begreppet medborgare tolkas mot bakgrund av de förklaringar som medlemsstaterna har avgivit enligt artikel 6.1 b och c i den euro- peiska utlämningskonventionen . Med undantag för utlämning till de nordiska länderna medger inte utlämning av egna medborgare. ställningstagande till denna fråga kommer att prövas på nytt i samband med ratifikationen av den antagna konventionen om utlämning mellan den europeiska uni- onens medlemsstater. I den konventionen anges nämligen som huvud- regel att utlämning inte skall vägras på den grunden att fråga är om egna medborgare. Oavsett vad som därvid kommer att gälla kan dock kon- stateras att , genom de jurisdiktionsregler som ovan berörts (av- snitt 4.4.2), uppfyller bedrägerikonventionens krav på det sättet att svensk domsrätt gäller när brott som åsyftas i konventionen har begåtts av en svensk medborgare. Någon förändring i svensk lagstiftning för att uppfylla bestämmelsen i artikel 5 punkt 1 är därför inte erforderlig. påpekar i sitt remissvar att i samband med ratifikation av den europeiska utlämningskonventionen avgett en förkla- ring av innebörd att med svenska medborgare jämställs bl.a. utlänningar med hemvist i något annat nordiskt land. Tingsrätten anför med hänvis- ning till detta att det finns en risk att inte uppfyller konventionsåtagandet. Regeringen vill emellertid framhålla att den nämnda förklaringen inte har avsatt några spår i lagstiftningen, och förklaringen tillämpas heller inte i praktiken. torde således leva upp till konventionsåtagandet även härvidlag. I de fall där utlämning vägras enbart på grund av att den person som begärs utlämnad är medborgare i den anmodade staten, åtar sig den an- modande staten i punkt 2 i artikel 5 att översända relevant material till den anmodade medlemsstaten. Den anmodade staten skall överlämna ärendet till sina behöriga myndigheter för åtal, om det finns anledning till detta. Den anmodande medlemsstaten skall hållas underrättad om väckta åtal och utgången i målen. Den anmodade staten har att handlägga åtalet i enlighet med föreskrifterna i den nationella rätten. I fråga om svenska medborgare föreligger enligt 2 kap. 2 § brotts- balken domsrätt för brott som förövats utomlands, under förutsättning att gärningen är straffbelagd också på gärningsorten. Enligt 2 kap. 5 § gäller emellertid dessutom att åtal för brott som förövats utom riket i vissa fall kräver särskilt medgivande. Bedrägerikonventionen synes inte innebära någon förpliktelse att under alla förhållanden medge åtal i sådana situationer som omfattas av artikel 5 utan endast att åtals- frågan skall behandlas på samma sätt som gäller i andra fall. Flera andra länder tillämpar den s.k. opportunitetsprincipen vilket innebär att åklag- aren har en diskretionär prövningsrätt i fråga om brott under allmänt åtal. Denna prövningsrätt torde inte påverkas av konventionen. De fall då svensk lag kräver särskilt medgivande till åtal för brott begångna utom- lands kan ses som undantag från den allmänna åtalsplikt som annars före- ligger. Den prövning som därvid görs skiljer sig inte principiellt från en sådan diskretionär prövningsrätt som är regel i vissa andra länder (jfr prop. 1971:92 s. 55 ff.). Svensk lagstiftning får därför anses förenlig med konventionen på denna punkt. I punkt 3 i artikel 5 föreskrivs att en medlemsstat inte får vägra utläm- ning enbart på den grunden att gärningen utgör skattebrott eller brott mot tullbestämmelser. Med skatt avses detsamma som utlämnings- konvention. utlämningskonvention innehöll en bestämmelse (artikel 5) som innebar att utlämning för fiskaliska brott förutsatte särskild överens- kommelse mellan de berörda staterna. Genom ett andra tilläggsprotokoll till konventionen (SÖ 1979:13) ersattes den bestämmelsen med en regel av innebörd att utlämning mellan de avtalsslutande staterna skall ske för brott mot lagstiftningen angående skatter och andra pålagor samt tullar och valutatransaktioner, under förutsättning att brottet enligt den an- modade statens lag motsvarar brott av samma natur (artikel 2 punkt 1 i tilläggsprotokollet). För att utlämning från skall kunna ske upp- ställs bl.a. krav på dubbel straffbarhet. Detta innebär emellertid inte att gärningen skall direkt falla under någon brottsbeskrivning i svensk lag, utan det är tillräckligt att själva gärningstypen är kriminaliserad i vårt land (prop. 1957:156 s. 44). I artikel 2 punkt 2 i tilläggsprotokollet före- skrivs att utlämning inte får vägras på den grunden att den anmodade sta- tens lag inte föreskriver samma slags skatter eller pålagor eller inte innehåller samma slags reglering beträffande skatt eller annan pålaga, tull eller valuta som den anmodande statens lag. Att brottet enligt punkt 1 i artikel 2 skall vara av samma natur torde inte hindra att det av den an- modade staten hänförs under en allmän straffbestämmelse, t.ex. bedräg- eri, om den fiskaliska reglering som i det aktuella fallet har åsidosatts saknar motsvarighet i den staten (prop. 1978/79:80 s. 12). har ratificerat det andra tilläggsprotokollet till utläm- ningskonvention och svensk lagstiftning är anpassad härtill. Svensk lag- stiftning är således förenlig med bedrägerikonventionen på denna punkt. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad. 4.4.5 Inbördes rättshjälp m.m. Regeringens bedömning: Den svenska regleringen av frågor rörande inbördes rättshjälp uppfyller de krav som bedrägerikonventionen stäl- ler upp. Någon lagstiftningsåtgärd är därför inte påkallad. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte berört frågan. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 6 punkt 1 föreskrivs att medlemsstaterna skall samarbeta effektivt vid förundersökning, lagföring och straffverkställighet när fråga är om bedrägerier såsom detta brott har definierats i artikel 1 som berör två eller flera medlemsstater. Som exempel på olika samarbetsformer nämns inbördes rättshjälp, utlämning, överförande av lagföring och verkställighet av domar som har meddelats i en annan medlemsstat. Frågor om utlämning för brott har behandlats i det föregående (se av- snitt 4.4.4). har ratificerat och i svensk rätt införlivat i stort sett samtliga internationella konventioner som avser rättshjälp och som kan vara rele- vanta för rättsligt samarbete mellan staterna inom Europeiska unionen. Därtill kommer att lämnar andra stater rättshjälp i brottmål i den utsträckning vår lagstiftning medger det, även om något särskilt avtal härom inte har ingåtts. Svensk lagstiftning torde väl uppfylla de krav som bedrägerikonven- tionen uppställer i fråga om olika samarbetsformer för att effektivisera förundersökning, lagföring och straffverkställighet. I punkt 2 i artikel 6 föreskrivs att medlemsstaterna när flera med- lemsstater har jurisdiktion och har möjlighet att väcka åtal för samma gärning skall samarbeta för att, om möjligt, koncentrera lagföringen till en medlemsstat. Ett sådant internationellt samarbete finns . Inte heller i detta avseende är några nya svenska bestämmelser påkallade. 4.4.6 Utländsk brottmålsdoms rättsverkningar i Regeringens förslag: Den som i en annan stat, som är medlem i Euro- peiska unionen, har dömts för ett brott som omfattas av bedrä- gerikonventionen skall, som huvudregel, inte kunna lagföras i för samma gärning. godkänner att avger en förklaring om att här kunna lagföra den som har dömts för samma gärning i en annan stat som är medlem i Europeiska unionen, om gärningen a) helt eller delvis har begåtts inom svenskt territorium, eller b) riktats mot säkerhet eller andra för lika viktiga intressen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om utländsk brott- målsdoms rättsverkningar i finns i 2 kap. 5 a § . Den europeiska konventionen om brottmålsdoms in- ternationella rättsverkningar (SÖ 1973:55, brottmålsdomskonventionen) innehåller regler om när en konventionsstat skall vara förhindrad att lag- föra en person för en gärning, för vilken han har dömts av en an- nan konventionsstat (ne bis in idem). Sådana regler finns också i den europeiska konventionen om överförande av lagföring i brottmål (SÖ 1976:21, lagföringskonventionen). Dessa konventioner har tillträtts av men inte av samtliga övriga medlemsstater. I första stycket i 2 kap. 5 a § föreskrivs att om ansvar för gärning har prövats genom lagakraftägande dom, som är meddelad i en främmande stat där gärningen har förövats eller i en främmande stat som har tillträtt brottmålsdomskonventionen eller lagföringskonventionen, får den tilltalade under vissa närmare angivna förutsättningar inte lag- föras för samma gärning i . Sålunda får lagföring inte ske i Sve- rige om den tilltalade har frikänts från ansvar, har förklarats skyldig till brottet utan att påföljd har ådömts, ådömd påföljd har verkställts i sin helhet eller verkställigheten pågår eller ådömd påföljd har bortfallit enligt lagen i den främmande staten. I förevarande paragrafs andra stycke har gjorts undantag för brott som har begåtts i eller om det finns skäl att anta att brottet har begåtts här. Undantag har också gjorts för brott som har begåtts utomlands och förövats mot offentligt svenskt intresse, dvs. mot , svensk kom- mun eller annan myndighet eller svensk allmän inrättning eller brottet är kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssabotage, försök till sådana brott, folkrättsbrott, olovlig befattning med kemiska vapen eller osann eller ovarsam utsaga inför en internationell domstol eller det lindrigaste straff som i svensk lag är föreskrivet för brottet är fängelse eller däröver. Dock gäller bestämmelserna i paragrafens första stycke, om lag- föringen i den främmande staten har skett på begäran av svensk myndig- het. I tredje stycket i 2 kap. 5 a § föreskrivs att åtal får väckas för gärningen i endast efter förordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigar därtill. Riksåklagaren har genom förordningen (1993:1467) bemyndigats att meddela åtalsförordnande i fråga om gär- ningar som har begåtts av svenska medborgare eller utlänningar med hemvist i . I artikel 7 i bedrägerikonventionen finns bestämmelser om rätts- verkningarna av en brottmålsdom som har meddelats i en annan med- lemsstat. Bestämmelserna svarar i allt väsentligt mot artiklarna 54 58 i konventionen om tillämpning av av mellan regeringarna i Beneluxstaterna, och om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna, (prop. 1997/98:42, , bil. Enligt artikel 7 punkt 1 i bedrägerikonventionen gäller som huvudregel att en medlemsstat inte får lagföra en person för samma gärning om vederbörande redan dömts i en annan medlemsstat om påföljden har verkställts, håller på att verkställas eller kan verkställas enligt det dömande landets lag. Hinder för ny lagföring föreligger således inte om den tilltalade i en annan medlemsstat har frikänts för samma gärning. För att skall uppfylla bedrägerikonventionens krav i berört hänseende krävs en lagändring i 2 kap. 5 a § , se vidare av- snitt 5.6.8. Enligt punkt 2 i artikel 7 får varje medlemsstat i samband med att den till generalsekreteraren för Europeiska unionens råd anmäler att bestäm- melserna i bedrägerikonventionen har införlivats med den nationella rätt- en förklara att staten under vissa förutsättningar inte skall vara bunden av punkt 1. Ett sådant undantag som avses i punkt 2 a är om den gärning som har legat till grund för den dom som har meddelats i en annan stat helt eller delvis har begåtts inom svenskt territorium. För att erhålla överensstäm- melse med vad som gäller enligt 2 kap. 5 a § , bör förklara sig inte vara bundet av artikel 7 punkt 1 i förevarande fall. I punkt 2 föreskrivs emellertid ett absolut hinder för lagföring i om gärningen delvis har begåtts här och delvis inom den medlemsstats territorium där domen har meddelats. gäller att utländsk brottmålsdom inte utgör hinder för ny lagföring i om brottet helt eller delvis begåtts här (2 kap. 5 a § andra stycket, hänvisningen till 1 §). För att skall uppfylla bedrägerikonventionens krav i detta av- seende krävs en inskränkning av svensk jurisdiktion, se vidare avsnitt 5.6.8. Ett annat undantag som avses i punkt 2 b är om den gärning som har legat till grund för den dom som har meddelats i en annan stat har riktats mot den medlemsstatens säkerhet eller andra för den staten lika viktiga intressen. Därmed torde avses t.ex. den situationen att en annan med- lemsstat har dömt över en gärning som berör för viktiga intressen. Om förklaring avges för sådana fall föreligger inte hinder mot att i döma en person för samma gärning, som han redan har lagförts för i en annan medlemsstat. Med undantaget i denna punkt torde avses i huvudsak samma intresse som föranlett undantaget i 2 kap. 5 a § för brott som riktas mot svenskt offentligt intresse. bör med hänsyn härtill utnyttja den möjlighet att avge förklaring för sådana fall som bedrägerikonventionen medger. I punkt 3 i artikel 7 föreskrivs att de undantag som har gjorts till före- mål för en förklaring enligt punkt 2 inte skall vara tillämpliga, om den berörda medlemsstaten på grund av samma gärning har begärt att en annan medlemsstat skall lagföra personen i fråga eller har beviljat ut- lämning av denne. Som nämnts i det föregående är det enligt 2 kap. 5 a § andra stycket en förutsättning för att i lagföra en person som re- dan har lagförts utomlands för den aktuella gärningen att denna lagföring inte har skett på begäran av svensk myndighet. I detta avseende överens- stämmer således den svenska regleringen med bestämmelsen i bedrägeri- konventionen. Enligt konventionen skall emellertid en utländsk brott- målsdom alltid ha hinderverkan också om personen utlämnats för gär- ningen från en konventionsstat där ny lagföring för samma gärning skulle kunna vara aktuell. Någon motsvarande regel finns inte i svensk rätt. En anpassning av bestämmelserna i krävs således, se vidare av- snitt 5.6.8. Enligt punkt 4 påverkas inte tillämpliga bilaterala eller multilaterala överenskommelser som har ingåtts mellan medlemsstater och därtill hör- ande förklaringar av vad som föreskrivs i artikel 7. 5 Korruption 5.1 Inledning I en rad internationella organisationer pågår arbete för att motverka korr- uption i form av muta och bestickning. Det anses allmänt att korrup- tionens skadeverkningar är stora, både nationellt och på ett internationellt plan. Handel och annan ekonomisk verksamhet blir alltmer global. Kor- ruption snedvrider konkurrensen mellan företag, vilket har en hämmande effekt på handel och ekonomisk tillväxt. Allmänheten bör skyddas mot dess skadeverkningar i både offentlig och privat verksamhet. Ett sam- hälle med utbredd korruption är ett mindre effektivt och mer osäkert samhälle. Tyngdpunkten i det internationella arbetet mot korruption kan sägas ligga på utarbetande av åtaganden att straffbelägga olika korruptiva för- faranden. Detta har resulterat bl.a. i straffrättsliga konventioner och andra instrument. Fler sådana instrument är också att vänta. Så har exempelvis en konvention färdigställts inom . Dessutom disku- teras, bl.a. inom , sådant som den skattemässiga behand- lingen av mutor, betydelsen av att motverka korruption i offentlig upp- handling och behovet av handlingsregler för tjänstemän. deltar aktivt i det internationella arbetet på området. Den sven- ska strafflagstiftningen är redan relativt långtgående, både vad gäller de gärningar som är kriminaliserade och den internationella räckvidden. Inte minst för att skapa likvärdiga konkurrensförutsättningar för svenskt nä- ringsliv ligger det i svenskt intresse att så många länder som möjligt åtar sig att bredda sina regelverk. I propositionen föreslås att skall ansluta sig till tre existerande instrument på området, varav två tagits fram inom EU och ett inom . Inledningsvis redovisas översiktligt innehållet i de svenska straff- rättsliga mut- och bestickningsreglerna. Därefter behandlas de tre instrumenten med beskrivning av bakgrund och huvudsakligt innehåll. Därefter görs en analys av hur de internationella åtagandena förhåller sig till gällande svensk rätt. I det sammanhanget lämnas också en redogörel- se för vissa nationella förhållanden som påkallar lagändringar. Vidare behandlas hur de nödvändiga lagändringarna kan genomföras. Slutligen behandlas skattefrågor. 5.2 Nuvarande reglering 5.2.1 Materiella regler Enligt 20 kap. 2 § första stycket döms arbetstagare som tar emot, låter sig utlova eller begär muta eller annan otillbörlig belöning för sin tjänsteutövning för mutbrott. I andra stycket utvidgas kretsen av mottagare till 1) ledamot av styrelse, verk, nämnd eller annan sådan samfällighet som hör till staten eller till kommun, landsting, kommunalförbund, för- samling, kyrklig samfällighet eller allmän försäkringskassa, 2) den som utövar uppdrag som är reglerat i författning, 3) den som är krigsman enligt lagen (1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. eller annan som fullgör lagstadgad tjänsteplikt, 4) den som utan att inneha anställning eller uppdrag som har sagts utövar myndighet och 5) den som i annat fall än som avses i 1 4 på grund av förtroende- ställning fått till uppgift att för någon annan sköta rättslig eller ekono- misk angelägenhet eller självständigt handha kvalificerad teknisk uppgift eller övervaka skötseln av sådan angelägenhet eller uppgift. Enligt 17 kap. 7 § döms den som till arbetstagare eller annan som avses i 20 kap. 2 § lämnar, utlovar eller erbjuder muta eller annan otillbörlig belöning för tjänsteutövningen för bestickning. Tillämpningsområdet enligt 20 kap. 2 § första stycket är inte begränsat till svenska arbetstagare. Det är således straffbelagt enligt svensk rätt även för en utländsk arbetstagare att låta sig mutas, liksom att besticka en sådan, oavsett om denne är i offentlig eller privat tjänst. Det- samma gäller den personkategori som anges i paragrafens andra stycke 5. Däremot är personkretsen i paragrafens andra stycket 1 4 begränsad till svenska förhållanden. Det är därför inte straffbelagt i för t.ex. en ledamot av ett utländskt parlament att låta sig mutas, liksom heller inte att besticka en sådan. 5.2.2 Särskilda åtalsregler Av 20 kap. 5 § första och tredje styckena följer att åtal för mutbrott inom den privata sektorn förutsätter antingen åtalsangivelse av arbets- eller uppdragsgivaren eller att åtal befinns vara påkallat från allmän synpunkt. Regeln syftar till att smärre, ursäktliga fall i den privata sektorn skall lämnas utan beivran. En motsvarande åtalsregel för bestickning finns i 17 kap. 17 § . Bestämmelserna om åtalsangivelse och särskild åtalsprövning gäller inte endast för svenska förhållanden. Vid mutbrott och bestickning med utländska inslag medför reglernas utformning att åtal för sådana brott av utländska privata arbets- eller uppdragstagare eller av utländska offent- liga arbetstagare förutsätter åtalsangivelse av mottagarens arbets- eller uppdragsgivare eller att åtal befinns påkallat från allmän synpunkt. Till detta kommer att det för åtal för brott som begåtts utomlands krävs förordnande från regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill (2 kap. 5 § andra stycket ). Riksåklagaren har givits bemyn- digande att meddela sådant förordnande. 5.2.3 Svensk domsrätt För att de svenska mut- och bestickningsbestämmelsernas räckvidd på det internationella planet skall kunna bedömas, måste också reglerna om svensk domsrätt över brott begångna utomlands beaktas. Förutsättningarna för att svensk domstol skall vara behörig att döma för ett brott som begåtts utomlands anges i 2 kap. . Enligt 2 kap. 2 § föreligger svensk domsrätt om gärningen begåtts av 1) svensk medborgare eller utlänning med hemvist i 2) av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, is- ländsk eller norsk medborgare och finns här, eller 3) av annan utlänning som finns här i riket och brottet enligt svensk lag kan leda till fängelse . För svensk domsrätt förutsätts i dessa fall emellertid att gärningen inte är fri från ansvar på gärningsorten, det s.k. kravet på dubbel straffbarhet. Det finns däremot inte något formellt krav på att lagstiftningen på gär- ningsorten verkligen upprätthålls med någon effektivitet. Detta kan dock få betydelse vid bedömningen av om en förmån är otillbörlig.