prop · GM0342 · 1999-01-01 00:00:00 — Dessutom innebär, påpekar föreningen, systemet med trafikförsäkringsavgifter att fordons- ägaren numera i princip alltid retroaktivt får betala trafikförsäkrings- premien för sitt fordon. Systemet med trafikförsäkringsavgifter har införts senare än regressregeln, som funnits sedan lagens tillkomst , och beaktades således inte i lagstiftningsarbetet. Med hänsyn till dessa omständigheter har , enligt skrivelsen, inte utnyttjat den möjlighet som ges i 24 § andra stycket att utöva regress mot den försäkringspliktige vid skador orsakade av oförsäkrade fordon. Föreningen överväger emellertid att börja utöva regress. Som ett särskilt skäl för detta anger föreningen att den lojale försäkringstagaren vid inträffad skada drabbas av bonusförlust, vilket den oförsäkrade undgår. Föreningen önskar få ett uttalande från lagstiftaren till stöd för att föreningen även under nuvarande förhållanden har rätt att utnyttja den möjligheten. skrivelse aktualiserar frågan om det är rimligt att den försumlige fordonsägaren förutom trafikförsäkrings- avgiften skall kunna åläggas att till försäkringsbolaget betala upp till en tiondels basbelopp vid inträffad skada. Bestämmelsen i 24 § andra stycket ger alltså trafikförsäkringsbolagen en sådan möjlig- het. Om betalningsskyldigheten inte bör kunna utnyttjas, bör bestäm- melsen upphävas. Reglerna är sådana att den fordonsägare som fullgör sin skyldighet vad gäller trafikförsäkring dels betalar försäkringspremier, dels drabbas av en bonusnedsättning om en skada inträffar för vilken fordonsägarens försäkringsbolag får betala ersättning. En fordonsägare som inte fullgör denna skyldighet får i stället betala en trafikförsäkrings- avgift som får överstiga den högsta premien för fordon av samma beskaffenhet och med samma användningssätt och geografiska anknytning som det oförsäkrade fordonet. Någon ytterligare kostnad drabbas den fordonsägaren inte av. Självrisksystemet för trafikför- säkringsavtal tillämpas alltså inte. tog i sitt betänkande Trafikskadeersättning (SOU 1974:87 s. 331) upp möjligheten för att göra återkrav gällande mot en ägare av ett oförsäkrat fordon även om självrisksystemet inte skulle införas. Enligt utredningen torde det utan vidare kunna överlämnas åt föreningen att bestämma hur man skulle förfara i ett sådant läge. Det kunde i vart fall inte enligt utredningen inge några betänkligheter att ett oförsäkrat fordons ägare vid sidan av straffpåföljd (till stor del borttagen ) i vissa fall skulle drabbas av en mindre ekonomisk sanktion i form av en självrisk, oavsett om denna eller en liknande påföljd i form av bonus- förlust i motsvarande situation drabbar den lojale försäkringstagaren. Införandet av systemet med trafikförsäkringsavgifter har inneburit att har rätt till gottgörelse av den försäkrings- pliktige i den mån föreskriven trafikförsäkring saknas. Avgifterna är högre än trafikförsäkringspremierna. Viss del av trafikförsäkrings- avgiften används för administration av avgiftssystemet och i övrigt är syftet med avgiften att förmå fordonsägare att betala sina trafikförsäk- ringspremier i rätt tid. Avgiften bör motsvara den premie som den lojale fordonsägaren betalar med tillägg för de nackdelar som har genom att föreningen fordonet står oförsäkrat får stå fordonsägarens risk. Att den lojale fordonsägaren drabbas av bonusförlust vid inträffad skada bör såsom konstateras i promemorian kunna motivera att även den som inte försäkrat sitt fordon kan drabbas av en kostnad genom att föreningen utnyttjar sin regressrätt enligt 24 § andra stycket. Remissinstanserna ger inte uttryck för någon annan bedömning. Att självrisksystemet för trafikförsäkringsavtal inte tillämpas bör inte vara något hinder, även om bestämmelsen om regress infördes som ett komplement till denna regel. Det bör alltså enligt regeringens mening även fortsättningsvis vara möjligt för att återkräva utbetald ersättning upp till en tiondel av basbeloppet. Det finns därför inte skäl att göra någon ändring i bestämmelsen, utan denna bör behållas som . 5.3.2 Rätt till återkrav vid olovligt brukande av oförsäkrat fordon Regeringens bedömning: Det finns inte något så angeläget lagstift- ningsbehov att det finns anledning att föregripa de överväganden som skall göras i utredningen om samordning mellan skadestånd, försäk- ringar och andra ersättningsformer. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se promemorian s. 39 f.). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i prome- bedömning eller lämnar den utan invändningar. Skälen för bedömningen: Som framgår av redogörelsen i avsnitt 4.3.5 har rätten till återkrav av trafikskadeersättning från den som varit skyldig att ha trafikförsäkring ett undantag. Ersättningen får inte krävas åter, om fordonet vid skadetillfället brukades olovligen av någon annan och antingen inte var registrerat i eller var avställt (24 § andra stycket andra meningen trafikskadelagen). Regeln är tvingande. Det följer av 26 § som föreskriver att ersättning som har utgetts enligt lagen får, utöver vad som följer av bestämmelserna i trafikskadelagen, krävas åter endast på grund av åtagande av någon annan än försäkringstagaren. Bestämmelsen i 24 § andra stycket andra meningen handlar alltså om t.ex. den situationen att en tjuv ur ett garage stjäl en oförsäkrad moped eller en bil som är avställd och därför inte försäkringspliktig. Om tjuven under färd orsakar en skada, kan inte utöva regress mot fordonsägaren. Bestämmelsen i 26 § innebär att försäkrings- bolaget inte heller kan vända sig mot den olovlige brukaren med regresskrav annat än i de fall då den olovlige brukaren vållat en skada uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet eller genom vårdslöshet i samband med rattonykterhetsbrott och därigenom ansvarar enligt den allmänna bestämmelsen i 20 § första stycket. har väckt frågan om det bör införas en regel som tillåter att återkrav riktas mot den olovlige brukaren. En sådan regel har dock inget samband med frågan om självrisk eller inte i ett försäkringsavtal. Det är inte heller fråga om att se till att en fordonsägare som betalar sin trafikförsäkring inte kommer i ett sämre läge än den som inte betalar. En regressrätt mot den olovlige brukaren kan inte grundas på en skyldighet för denne att teckna trafikförsäkring, utan ett ansvar skulle i stället bygga på att försäkringsgivaren av andra skäl borde ha en regressrätt mot denne. I betänkande fördes en allmän diskussion angående återkrav mot försäkringstagare och mot en skadeståndsskyldig tredje man (SOU 1974:87 s. 218 f.). Utredningen hänvisade till den då arbetande skadeståndskommitténs direktiv, vilka bl.a. innehöll att ut- gångspunkten när det gäller regressrätt vid skadeförsäkring borde vara att regresskrav skall tillåtas bara när detta kan anses nödvändigt av tungt vägande ekonomiska hänsyn eller andra särskilda skäl. Enligt Trafik- skadeutredningen borde dessa synpunkter vara vägledande även när det gällde trafikförsäkringsgivares återkravsrätt. Utredningen framhöll dock det angelägna i att trafiksäkerheten främjas med de medel som står till buds och som kan antas vara ändamålsenliga till förebyggande av trafikskador. Detta kunde enligt utredningen föranleda att preven- tionssynpunkter tillmäts särskild betydelse på detta område eller med andra ord att sådana synpunkter anses utgöra särskilda skäl att medge regressrätt. Utredningen ansåg att eftersom ekonomiska hänsyn skulle spela en dominerande roll i övervägandena det var av intresse att ha kunskap om vilken ekonomisk betydelse de dåvarande återkravs- möjligheterna hade. Resultatet av gjorda undersökningar visade att trafik- försäkringsanstalternas regressinkomster med dåvarande regressregler och praxis så gott som helt saknade ekonomisk betydelse för trafik- försäkringstagarkollektivet. Enligt utredningen måste därför frågan om regressrättens omfattning avgöras uteslutande med hänsyn till allmänna riskfördelningssynpunkter och preventionssynpunkter. Utredningen an- förde vidare att regressrätt är ett olämpligt och godtyckligt verkande korrektiv såväl mot bristande fullgörande av avtalsförpliktelser som mot straffbara förfaranden eller andra överträdelser av offentligrättsliga före- skrifter och att detta gäller även vid sådana förseelser som olovlig körning eller tillåtande av olovlig körning. Inte heller vid olovligt brukande eller användande av motorfordon som hjälpmedel vid brottslig gärning bör regressrätt ifrågakomma, ansåg utredningen. kom slutligen fram till att återkrav inte borde komma i fråga vare sig mot försäkringstagare, fordonsägare som för- summat sin försäkringsplikt, brukare eller förare av motorfordon, i andra fall än då dessa har varit vållande till skadan och på den grunden kan göras ansvariga enligt skadeståndsrättsliga regler. Den ansvarige skulle dessutom vara ersättningsskyldig endast då han handlat uppsåtligen eller grovt vårdslöst. Departementschefen delade utredningens uppfattning och föreslog i propositionen (1975/76:15) en sådan bestämmelse i 20 § första stycket trafikskadelagen. Efter lagutskottets hemställan (bet. 1975/76:LU3), som bifölls av (rskr. 1975/76:113), komplet- terades bestämmelsen på det sättet att ersättningsskyldighet även skulle föreligga om skadan vållats genom vårdslöshet av förare som gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott. Av det anförda framgår att frågan om en utvidgad regressrätt för försäkringsbolagen rör grundläggande frågor om skadeståndets funktion och om förhållandet mellan skadestånd och försäkring. De svar på dessa frågor som lagstiftaren lämnade har i viss mån ifrågasatts . Regeringen avser att besluta om direktiv för en parlamentarisk kommitté med uppdrag att se över reglerna om samordningen vid personskada mellan skadestånd, ersättning från offentlig försäkring och ersättning från försäkringar av annat slag. En av kommitténs huvuduppgifter kommer att bli att lämna förslag om hur reglerna skall vara utformade när det gäller vilken rätt som offentliga och privata försäkringsgivare skall ha att kräva utbetalade försäkringsbelopp åter av den som är ansvarig för skadan. I kommitténs uppdrag kommer alltså att ingå att behandla frågan om försäkringsbolagens regressrätt mot den som vållat en skada. I denna del skall kommittén gå utanför personskadeområdet och även behandla frågan om försäkringsgivares regressrätt vid skadeförsäkring. Kom- mitténs överväganden skall inrymma också regressreglerna i trafikskade- lagen. I fråga om den regel som har aktualiserat finns enligt regeringens bedömning inte något så angeläget lagstiftnings- behov att det finns anledning att föregripa de överväganden som skall göras i utredningen om samordning mellan skadestånd, försäkringar och andra ersättningsformer. 5.3.3 Preskription Regeringens förslag: Den som vill kräva trafikskadeersättning skall alltid ha på sig att väcka talan efter det att försäk- ringsgivaren, eller i tillämpliga fall staten eller , har förklarat att slutlig ställning har tagits i ersättnings- frågan. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag (se promemorian s. 43 f.). Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändningar. Ett par remissinstanser anser dock att lagtexten i vissa avseenden bör förtydligas. Skälen för förslaget: Av 28 § trafikskadelagen framgår att den som vill bevaka en rätt till trafikskadeersättning eller fordringsrätt i övrigt på grund av avtal om trafikförsäkring skall väcka talan från det att han eller hon fick kännedom om att fordringen kunde göras gällande och i varje fall från det att fordringen tidigast hade kunnat göras gällande. I avsnitt 4.3.6 har en redogörelse lämnats för bakgrunden till bestämmelsen. I samma avsnitt omtalas också bestämmelsen i 39 § konsumentförsäkringslagen. Den bestämmelsen innehåller förutom de nämnda tre- och tioårsfristerna en sexmånadersfrist som innebär att den som vill kräva försäkringsersättning alltid har på sig att väcka talan efter det att försäkringsgivaren har förklarat att slutlig ställ- ning har tagits i ersättningsfrågan. Sexmånadersfristen har införts för att undvika rättsförlust för den som vill kräva ut försäkringsersättning och som har anmält skadan till försäkringsgivaren i rätt tid men fått slutligt besked från försäkringsgivaren först när tre- eller tioårsgränsen är nära förestående eller har passerats. De flesta trafikförsäkringsgivare tillämpar bestämmelsen även för trafikförsäkringar, i vart fall i personskadefallen. Regeringen delar promemorians uppfattning att det inte finns någon anledning att ha olika preskriptionsbestämmelser för ersättning enligt konsumentförsäkringslagen å ena sidan och ersättning enligt trafik- skadelagen eller i övrigt på grund av avtal om trafikförsäkring å andra sidan. Även remissinstanserna instämmer i denna uppfattning. En regel som motsvarar sexmånadersfristen i 39 § konsumentförsäkringslagen bör alltså införas i 28 § trafikskadelagen. Såsom f.d. justitierådet påpekar kan man i de aktuella fallen tänka sig mer än en svarande: inte bara försäkringsbolaget utan också . Om anspråk avböjs av den ene, kan talan väckas mot den andre. Tänkbara exempel är att försäkringsbolaget avböjer ersättningskravet eftersom det är ovisst om dess försäkringstagare varit inblandad i olyckan eller att föreningen avböjer kravet på den grunden att det sedermera utretts vilket fordon som orsakade skadan. I båda fallen preskriberas ersättningskravet endast mot den som avböjt detta, ett förhållande som bör framgå av lagtexten. Sexmånadersfristen bör, som f.d. justitierådet fram- håller, gälla även i de fallen då någon trafikförsäkring inte finns men staten svarar för trafikskadeersättningen. Fristen bör i sådana fall börja löpa när den myndighet som handlägger ersättningsärendet har förklarat att slutlig ställning har tagits i ärendet. Det kan övervägas om man som förordar borde låta sexmånadersfristen börja löpa först sedan försäkringsgivaren i ett skrift- ligt meddelande uttryckligen förklarat att slutlig ställning har tagits i ersättningsfrågan. Det åvilar emellertid ändå försäkringsgivaren att klar- göra för den som kräver ersättning att slutlig ställning har tagits, och det ligger således närmast i försäkringsgivarens intresse att säkra bevisning om att så har skett. Sannolikt sker detta vanligtvis genom att försäkrings- givaren i brev meddelar den som kräver ersättning att kravet avböjs. Enligt regeringen finns det inte tillräckliga skäl att föreslå en annan utformning av preskriptionsregeln i trafikskadelagen än som gäller enligt konsumentförsäkringslagen. Ett skriftligt meddelande bör således inte vara en förutsättning för att sexmånadersfristen skall börja löpa, utan det bör i likhet med vad som gäller enligt konsumentförsäkringslagen stå försäkringsgivaren fritt att meddela sitt ställningstagande även på annat sätt. Som flera remissinstanser framhåller kan det dock finnas anledning att allmänt se över preskriptionsreglerna på försäkringsavtals- området. Frågan aktualiseras i det pågående arbetet med en ny försäk- ringsavtalslag. 5.4 Jämkning av skadestånd Regeringens förslag: Skadestånd med anledning av skada på motor- drivet fordon eller på egendom som transporterats med sådant fordon skall i fortsättningen få jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor, de särskilda risker för skador som motorfordonstrafiken har inneburit och omständigheterna i övrigt. Det innebär att jämkning föreslås ske i mindre omfattning än . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 44 f.). Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. I stort sett samtliga remissinstanser anser dock att bestämmelsen bör ändras och att utgångs- punkten därvid bör vara att jämkning i fortsättningen skall ske i färre situationer än enligt rådande praxis. Hovrätten för , , , , , vid och f.d. justitierådet tillstyrker förslaget eller lämnar det utan invändningar. Justitiekanslern efterlyser en närmare analys av frågan om det finns särskilda skäl att behålla en särreglering för jämkning av skadestånd för vissa sakskador vid trafikolyckor men tillstyrker att jämkningsbestäm- melsen ändras och att ändringen sker i huvudsak enligt de utgångs- punkter och med den inriktning som föreslås i promemorian. ser positivt på att ändra jämkningsbestäm- melsen men anser att jämkning inte skall förekomma utöver vad som följer av skadeståndslagens medvållandebestämmelser. Även anser att jämkning bör kunna ske endast då föraren har varit medvållande. Professor anser att den föreslagna ändringen bör till- godose behovet av ändrad rättstillämpning. Han menar dock att lagtexten bör utformas utförligare så att olika hänsyn systematiseras tydligare. F.d. justitierådet anser det varken erforderligt eller lämpligt med en uttrycklig hänvisning till de särskilda risker som finns vid trafik med motorfordon. Att jämkningen skall ske med beaktande av på vilket sätt och i vad mån de särskilda riskerna har realiserats i händelseförloppet och haft betydelse för uppkomsten och omfattningen av skadorna, kommer enligt honom tillräckligt klart till uttryck genom att hänsyn skall tas till den medverkan som har förekommit på fordonets sida. Professor emeritus anser att promemorian saknar prin- cipiella resonemang och därför inte lämpar sig för lagstiftning. Han av- styrker dock inte förslaget utan föreslår i stället, i likhet med , att hänvisningen till de särskilda risker för skador som finns vid trafik med motordrivet fordon stryks. , vid , , och är negativa till förslaget. anser att den nuvarande ordningen är lämplig eftersom en normalt aktsam bilist med fog kan antas i de flesta fall kunna undvika skador i vägbanan vid sitt framförande av fordonet. vid föreslår att 18 § andra stycket trafikskadelagen upphävs utan att ersättas av nya lagregler. och förordar att i de fall den skadelidande inte själv har varit vårdslös skall oreducerad ersättning utgå i den mån skadevållaren har en ansvarsförsäkring som täcker skadan. anser tvärtom att det är felaktigt att tillmäta förekomsten av ansvarsför- säkring avgörande betydelse. Bakgrunden till förslaget: I 2 § bilansvarighetslagen (1916:312) fanns en bestämmelse om presumtionsansvar för ägare och förare av bil, i vissa fall även för brukare. Ansvaret gällde för skada som i följd av trafik tillfogades någon annan person än föraren eller sådan egendom som inte transporterades i bilen. Presumtionsansvaret innebar att bilens förare och ägaren var ansvariga för skadan oavsett vållande, om det inte av omständigheterna framgick att skadan varken förorsakats av brist- fällighet på bilen eller vållande av föraren. Om den skadelidande genom eget vållande medverkat till skadan skulle, enligt samma bestämmelse, rätten göra en skälighetsprövning av om och i sådant fall till vilket belopp skadestånd skulle utgå. Enligt förarbetena till 18 § andra stycket trafikskadelagen hade det i rättspraxis ansetts följa analogivis av 2 § bilansvarighetslagen att den som led skada i en situation där han själv bar trafikansvar enligt 2 § måste räkna med att hans anspråk mot skadevållare kunde sättas ned. Sådan jämkning kunde sålunda enligt förarbetena ifrågakomma t.ex. när en fotgängare eller väghållare varit vållande till en trafikolycka som med- fört att föraren eller förarens bil blivit skadad (prop. 1975/76:15 s. 22 f.). Presumtionsansvaret togs bort när bilansvarighetslagen ersattes med trafikskadelagen. kan ägare, brukare och förare av motorfordon göras personligen ansvariga för trafikskada bara enligt allmänna skade- ståndsrättsliga regler, i första hand skadeståndslagens bestämmelser om ansvar på grund av vållande. Några särskilda jämkningsregler i fråga om skadestånd för person- skada har inte tagits upp i trafikskadelagen. Det anses att av sociala skäl ersättning för sådan skada bör kunna jämkas endast i de fall som anges i 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Enligt 18 § andra stycket trafikskadelagen skall skadestånd för sak- skada på motordrivet fordon i trafik eller på därmed befordrad egendom jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. hade föreslagit att jämkning skulle kunna ske om styrkt vållande eller bristfällighet förelåg på ägarens, brukarens eller förarens sida. Vid remissbehandlingen av utredningens förslag framhöll en remissinstans, , att de föreslagna reglerna om rätt till trafikskadeersättning på objektiv grund innebar att biltrafiken belastades med vad som inom skadeståndsrätten brukade kallas rent strikt ansvar och att det då framstod som följdriktigt att jämkning kunde ske av ägares, brukares och förares krav på ersättning för sakskada oavsett om det förekommit något vållande på deras sida eller någon bristfällighet hos fordonet (prop. 1975/76:15 s. 201). Departementschefen delade denna uppfattning och föreslog den regel som gäller, dvs. att skadestånd med anledning av skada på motor- fordon eller därmed befordrad egendom skall jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Departementschefen hänvisade bl.a. till att det inom skadeståndsrätten torde vara en allmän princip att den som utövar en riskfylld verksamhet och som av denna anledning bär ett objektivt ersättningsansvar gentemot utomstående redan på denna grund får finna sig i jämkning av egna skadeståndskrav mot utom- stående . Mot bakgrund av vad som förekommit under förarbetena ansåg i NJA 1985 s. 309 att lagrummet måste uppfattas som en regel om att skadeståndet normalt skall jämkas vid sådana skadefall som nämnts i förarbetena. Målet gällde en sammanstötning mellan en cykel och en bil där cyklisten var ensam vållande och där bilägaren yrkade skadestånd för de skador som uppkom på bilen. fann att det var rimligt att jämka skadeståndet till hälften i en sådan situation när den utomstående var ensam vållande och särskilda omständigheter inte talade för annat, såsom att vållandet var ringa eller mera allvarligt. Genom detta rättsfall och några andra som följer samma princip (se bl.a. NJA 1987 s. 749 och NJA 1990 s. 569) har en fast praxis etablerats när det gäller tillämpning av 18 § andra stycket trafikskadelagen. Denna praxis innebär att skadeståndet till bilens ägare, brukare eller förare som regel jämkas till hälften när en utomstående ensam har vållat skadan men att undantag från den principen görs när det föreligger särskilda omstän- digheter. Rättsfallet NJA 1987 s. 749 gällde en sammanstötning mellan en buss och en hjullastare. Föraren av hjullastaren var ensam vållande till sammanstötningen. Motorredskap omfattades inte av trafikskadelagen. tog hänsyn till den relativa trafik- farlighet som utmärker hjullastare och ansåg denna vara en grund för avvikelse från den avgörande antagna principen om jämkning till hälften. instämde i hovrättens bedömning att jämkningsgraden skulle bestämmas till tre fjärdedelar. Rättsfallet NJA 1990 s. 569 gällde statens ansvar som väghållare. En sammanstötning mellan två bilar hade föranletts av en grop i vägen. Staten genom Väg- verket ansågs vara ensam vållande till den skada som uppstod på ett av fordonen. hänvisade till avgörande och fann att vållandet inte kunde anses ha varit ringa eller mera allvarligt. Skadeståndet jämkades till hälften. 1992/93:8 föreslog regeringen på grundval av ett förslag i departementspromemorian Den svenska trafikskadelagens anpassning till m.m. (Ds 1992:9) att reglerna om jämkning skulle ändras så att förekomsten av ansvarsförsäkring hos den skadestånds- skyldige skulle beaktas vid bedömning av om jämkning skulle ske. fann att det föreliggande förslaget inte borde genomföras utan att mera ingående överväganden kom till stånd. yttrade följande (se bet. 1992/93:LU35 s. 8). Utskottet har förståelse för de motiv som ligger bakom förslaget i propositionen att undanröja den känsla av obillighet som många bilägare upplever med den nuvarande ordningen.