prop · GM0338 · 1999-01-01 00:00:00 — Tillståndspliktiga åtgärder är exempelvis rivning, flyttning och ombyggnad. Skyddsreglerna för kyrkobyggnader är, till skillnad mot vad som gäller i fråga om liknande regler beträffande byggnadsminnen enligt 3 kap. kulturminneslagen, inte tillämpliga i förhållande till en ny ägare. Det finns inte heller några bestämmelser som särskilt reglerar hur en kyrkobyggnads kulturhistoriska värde skall kunna skyddas i samband med en överlåtelse. Regeringen delar kommitténs bedömning att kyrkor förmodligen endast undantagsvis kommer att tas ur bruk och att det därmed kommer att vara ytterst sällsynt med en överlåtelse av en kyrkobyggnad. Det är dock angeläget att det finns möjlighet att tillgodose de kulturhistoriska skyddsintressena i de fall detta sker. Enligt kommitténs förslag skall en överlåtelse av en kyrkobyggnad anmälas till . Det blir då möjligt för att tillgodose behovet av skydd för de kulturhistoriska värdena genom en byggnadsminnesförklaring enligt 3 kap. kulturminneslagen. Förvärvet blir, enligt förslaget, inte giltigt förrän har beslutat i fråga om byggnadsminnesförklaring eller har gått från det att anmälan kom in till . Några remissinstanser har i stället föreslagit att det generella skyddet i 4 kap. kulturminneslagen skall gälla även i förhållande till en förvärvare. Kyrkobyggnadernas särskilda karaktär och den betydelse som de har som en central del av vårt nationella kulturarv motiverar att de omfattas av ett starkt skydd. Det förhållandet att byggnaden överlåts innebär i sig inte att det kulturhistoriska värdet, och därmed inte heller behovet av skydd, minskar. Så gott som alla kyrkobyggnader som skyddas enligt 4 kap. kulturminneslagen torde ha ett så stort kulturhistoriskt värde att de kan bli föremål för en byggnadsminnesförklaring. Mot bakgrund härav bör skyddet omfatta byggnaden som sådan, oberoende av vem som är ägare. Bestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen bör alltså gälla även i förhållande till en förvärvare. Det innebär att kommitténs förslag inte bör genomföras. Därmed slipper man den administration som förslaget skulle ha inneburit. Vidare undviks den osäkerhet som skulle ha följt av att en överlåtelse inte blev giltig förrän beslutat i fråga om byggnadsminnesförklaring eller gått sedan anmälan gjordes. Den av regeringen föreslagna ordningen innebär att det är möjligt för en presumtiv förvärvare att överblicka vilka skyddsbestämmelser som byggnaden omfattas av. Denne kan redan före förvärvet bilda sig en uppfattning om vilka inskränkningar i rådigheten över byggnaden som gäller och därmed hur detta kan påverka byggnadens användningssätt. Eftersom regeringens förslag medför att byggnaden omfattas av skyddsbestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen oberoende av vem som är ägare finns det inte skäl att införa en reglering som innebär en tillståndsprövning vid en överlåtelse. Det är inte heller nödvändigt att införa en skyldighet att anmäla en överlåtelse till . I samband med en överlåtelse av en kyrkobyggnad är det viktigt att uppmärksamma de särskilda hänsynstaganden som gör sig gällande i fråga om de kyrkliga inventarierna. Det rör sig ofta om föremål med såväl kulturhistoriskt som konstnärligt värde. har de förvarats på samma ställe . Som har nämnts (avsnitt 5.1.1) finns det bestämmelser som innebär att det krävs tillstånd från för att avyttra ett föremål eller för att flytta det från den plats där det sedan gammalt hör hemma. Vidare förekommer det att inventarier har donerats av t.ex. en enskild person eller släkt med särskilda villkor eller föreskrifter. Regeringen vill understryka betydelsen av att frågan om de kyrkliga inventarierna och deras framtida förvaring uppmärksammas av och länsstyrelserna i de som det får förmodas fåtaliga fall som det blir aktuellt att överlåta en kyrkobyggnad. Om kyrkobyggnaden omges av en begravningsplats innebär också det att särskilda hänsyn måste tas. Det måste vidare beaktas att det i många kyrkobyggnader finns äldre gravvårdar samt gravkammare, gravkor och gravmonument. När det gäller begravningsplatser är skyddsbestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen tillämpliga oberoende av vem som är innehavare, jfr 4 kap. 12 § kulturminneslagen och 1 kap. 1 § begravningslagen (1990:1144). Detsamma gäller i fråga om kyrkotomter (se 4 kap. 2 § tredje stycket kulturminneslagen). En kyrkobyggnad som överlåts omfattas inte längre av den kyrkoantikvariska ersättningen. Som anförts i avsnitt 5.1.3 bör ersättningen reduceras om omfattningen av ansvar för de kyrkliga kulturminnena på något väsentligt sätt ändras, exempelvis genom en överlåtelse. Begreppet kyrkobyggnad definieras i kulturminneslagen i dess nuvarande lydelse som byggnader som invigts för och som vårdas av en kyrklig kommun dvs. en församling eller kyrklig samfällighet samt domkyrkor som står under egen förvaltning (se 4 kap. 2 § andra stycket). Det är endast sådana byggnader som omfattas av skyddsbestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen. Bestämmelserna gäller alltså inte för kyrkor (i bemärkelsen i ordning invigd byggnad) som vårdas av en annan huvudman, t.ex. staten, en landstingskommun eller borgerlig kommun eller ett privat rättssubjekt en fysisk eller enskild juridisk person. Relationsändringen innebär att församlingarnas och de kyrkliga samfälligheternas kommunstatus upphör, liksom att den offentligrättsliga regleringen angående särskild förvaltning av vissa domkyrkor upphävs (jfr dock nedan angående ). Definitionen av kyrkobyggnad i kulturminneslagen måste därför ändras. Utgångspunkten bör vara att de kyrkobyggnader som omfattas av bestämmelserna före relationsändringen, skall göra det också därefter. Någon utvidgning eller inskränkning i tillämpningsområde är inte avsedd. Mot denna bakgrund bör kyrkobyggnader efter relationsändringen definieras som byggnader som före har invigts för och ägdes eller förvaltades av eller någon av dess organisatoriska delar, dvs. en församling eller kyrklig samfällighet eller ett stift. Skyddet bör gälla oberoende av om kyrkan används eller inte och även om den sedermera tas ur bruk genom ett inomkyrkligt beslut. Om en kyrkobyggnad skulle överlåtas bör skyddet, som har nämnts, gälla även i förhållande till den nye ägaren. Med invigning avses här den kyrkliga handling som företas innan en byggnad tas i bruk för . Byggnader som ägs av kan vara dels sådana kyrkobyggnader som är kyrkokommunal egendom, dels sådana äldre domkyrkor och kyrkor som överförs med äganderätt enligt 9 § första stycket lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om . I 9 § tredje stycket i samma lag föreskrivs att med fastigheter och fastighetsfond skall behållas som en självständig förmögenhet efter relationsändringen och att egendomen skall förvaltas av . Det innebär att också omfattas av den föreslagna definitionen av begreppet kyrkobyggnad. 5.3.2 Kyrkliga inventarier Regeringens förslag: Varje församling skall utse två personer som skall föra en förteckning över kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde. Församlingen skall anmäla vilka som har utsetts till . Stiftet skall minst kontrollera att de föremål som tas upp i förteckningen finns kvar. Efter varje kontroll skall en kopia av förteckningen skickas till . Bestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen skall gälla även för kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde på kyrkotomter. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remiss II innehöll två enkätfrågor i avsnittet Den kulturhistoriskt värdefulla kyrkliga egendomen och de kyrkliga arkiven som rörde den förteckning över kulturhistoriskt värdefulla kyrkliga inventarier som skall finnas i varje församling. Fråga 12 gällde vilka som skall föra förteckningen och fråga 13 handlade om tillsynen över att föremålen i förteckningen finns kvar. En stor majoritet av remissinstanserna har ställt sig bakom förslagen. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 12 Fråga 13 Endast ett fåtal remissinstanser har behandlat de aktuella förslagen i sina yttranden. RAÄ föreslår att vissa gravanordningar tillkomna skyddas direkt i kulturminneslagen, på samma sätt som andra fasta anordningar på begravningsplatser. RAÄ förordar vidare att den exemplifiering av kyrkliga inventarier som finns i 19 § kulturminnesförordningen efter relationsändringen i stället bör finnas i kulturminneslagen. ifrågasätter om det inte är tillräckligt att föreskriva att församlingen skall svara för att det finns en förteckning över inventarierna och för att de förvaras och vårdas väl. Centralstyrelsen anser vidare att det bör vara stiftet som har det eventuella lagstadgade kyrkliga tillsynsansvaret i fråga om inventarierna. Ärkebiskopen efter hörande av övriga biskopar anser att kontrollansvaret för inventarierna i kyrkorna inom stiftet inte bör läggas på biskopen utan på respektive stift. Även och anser att stiftet skall ha kontrollansvaret. i motsätter sig inte en lösning som innebär att stiften har ansvar för kontrollen av inventarierna. i däremot menar att det är angeläget att bevara biskopens ansvar. anser att förslaget att två personer skall svara för inventarieförteckningen måste förenklas för att motverka onödig administration. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: I varje församling samt i domkyrkor som står under egen förvaltning skall det finnas en förteckning över kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde (4 kap. 7 § första stycket kulturminneslagen). I förteckningen skall det anges om ett föremål ägs eller förvaltas av någon annan än församlingen eller och om det förvaras på någon annan plats än i kyrkan. Förteckningen skall föras av kyrkoherden och en av kyrkorådet utsedd kyrkvärd, som skall vara ledamot eller suppleant i rådet (4 kap. 7 § andra stycket). De skall också se till att föremålen förvaras och vårdas väl. Det är fråga om ett personligt ansvarstagande som är delat mellan kyrkoherden som ämbetsbärare och den förtroendevalda kyrkvärden och som reglerades kyrkolag (jfr prop. 1987/88:104 s. 98 f.). Kontraktsprosten skall minst kontrollera att alla föremål i förteckningen finns kvar (4 kap. 8 § kulturminneslagen). En sådan kontroll skall göras också vid byte av ansvarig kyrkoherde eller kyrkvärd. I en församling där kontraktsprosten är kyrkoherde skall biskopen se till att kontroll sker. Det bör även efter relationsändringen finnas en förteckning över kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde i varje församling. Varken ämbetsmanna- eller förtroendemannaorganisationen inom kommer dock att vara offentligrättsligt reglerad och de ovan nämnda bestämmelserna måste därför ändras. När det gäller uppgiften att bl.a. föra förteckningen bör den nuvarande ordningen som innebär ett personligt ansvarstagande behållas. Relationsändringen bör inte medföra någon förändring i detta hänseende. Det bör därför utses två personer i varje församling som skall föra förteckningen och se till att föremålen förvaras och vårdas väl. Eftersom det inte som tidigare kommer att framgå direkt av lagen vilka personer som har detta ansvar bör det lämnas uppgift om vilka som utses till . Denna anmälningsskyldighet torde inte behöva innebära någon tungrodd administration. Några kyrkliga remissinstanser anser att det även fortsättningsvis bör vara kyrkoherden och en kyrkvärd som har ansvaret för inventarieförteckningen. Vilka personer som utses blir dock en inomkyrklig angelägenhet. Kommittén har föreslagit att biskopen skall ha kontrollansvaret i fråga om föremålen i förteckningen. Flera remissinstanser anser dock att ansvaret i stället bör läggas på respektive stift. Enligt ärkebiskopen kan det med tanke på den syn på biskopsämbetet som finns, inte anses rimligt att kontrollansvaret för inventarierna i kyrkorna inom stiftet läggs på biskopen. Regeringen finner med beaktande av dessa synpunkter att det bör vara stiftet som har kontrollansvaret i fråga om de kyrkliga inventarierna. Efter varje kontroll som utförs av stiftet bör en kopia av förteckningen skickas till . Härigenom får en överblick över inventariebeståndet i länet. Det är betydelsefullt inte minst med tanke på ansvar för den övergripande tillsynen inom kulturmiljö- området i länet. Av 4 kap. 6 § kulturminneslagen framgår att en förutsättning för att kyrkliga inventarier skall omfattas av skyddsbestämmelserna är att de har kulturhistoriskt värde. Enligt samma bestämmelse är en ytterligare förutsättning att inventarierna hör till en kyrkobyggnad eller annan kyrklig byggnad eller begravningsplats (se nedan angående kyrkliga inventarier på kyrkotomter). Kriterierna för att skyddsbestämmelserna skall vara tillämpliga anges sålunda i kulturminneslagen och det behövs därför inte någon exemplifierande uppräkning i lagen. Bestämmelserna om skydd för kyrkliga inventarier är enligt sin ordalydelse inte tillämpliga på inventarier på kyrkotomter. Det är dock rimligt att föreskrifterna gäller även de kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde som kan finnas på en kyrkotomt. Kulturminneslagen bör därför ändras så att även dessa inventarier skyddas. Äldre gravvårdar av kulturhistoriskt värde som hör till en kyrkobyggnad eller annan kyrklig byggnad eller begravningsplats omfattas i princip av bestämmelserna om skydd för kyrkliga inventarier (jfr 19 § kulturminnesförordningen, 4 kap. 6 10 §§ kulturminneslagen). RAÄ har, bl.a. med hänvisning till att enskilt ägda inventarier inte annat än i ringa mån omfattas av inventarieskyddsreglerna, föreslagit att gravanordningar tillkomna i stället skall omfattas av skyddet för begravningsplatser. Även om tillståndsplikten enligt 4 kap. 9 § första stycket kulturminneslagen inte gäller i fråga om en gravvård som ägs av en enskild person eller släkt, följer det dock av skyddsbestämmelserna att den oberoende av vem som är ägare skall förvaras och vårdas väl och att den skall föras upp på inventarieförteckningen. har vidare alltid möjlighet att vidta åtgärder för att skydda eller vårda en gravvård om det finns allvarlig fara för att den skadas (4 kap. 10 § tredje stycket kulturminneslagen, se även avsnitt 5.3.3). Enligt regeringens uppfattning finns det inte belägg för att de nuvarande bestämmelserna ger ett bristfälligt skydd. Det finns därför inte skäl att införa ett särskilt skydd för vissa äldre gravanordningar. 5.3.3 Möjlighet att åstadkomma rättelse, vissa bestämmelser om överklagande Regeringens förslag: ges rätt att förelägga den som är ansvarig för förvaltningen av ett kyrkligt kulturminne att vidta rättelse eller avbryta pågående åtgärder om föreskrifter eller beslut enligt 4 kap. kulturminneslagen inte följs. Ett föreläggande får förenas med vite. kan i stället begära särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten. rätt att överklaga beslut i tillståndsärenden enligt 4 kap. kulturminneslagen upphävs och ersätts inte av någon motsvarande rätt för stiftet. beslut att ta upp ett föremål i förteckningen över kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde eller att vidta någon åtgärd för att skydda eller vårda ett föremål får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Detsamma gäller beslut att bestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen om tillståndsprövning skall tillämpas i fråga om en kyrkobyggnad, en kyrkotomt eller en begravningsplats som har tillkommit efter utgången av . Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Det ställdes inte någon särskild enkätfråga avseende dessa förslag. RAÄ anser att det måste finnas möjlighet till sanktioner i minst den utsträckning som föreslås av kommittén. RAÄ förordar att beslut enligt 4 kap. 10 § kulturminneslagen får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol i stället för hos regeringen. Enligt är de föreslagna bestämmelserna om möjlighet till handräckning från kronofogdemyndigheten och till vitesföreläggande överflödiga. I fråga om förslaget om stiftets rätt att överklaga uttalar () att det i mål, vari sådana beslut överklagas, som regel redan finns två motstående parter, församlingen och . JO anför att om stiftet också tillåts träda in som part uppkommer ett trepartsmål, vilket inte är av helt okomplicerad natur hos domstolarna. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag Möjlighet att åstadkomma rättelse Av avgörande betydelse för att de kulturhistoriska värdena inom skall bevaras är att kulturminneslagens bestämmelser följs. Som har nämnts är RAÄ central förvaltningsmyndighet för kulturmiljön och har överinseende över kulturminnesvården i landet, medan länsstyrelserna ansvarar för tillsynen i länet. Möjligheterna att vidta åtgärder om kraven enligt 4 kap. kulturminneslagen inte upprätthålls är dock begränsade. RAÄ och har rätt att besikta kyrkliga inventarier (4 kap. 10 § första stycket). får vidare besluta att ett föremål skall tas upp i förteckningen över kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde (4 kap. 10 § andra stycket). Om det finns allvarlig fara för att ett föremål skadas, får ta hand om det tills vidare eller vidta någon annan nödvändig åtgärd för att skydda eller vårda det (4 kap. 10 § tredje stycket). Utöver dessa bestämmelser finns det inte någon möjlighet att ingripa om föreskrifter och beslut enligt 4 kap. kulturminneslagen inte efterlevs. Regeringen anser, i likhet med kommittén, att det är rimligt att kan ingripa om exempelvis en tillståndspliktig åtgärd vidtas utan tillstånd eller om en åtgärd genomförs på ett sätt som inte är förenligt med ett lämnat tillstånd och det inte har gått att få till stånd en rättelse på annat sätt. bör därför ges möjlighet att förelägga den som är ansvarig för förvaltningen av ett kyrkligt kulturminne att vidta rättelse eller avbryta pågående åtgärder om föreskrifter eller beslut enligt 4 kap. kulturminneslagen inte följs. Ett sådant föreläggande bör kunna förenas med vite. bör i stället kunna begära särskild handräckning hos kronofogdemyndigheten om de krav som följer av 4 kap. kulturminneslagen inte uppfylls. Liknande bestämmelser finns redan när det gäller byggnadsminnen (se 3 kap. 16 och 17 §§ kultur- minneslagen). Ett antal remissinstanser föreslår att det införs straffansvar vid överträdelser av bestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen. Regeringen anser dock inte att det finns tillräckliga skäl att även införa straffbestämmelser. Vissa bestämmelser om överklagande Enligt 4 kap. 16 § första stycket kulturminneslagen får alltid överklaga beslut i tillståndsärenden. Bakgrunden är att har tillsyn över lära och gudstjänster i församlingarna och därför har särskild anledning att bevaka beslut som avser utformningen av kyrkorummet m.m. och som kan påverka dess användning (prop. 1987/88:104 s. 101). Möjligheten att överklaga torde ha utnyttjats i mycket begränsad omfattning. Domkapitlen kommer inte att vara offentligrättsligt reglerade efter relationsändringen. Om det skall finnas motsvarande organ är en inomkyrklig fråga. Enligt lagen om skall stiften utgöra självständiga juridiska personer på regional nivå. Till stiftets grundläggande uppgift hör bl.a. att ha tillsyn över församlingslivet. Det kan ifrågasättas om de skäl som anfördes i den ovan nämnda propositionen (prop. 1987/88:104) motiverar att den regionala nivån (stiftet) inom också skall ha en generell rätt att överklaga tillståndsbeslut. Av 22 § förvaltningslagen (1986:223) följer att ett beslut som innebär att en tillståndsansökan helt eller delvis avslås kan överklagas av sökanden (församlingen eller motsvarande). Det finns inte skäl att dessutom stiftet skall kunna överklaga sådana beslut. Inte heller finns det, enligt regeringens uppfattning, anledning att ge stiftet rätt att överklaga ett beslut att bifalla en tillståndsansökan. Tillståndsbeslutet är i ett sådant fall endast en konsekvens av ett inomkyrkligt beslut att vidta en viss åtgärd. Det är en inomkyrklig fråga om stiftet skall ha möjlighet att agera om åtgärden i sig anses påverka exempelvis kyrkorummets användning på ett negativt sätt. Mot bakgrund av detta anser regeringen att på regional nivå i fortsättningen inte bör ha en generell rätt att överklaga beslut i tillståndsärenden enligt 4 kap. kulturminneslagen. beslut att ta upp ett föremål i förteckningen över kyrkliga inventarier av kulturhistoriskt värde eller att vidta någon åtgärd för att skydda eller vårda ett föremål (4 kap. 10 § andra och tredje styckena) får enligt 4 kap. 16 § tredje stycket överklagas hos regeringen. Detsamma gäller RAÄ:s beslut att bestämmelserna om tillståndsprövning skall tillämpas också i fråga om en kyrkobyggnad, en kyrkotomt eller en begravningsplats som har tillkommit efter utgången av (4 kap. 4 och 14 §§). Beslut i sådana ärenden är emellertid inte av den art att de bör prövas av regeringen, utan bör i stället överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. 6 Offentlighet och insyn I detta avsnitt behandlas frågan om en offentligrättsligt reglerad handlingsoffentlighet beträffande handlingar som tillkommer i verksamhet efter relationsändringen. De förslag som är aktuella har lämnats av Utredningen om trossamfundens rättsliga reglering i betänkandet Staten och trossamfunden, Rättslig reglering (SOU 1997:41). Regeringens förslag: Den offentligrättsligt reglerade handlingsoffentligheten inom skall avse handlingar som rör begravningsverksamheten samt fördelningen och användningen av den kyrkoantikvariska ersättningen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: och Kammarkollegiet tillstyrker utredningens förslag. Datainspektionen har från integritetssynpunkt inte någon invändning mot förslaget. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: är en del av det allmänna, vilket bl.a. innebär att handlingsoffentlighet gäller för den övervägande delen av den kyrkliga verksamheten. Till följd av de ändrade relationerna mellan staten och upphör församlingarnas och de kyrkliga samfälligheternas kommunstatus och kyrkan lämnar även i övrigt det allmänna. Det medför bl.a. att den offentligrättsliga regleringen avseende handlingsoffentlighet inte längre kommer att vara tillämplig på verksamhet. Som regeringen har uttalat är frågan om handlingsoffentlighet inom efter relationsändringen av stor principiell betydelse (se prop. 1997/98:49 s. 19 och prop. 1997/98:116 s. 64). Det är viktigt att kyrkans verksamhet också i fortsättningen bedrivs under öppenhet och att allmänheten har tillgång till handlingar i samma utsträckning som . Offentlighet och möjlighet till ett fritt meningsutbyte utgör förutsättningar för att karaktär som öppen folkkyrka skall behållas och för att demokratins grundläggande idéer skall förbli vägledande inom kyrkan. Efter relationsändringen kommer en offentligrättslig handlingsoffentlighet att gälla för handlingar som avser områden där intresset av insyn från statlig utgångspunkt är störst, nämligen i de fall utför viktiga samhällsuppgifter. Frågan skall regleras i sekretesslagen (1980:100), se 10 § lagen (1998:1591) om . handlingar i övrigt skall omfattas av en inomkyrkligt reglerad handlingsoffentlighet, se 11 § lagen om . Regeringen lägger nu fram förslag till närmare reglering av den offentligrättsliga handlingsoffentligheten. Begravningsverksamheten är en viktig samhällelig angelägenhet. I enlighet med principbeslut föreslår regeringen att också efter relationsändringen skall vara huvudman för den övervägande delen av denna verksamhet (se avsnitt 4). Det innebär att ges i uppdrag att utföra en samhällsuppgift, i vilken det ingår myndighetsutövning. Mot denna bakgrund bör den offentlig- rättsliga handlingsoffentligheten gälla i fråga om handlingar som avser begravningsverksamheten. Som framgår i avsnitt 5 föreslår regeringen att skall få viss ersättning från staten för kulturhistoriskt motiverade kostnader i samband med vård och underhåll av de kyrkliga kulturminnena (kyrkoantikvarisk ersättning). Enligt förslaget skall ersättningen fördelas genom försorg. Kostnaderna för vård och underhåll av de kyrkliga kulturminnena kommer alltså tills vidare att till viss del finansieras genom en statlig ersättning.