prop · GM0397 · 1999-01-01 00:00:00 — Undersökningar visar att patienterna är nöjda med detta och att svensk primärvård hävdar sig väl i internationell jämförelse Tabell 3.1 Läkarbesök per 1000 invånare (exklusive mödra- och barnhälsovård) 1990 1992 1994 1995 1996 1997 Somatisk korttidsvård 1 182 1 Psykiatrisk vård 94 83 80 77 75 72 65 Långtidsvården (>70år) 151 125 89 99 99 88 93 Allmänmedicin 973 1 Övrigt 66 101 151 95 76 110 92 Totalt 2 334 2 291 2 320 2 413 2 419 2 290 2 378 Anm: ingår ej de kommuner där försök med primärvård pågår. Delarna summerar ej till totalsumman beroende på att långtidsvården har beräknats på en annan bas (per 1000 inv. >70 år). Källa: , Välfärdsfakta social 1999. Inom den slutna vården har medelvårdtiden successivt minskat 1997. En stor del av minskningen beror av Ädel- reformen, men minskningen har fortsatt även efter denna. Nedgången har dock dämpats . uppgick medelvårdtiden totalt för den slutna vården jämfört med , vilket motsvarar en nedgång . Denna mycket snabba nedgång beror till största delen på mer intensivt utnyttjande av ett reducerat antal platser i psykiatrisk vård och långtidsvård (jämför tabell 3.3 och 3.4). Antalet vårdplatser och antalet vårddagar inom somatisk korttidsvård har fortsatt att minska. har en fjärdedel av vårdplatserna inom kortidsvården försvunnit, eller . Likaså har antalet intagningar och medelvårdtiden inom den somatiska korttidsvården fortsatt att sjunka (jämför tabell 3.2). Bättre behandlingsmetoder och en mer behandlingsintensiv vård kan vara en av förklaringarna till minskningen av medelvårdtiden. Den mer behandlingsintensiva vården avspeglas i att antalet vårdplatser och vårdtillfällen i den slutna vården minskar, medan antalet behandlingar i den öppna vården ökar. Nya kunskaper och tekniker har möjliggjort vård i mer öppna former som ingriper mindre i den normala livsföringen. Skillnader mellan huvudmännen är betydande när det gäller antalet vårddagar. Flest vårddagar per invånare redovisas för huvudmän, som har regionsjukhus och därmed utför en stor andel vård åt andra sjukvårdshuvudmän. Tabell 3.2 Somatisk korttidsvård 1990 1992 1994 1995 1996 1997 Antal vårdplatser 38 700 35 400 31 700 28 100 26 800 25 000 23 800 Vårdplatser per 1000 inv. 4,4 4,1 3,7 3,2 3,0 2,8 2,7 Intagningar per 1000 inv. 169 163 170 165 161 158 153 Medelvårdtid (dagar) 7,5 6,6 5,8 5,4 5,2 5,0 5,0 Vårddagar per 1000 inv. 1 270 1 080 991 895 839 795 759 Källa: , Välfärdsfakta social 1999 Antalet vårdplatser i den psykiatriska vården har minskat mycket kraftigt ända . 1997 nästan halverades antalet psykiatriska vårdplatser (tabell 3.3) och minskningen har varit lika stor . Gruppbostäder med primärkommunalt huvudmannaskap har till viss del ersatt landstingens slutna vård. Tabell 3.3 Psykiatrisk vård 1990 1992 1994 1995 1996 1997 Antal vårdplatser 20 900 14 500 11 800 9 800 8 400 7 300 6 300 Vårdplatser per 1000 inv. 2,5 1,7 1,4 1,1 0,9 0,8 0,7 Intagningar per 1000 inv. 14 13 12 12 12 12 10 Medelvårdtid (dagar) 54,7 40,5 36,2 29,2 26,4 23,0 27,7 Vårddagar per 1000 inv. 777 513 433 365 319 269 276 Källa: , Välfärdsfakta social 1999 Antalet vårdplatser i långtidsvården inkl. geriatriken har också minskat kraftigt (tabell 3.4). Endast av de platser, som återstod inom långtidsvården efter Ädel-reformen, fanns kvar . Den totala minskningen av långvårdsplatserna överstiger alltså betydligt de 31 000 sjukhemsplatser, som överfördes till kommunerna genom reformen. har medelvårdtiderna inom den geriatriska vården minskat drastiskt, vilket avspeglar ett annat arbetssätt med mer kortvariga stödjande och rehabiliterande insatser. Tabell 3.4 Långtidsvården inkl. geriatrik 1990 1992 1994 1995 1996 1997 Antal vårdplatser 51 500 46 000 12 600 6 300 5 600 4 700 3 700 Vårdplatser per 1000 inv (70>år) 50,9 42,4 11,3 5,5 4,9 4,1 3,2 Intagningar per 1000 inv (70>år) 95 105 60 57 60 63 57 Medelvårdtid (dagar) 185,0 137,8 64,9 33,6 29,2 22,7 20,0 Vårddagar per 1000 inv (70>år) 17 548 14 504 3 912 1 905 1 749 1 422 1 139 Källa: , Välfärdsfakta social 1999 Kostnader Kostnaderna för den offentliga hälso- och sjukvården i fasta priser har sjunkit med totalt 1997, vilket motsvarar 1,. ökade dock kostnaderna något (tabell 3.5). Den offentliga hälso- och sjukvårdskonsumtionen har varit i stort sett oförändrad 1996 efter korrigering med hänsyn till Ädel-reformen. Den privata konsumtionen av läkemedel, sjukvårdsartiklar och patientavgifter samt de statliga subventionerna för läkemedel, privata läkare och tandläkare har däremot ökat kraftigt . Andelen av de totala kostnaderna för hälso- och sjukvården, som utgörs av offentlig konsumtion, har därigenom minskat från år . Omkring hälften av denna minskning beror dock på Ädel-reformen. Tabell 3.5 Kostnader/utgifter för offentlig hälso- och sjukvård (miljarder kronor) Miljarder kronor, löpande respektive fasta priser (nivå) 1990 1992 1994 1995 1996 1997* Löpande priser Total kostnad/utgift 71,1 108,5 99,5 100,3 102,4 104,4 95,6 Fasta priser Total kostnad/utgift 118,2 128,6 108,4 104,1 102,4 99,0 93,5 varav Läns- och regions-sjukvård 104,1 78,4 75,8 74,4 73,5 69,8 67,8 Primärvård 1) 38,8 22,5 20,0 18,9 19,2 18,3 Tandvård 5,5 6,0 5,7 5,5 5,6 5,6 3,1 Investeringar 8,7 5,5 4,4 4,1 4,3 4,4 4,3 Kostnad/utgift per inv. 14 139 14 973 12 474 11 803 11 582 11 197 10571 1) Ingår i belopppet för läns- och regionsjukvård. Anm: Fasta priser har beräknats med BNP-deflator. Fr o m redovisas nettokostnader i stället för som tidigare driftkostnader. Nettokostnaden i löpande priser för uppgick till 92,8 mrd. Kostnadsökningen i löpande priser jämfört med blir då . I fasta priser blir ökningen . De totala utgifterna för hälso- och sjukvårdsändamål enligt nationalräkenskaper uppgick till . Detta motsvarade av bruttonationalprodukten (BNP). Andelen har sjunkit från . Som jämförelse kan nämnas att hälso- och sjukvårdens andel av BNP uppgick till i , 10,5 i , 6,9 i och i . Jämförelser med andra länder kan dock vara missvisande, eftersom definitionen av hälso- och sjukvård och sättet att mäta de totala kostnaderna skiljer sig åt. Sålunda beror den svenska minskningen nästan helt och hållet på huvudmannaskapsförändringar. Den omfattande verksamhet inom långtidsvård och psykiatri, som därmed överförts från landstingen till kommunerna, räknas alltså numera inte in i den svenska hälso- och sjukvårdsstatistiken. Vid en analys av hälso- och sjukvårdsutgifterna per invånare finner man betydande skillnader mellan huvudmännen. sjukvårdskostnaden per invånare i motsvarande kostnad i . Dessa kostnadsskillnader har varit i stort sett oförändrade . Vid en uppdelning på vårdområden (se tabell 3.5) framkommer att huvuddelen av kostnaderna för den offentliga hälso- och sjukvården faller på läns- och regionsjukvården. Före Ädel-reformen () var läns- och regionvårdens andel . Genom reformen ökade andelen till (). 1997 minskade denna andel till . Även fördelningen av kostnaderna mellan läns- och regionsjukvård respektive primärvård skiljer sig starkt mellan huvudmännen. Landstingens investeringar har legat ungefär oförändrade . Omfattningen skiljer i hög grad mellan huvudmännen beroende på förekomsten av större aktuella investeringsprojekt. ökade produktiviteten inom hälso- och sjukvården med . Produktivitetsökningen var störst i början av perioden och därefter har den successivt dämpats. Bakom den stora produktivitetsökningen (6,) och (4,) ligger ett antal faktorer. En av de viktigaste faktorerna är sannolikt Ädel-reformen som medförde bl.a. att kapacitet frigjordes på akutsjukhusen genom att kommunerna fick incitament att överföra medicinskt färdigbehandlade patienter till vård i primärkommunal regi. och var produktiviteten inom hälso- och sjukvården oförändrad. Hälso- och sjukvården och dess kostnader kan också ses i ett bredare perspektiv t.ex. när det gäller de samband som finns mellan hälso- och sjukvården, socialförsäkringarna och . Försöksverksamhet med finansiell samordning mellan försäkringskassa och hälso- och sjukvård (FINSAM) bedrevs åren 1993 1997. I en utvärderingsrapport (Finansiell samordning 1997:1) hävdas bl.a. att samarbetet mellan de deltagande organisationerna påtagligt har förbättrats och att viktiga insatser har kunnat göras i försöket att skapa insikt och medvetenhet om vilka fördelar som kan utvinnas för patienter och försäkrade av gemensamma insatser. Regeringen har därefter i proposition 1996/97:63 Samverkan, socialförsäkringens ersättningsnivåer och administration, m.m. lämnat förslag till inriktningen av samverkansformerna inom rehabiliteringsområdet (bet. 1996/97:SfU12, rskr. 1996/97:273). I propositionen anförde regeringen bl.a. att det är dags att införa en möjlighet till frivillig samverkan för berörda myndigheter i syfte att stödja alla som är i behov av särskilda insatser och att arbetet därför bör inriktas på generella lösningar. Vidare bedrivs försöksverksamhet med finansiell samordning mellan , hälso- och sjukvården och (). Försöksverksamheterna har förlängts till utgången . De genomförda försöksverksamheterna skall därefter utvärderas. Läkemedel Regering och riksdag har beslutat om omfattande förändringar inom läkemedelsområdet. En central utgångspunkt för förändringarna har varit att utforma ett system så att de samlade resurserna används så effektivt som möjligt i ett långsiktigt perspektiv. Det nuvarande statliga förmånssystemet för läkemedel infördes . Kostnadsansvaret för läkemedelsförmånen övergick till landstingen och medel för läkemedelsförmånen kommer övergångsvis att lämnas via ett särskilt statsbidrag. Enligt tidigare fastlagd tidsplan skall landstingen ha ett i princip fullständigt kostnadsansvar för läkemedel. Avsikten är att det nuvarande särskilda statsbidraget då skall inordnas i det generella statsbidraget till landstingen. ökade statens kostnader för läkemedelsförmånerna från till är bl.a. den demografiska utvecklingen, strukturförändringarna som lett till att en allt större andel av läkemedlen skrivs ut i öppenvård framförallt tillkomsten av nya och dyrare läkemedel. Den snabba ökningen av läkemedelskostnaderna hejdades dock . Minskningen förklaras av att beslutade om en lag (1996:1150) om högkostnadskydd vid köp av läkemedel m.m. Beslutet ledde till ökade egenavgifter och en av konsekvenserna blev att läkemedel hamstrades . Kostnadsminskningen har dock följts av åter ökade kostnader . En förklaring till de ökande kostnaderna är att patienternas egenavgift av den totala läkemedelskostnaden minskat i förhållande . Eftersom var då kostnadsansvaret för läkemedelsförmånen överfördes från staten till landstingen, är det ännu för tidigt att uttala sig om effekterna av denna överföring. Läkemedelskonsumtionen varierar mellan olika befolkningsgrupper. Enligt befintlig försäljningsstatistik svarar de av befolkningen, som är eller äldre, för av den totala läkemedelsförbrukningen. Det råder även skillnader i läkemedelskonsumtion mellan könen kvinnor konsumerar mer läkemedel än män. I samband med läkemedelsreformen fick ansvar att följa upp läkemedelsförskrivningen. Inom ramen för detta genomförde SCB på uppdrag av en enkätundersökning med syfte att ta reda på om människor avstår från att köpa ut receptförskrivna läkemedel. av alla hushåll hade av kostnadsskäl avstått från att hämta receptförskrivna läkemedel. av hushållen hade vidtagit andra åtgärder att minska kostnaden för läkemedel. angav att de minskat sin användning av läkemedel medan av alla hushåll hade av kostnadsskäl väntat med att hämta ut receptförskrivna läkemedel. Vidare visade det sig att man i första hand avstod att lösa ut recept för vuxna och i mindre grad när det gäller barn. Det går inte att utläsa från resultatet om vissa socioekonomiska grupper är mer drabbade än andra. Personal Antalet landstingsanställda inom hälso- och sjukvården minskade 1997 med 136 000 personer. Av denna minskning hänför sig dock omkring 70 000 personer till Ädel-reformen. Minskningen har i första hand berört timanställda och personal med kortare utbildning. Denna utveckling har särskilt påverkat kvinnorna eftersom dessa är i majoritet inom de korttidsutbildade yrkeskategorierna i hälso- och sjukvården. Antalet landstingsanställda läkare och tandläkare ökade 1997 från 21 200 till 25 900 personer. ökade antalet anställda med 5 500 personer. Detta beroende på att 13 300 anställda från och ingår i statistik. Detta betyder att antalet landstingsanställda inom hälso- och sjukvården i praktiken minskat med ca 8 000 personer mellan och . har målet varit att höja kompetensen inom hälso- och sjukvården. Således har andelen läkare av samtliga anställda i mer än fördubblats (från till ). Andelen sjuksköterskor (från till ) och undersköterskor (från till ) har också ökat medan andelen sjukvårdsbiträden har minskat dramatiskt (från till ). Den största rollen i denna omvandling har emellertid spelats av de organisatoriska förändringarna. Framförallt handlar det om överföring av verksamheter och personal från till primärkommunerna. Utvecklingen av antalet årsarbetare framgår av tabell 3.6 nedan. Tabell 3.6 Antalet årsarbetare, sjukvårds- och tandvårdspersonal 1990 1992 1994 1995 1996 1997 Läkare 16 112 18 731 19 205 19 448 19 805 19 909 21 509 Tandläkare 4 383 4 401 4 190 3 992 3 909 3 723 3 625 Sjuksköterskor 74 536 85 391 77 541 75 531 75 710 73 975 78 854 Undersköterskor, biträden 48 990 Övrig sjukvårds- personal 156 Totalt 215 525 235 839 177 335 157 716 154 964 147 723 153 134 Anm: Ovanstående uppgifter omfattar ej privat anställd personal. I gruppen sjuksköterskor inräknas sjukgymnaster m.fl. Definitionen av övrig sjukvårdspersonal har ändrats . Källa: , Välfärdsfakta social 1999. 4 Äldreomsorg Sammanfattande slutsatser Ökade åtaganden i samband med Ädel-reformen samt en betydande minskning av antalet vårdplatser inom den slutna sjukvården har skapat ett kraftigt ökat tryck på kommunernas äldreomsorg samt på den öppna vården. Kommunerna har i allt högre utsträckning prioriterat sina insatser till de allra äldsta med de största hjälpbehoven. En följd av denna utveckling är att en ökad andel vård- och omsorgsuppgifter har förts över på anhöriga och andra närstående. Den minskade täckningsgraden för äldreomsorgens tjänster innebär en försämrad måluppfyllelse med avseende på socialtjänstlagens bestämmelser om äldres rätt till hjälp i hemmet, till ett anpassat boende samt till ett självständigt och oberoende liv. finns vissa kvalitetsbrister i vården och omsorgen om äldre. Bl.a. finns problem med läkartillgången i det ordinära och särskilda boendet. Vissa diagnosgrupper får inte den vård och omsorg de behöver. Det gäller bl.a. psykiskt sjuka, personer med stroke och frakturer samt reumatiker. Även vården i livets slutskede är bristfällig. Dock förekommer mycket få fall av vanvård och grövre underlåtelser. Kommunerna har också överlag blivit bättre på att bedriva försöks- och utvecklingsarbete i syfte att komma tillrätta med kvalitetsbristerna. Nationella mål Kommunernas ansvar för äldreomsorgen regleras huvudsakligen i socialtjänstlagen (1980:620), SoL, men vissa regleringar finns även i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL. Enligt 5 § SoL skall socialnämnden i kommunen genom uppsökande verksamhet och på annat sätt främja förutsättningarna för goda levnadsförhållanden. I samma paragraf anges att socialnämnden genom stöd och avlösning bör underlätta för dem som vårdar närstående som är långvarigt sjuka eller äldre eller som har funktionshinder. I 6f § anges att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på annat sätt har rätt till bistånd i form av hjälp i hemmet samt särskilt boende för service och omvårdnad för äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade. I 7a § anges att skall vara av god kvalitet. I 8 § anges bl.a. att socialnämnden i den uppsökande verksamheten skall upplysa om och erbjuda grupper och enskilda sin hjälp. Enligt 10 § bör socialnämnden genom hemtjänst, dagverksamheter eller annan liknande social tjänst underlätta för den enskilde att bo hemma och att ha kontakt med andra. skall enligt 19 § verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt och under trygga förhållanden och med respekt för deras självbestämmande och integritet. I 20 § anges att socialnämnden skall verka för att äldre människor får goda bostäder. skall också ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Vidare anges att kommunen skall inrätta särskilda boendeformer för service och omvårdnad för äldre människor med behov av särskilt stöd. I denna paragraf anges också att kommunen i sin uppsökande verksamhet skall upplysa om verksamhet för äldre. Möjligheterna för kommunen att ta ut avgifter för hemtjänst och boende regleras i 35 §. Här anges att avgifterna måste vara skäliga. De får heller inte överstiga kommunens självkostnader. Omsorgstagaren måste också förbehållas tillräckliga medel för sina personliga behov. Vidare anges att kommunen skall försäkra sig om att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation till följd av ett avgiftsbeslut. har beslutat om nationella mål för äldrepolitiken. I målen anges att äldre skall: - kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin vardag, - kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende, - bemötas med respekt samt, - ha tillgång till god vård och omsorg. Målen korresponderar mot vissa av de bestämmelser i och HSL som rör verksamhet med inriktning mot äldre och funktionshindrade personer. pågår ett arbete som syftar till att utveckla kvalitetsindikatorer samt system för uppföljning av dessa mål. Måluppfyllelse och kvalitet Den senast tillgängliga statistiken om utvecklingen av andelen personer med hjälp i ordinärt boende samt utvecklingen av andelen personer inom det särskilda boendet visar att allt färre personer erhåller dessa tjänster (se vidare tabell 4.2 - 4.4). har i sina uppföljningar inom äldreomsorgen kunnat visa på att den minskade andelen personer med vård och hjälp (täckningsgraden) till stor del förklaras av att kommunerna prioriterar hårdare bland hjälptagarna. är det i första hand de svårast sjuka och mest hjälpbehövande som prioriteras när de totala hjälpresurserna skall fördelas. Även innehållet i tjänsterna har ändrat karaktär. Såväl som länsstyrelserna har i sina uppföljningar kunnat konstatera att kommunerna blivit allt mer restriktiva med att ge hjälp med vardagsaktiviteter såsom städning, tvätt inköp av dagligvaror samt matlagning. Den omfördelning och hårdare prioritering av insatser inom äldreomsorgen som ägt rum förklaras bl.a. av en fortsatt svag ekonomisk utveckling i kommunerna i kombination med ökade kommunala åtaganden och en kraftig omstrukturering inom sjukvården. Förändringarna har skapat ett ökat tryck inom kommunernas äldreomsorg och inom den öppna sjukvården som innebär svårigheter för kommuner och landsting att fullt ut tillgodose de äldre kommuninvånarnas behov av vård- och omsorgsinsatser. Det är således främst begränsade ekonomiska resurser i kommunernas äldreomsorg i kombination med ett ökat kommunalt åtagande som förklarar den minskade täckningsgraden för vård och hjälp enligt SoL och inte minskade behov hos den enskilde. Denna slutsats gäller även vid beaktande av att det finns faktorer som talar för att äldres behov av vård och omsorgstjänster kan ha minskat något . Dessa faktorer är bl.a. ett förbättrat hälsotillstånd bland äldre samt en förbättrad boendestandard i det ordinära boendet. Mot bakgrund av den redovisade utvecklingen blir slutsatsen att mål- uppfyllelsen med avseende på 6f § SoL har försämrats . Kommunerna erbjuder inte äldre med behov av bistånd i form av hjälp i hemmet eller i särskilda boendeformer sådan hjälp och sådant boende med samma täckningsgrad som . Denna bild bekräftas också av uppföljningar som genomförts av länsstyrelserna och . Därmed har även måluppfyllelsen med avseende på 10 och 20 §§ SoL om kommunernas ansvar för att erbjuda hemtjänst m.m. åt den enskilde, stöd och hjälp i hemmet m.m. samt särskilda boendeformer för äldre med behov av särskilt stöd försämrats. Även möjligheterna för äldre att bo självständigt under trygga former med respekt för deras självbestämmande och integritet enligt 19 § SoL påverkas negativt när omfattningen av de kommunala hjälpinsatserna minskar. uppföljningar av boendestandarden i det särskilda boendet visar att allt fler äldre har tillgång till egen toalett. Även andelen bostäder i flerbäddsrum minskar (se vidare avsnitt om kostnader och prestationer). Dessa uppgifter om utvecklingen av bostadsstandarden i det särskilda boendet indikerar att måluppfyllelsen med avseende på 20 § SoL om kommunens skyldighet att verka för att äldre får goda bostäder har ökat inom det särskilda boendet. Det bör dock beaktas att det saknas aktuella uppgifter om hur utvecklingen har varit i det ordinära boendet eftersom den senaste folk- och bostadsräkningen (FoB) genomfördes . har i en nyligen genomförd undersökning konstaterat att knappt tre fjärdedelar av kommunerna bedriver någon form av uppsökande verksamhet inom äldreomsorgen. Endast ett fåtal av dessa utför emellertid uppsökande verksamhet av mer systematisk karaktär. Det saknas bra underlag för att kunna bedöma hur den uppsökande verksamheten har utvecklats , men enligt bl.a. Svenska Kommunförbudet och var intresset för förebyggande och hälsobefrämjande arbete i kommunerna betydligt lägre än vad som är fallet . Detta tyder på att måluppfyllelsen med avseende på 5, 7, 8 och 20 §§ SoL om kommunernas uppsökande verksamhet har ökat något , dock från en mycket låg nivå. har i sina uppföljningar av kommunernas avgifter inom äldreomsorgen konstaterat bl.a. att det fortfarande var vanligt att vissa kommuner fastställde förbehållsbeloppen i nivå med gällande socialbidragsnorm. Det innebär att hänsyn inte togs till att äldre har många kostnader som inte ingår i socialbidragsnormen, t.ex. kostnader för läkarvård, tandvård, medicin och resor. Kommunerna tar heller inte alltid hänsyn till den äldres verkliga boendekostnad. En av genomförd studie av äldrehushållens ekonomi visar att omkring en femtedel av de hushåll som har hemtjänst låg under socialbidragsnormen redan före betalning av hemtjänstavgiften. När äldreomsorgsavgiften är betald ökade andelen under norm till en tredjedel av alla hemtjänsttagare. Studien visade att de mest avgörande faktorerna för ett lågt kvarvarande konsumtionsutrymme var brister i systemet för bostadsstöd och låga pensionsnivåer. Avgifter för äldreomsorg och sjukvård var totalt sett av mindre betydelse. Tillgängliga uppgifter om utvecklingen på avgiftsområdet medger inte att jämförelser görs mellan olika år i resultatperioden. Utifrån de uppgifter som finns kan slutsatsen ändå dras att måluppfyllelsen med avseende på bestämmelserna i 35 § SoL om kommunernas skyldighet att garantera den enskilde ett förbehållsbelopp är bristfällig och har så varit . Enligt 7a § SoL skall vara av god kvalitet. För att kunna bedöma hur kvaliteten har utvecklats krävs dels att det finns bra kvalitetsindikatorer, dels att en sammanvägning kan göras av dessa indikatorer på ett sätt som ger en rättvisande bild av utvecklingen. I och inom pågår ett utvecklingsarbete för att utveckla de nationella indikatorerna på detta område. har också gett ut allmänna råd för hur kvalitetsarbetet i kommunerna bör bedrivas och följas upp. bedömning av kvalitetsutvecklingen i kommunerna ger en något motsägelsefull bild. Verksamheten fungerar bra i de allra flesta kommuner och merparten av de äldre får den vård och omsorg som de är i behov av. Vanvård, övergrepp och grava underlåtelser är mycket ovanliga. finns det brister som gör att vissa grupper samt personer som befinner sig i specifika vård- och omsorgssituationer får en sämre vård och omsorg än vad som kan anses vara rimligt. Bl.a. finns problem med läkartillgången i det särskilda boendet och i de ordinära boendet.