prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen anser därför att man i lagen om skilje- förfarande endast bör använda begreppet närstående för att beskriva sådana jävsgrundande relationer. I den valda formuleringen inkluderas, förutom makar och nära släktingar, bl.a. sambor och andra som står i parrelation till varandra. Av sakens natur följer att det ligger närmare till hands att anta en sådan förtroendeskadlig relation mellan nära släktingar än mellan andra. Utanför det närståendebegrepp som används här faller en relation till en juridisk person. Ett praktiskt exempel som särskilt bör nämnas är att den som ingår t.ex. i en juridisk persons styrelse inte får vara skiljeman då den juridiska personen är part. I detta sammanhang bör anges att inte heller andra ställföreträdare såsom t.ex. föräldrar för underåriga och förvaltare enligt får vara skiljemän när den de företräder är part. Vidare har de sakliga skäl som motiverar vittnes- och sakkunnigjävet alltjämt bärkraft. Att en person som har uttalat sig som vittne i saken skulle kunna komma ifråga som skiljeman framstår dock som ett så opraktiskt fall att en uttrycklig bestämmelse härom kan undvaras. Däremot visar det andra exemplet på en viktig princip. Det bör därvid framhållas att den som uttalat en mening i tvisten bör vara förhindrad att vara skiljeman oavsett om han gjort uttalandet som sakkunnig eller inte. Däremot bör den som i doktrinen eller annars uttalat en viss mening i en särskild rättsfråga som kan aktualiseras i tvisten inte endast av den omständigheten vara förhindrad att vara skiljeman. Stadgandet som behandlar den som varit part behjälplig att förbereda eller utföra sin talan i saken är viktigt och det bör behållas som ett uttryck för lagstiftarens intention att skiljemannen inte skall ha solidariserat sig med den part som utsett honom. Slutligen ger den bestämmelse som talar om att skiljemannen har tagit emot eller betingat sig ersättning för sitt uppdrag i strid med reglerna i lagen om skiljeförfarande ett viktigt exempel på när en skiljemans opartiskhet och omutlighet med fog kan ifrågasättas. För att obstruktion i görligaste mån skall motverkas bör en skiljeman kunna entledigas om han på grund av hinder som kan antas bli långvarigt inte kan utföra sitt uppdrag. En sådan bestämmelse finns emellertid redan bland de regler som behandlar hur skiljemännen utses. Den hör också närmast till det området varför den inte bör behandlas i detta sam- manhang (se avsnitt 7.4). Det finns anledning att i detta sammanhang även uppmärksamma förhållandet mellan ett ombud och en skiljeman. Denna situation är inte reglerad i skiljemannalagen men väl i . Av bestäm- melserna i följer att om domaren och ombudet är på visst sätt varandra närstående får ombudet inte användas i målet. Den nu behandlade problematiken löses i praktiken regelmässigt på så sätt att en tilltänkt skiljeman som står i en närmare relation till något av de befintliga ombuden inte åtar sig uppdraget. En lösning skulle kunna vara en regel som utpekar den av de två som sist har utsetts till skiljeman respektive ombud som den person som får vika. Frågan är emellertid komplicerad och knappast lämpad för lösning lagstiftningsvägen. Utred- ningen har av det skälet avstått från att lämna något förslag till reglering. Regeringen föreslår därför inte någon särskild regel som behandlar relationen mellan skiljeman och partsombud. Den som åtnjuter lön eller underhåll av part är jävig enligt skilje- mannalagen. Ett uttryckligt undantag görs dock för den som är anställd av kronan . Härigenom är t.ex. domare inte generellt uteslutna som skiljemän i förfaranden där staten är part. Inte någon av dessa bestäm- melser föreslås inflyta i den nya lagen. Det bör dock framhållas att avsikten härmed inte är att åstadkomma någon förändrad bedömning på denna punkt. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i lagen om skilje- förfarande tas in en bestämmelse, varav framgår att en skiljeman skall vara opartisk och att skiljemannen på yrkande av en part skall skiljas från sitt uppdrag om det föreligger omständigheter som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Vidare föreslås att det i den bestämmelsen görs en icke uttömmande uppräkning av några fall där sådana omständig- heter alltid skall anses föreligga. 6.2.3 Prövning av jävsinvändning under förfarande Regeringens förslag: Den som ombeds att åta sig uppdrag som skiljeman skall genast upplysa om omständigheter som kan tänkas utgöra hinder för personen att vara skiljeman. Ett yrkande om att en skiljeman skall skiljas från uppdraget prövas av skiljenämnden, om parterna inte bestämt något annat. Bifalls ett sådant yrkande får beslutet inte angripas. Ogillas eller avvisas yrkandet får en part ansöka hos tingsrätten om att skiljemannen skall skiljas från uppdraget. Tingsrättens avgörande får inte överklagas. skall kunna fortsätta förfarandet i avvaktan på tingsrättens avgörande. Parterna skall kunna komma överens om att en jävsfråga skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna, med ett undantag, tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. avstyrker förslaget i den del som gäller jävsprövningen. Några utländska experter har ifrågasatt det lämpliga i att låta skiljenämnden först pröva en jävsinvändning. Skälen för regeringens förslag: Som har nämnts saknar skiljemannalagen bestämmelser om hur jävsprövningen skall gå till. Detta är, som utredningen konstaterat, uppenbarligen en brist som bör åtgärdas när en ny lag om skiljeförfarande skall antas. Det framstår som naturligt att den som har anmodats att bli skiljeman själv rannsakar sig om han vet någon omständighet som kan rubba förtroendet för hans opartiskhet (jfr 4 kap. 14 § första stycket rätte- gångsbalken). Regler om skyldighet för en skiljeman att upplysa om sådana omständigheter återfinns bl.a. i modellagen och den finska lagen. Även den svenska lagen bör förses med en bestämmelse som ålägger den som ombeds att åta sig uppdrag som skiljeman att upplysa om om- ständigheter som kan tänkas utgöra hinder för honom att vara skiljeman. Skyldigheten att upplysa bör utsträckas till att även omfatta omständig- heter som skiljemannen får kännedom om först sedan förfarandet har inletts. Regeringen föreslår sålunda att regler av angivet innehåll tas in i lagen om skiljeförfarande. En part kan enligt skiljemannalagen låta bli att göra en jävsgrund gällande. En part kan också med bindande verkan förklara sig avstå från att åberopa en känd jävsgrund. Det finns inte anledning att föreslå någon ändring på denna punkt. Prövningen av om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för en skiljemans opartiskhet aktualiseras således enbart om en part yrkar att skiljemannen skall skiljas från sitt uppdrag. Att en part därvid inte kan begära att en av honom utsedd skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag på grund av omständigheter som parten kände till när han utsåg skiljemannen är självklart och behöver inte komma till särskilt uttryck i lagen. Det sagda öppnar möjlighet för parterna att komma överens om att utse partiska skiljemän. Detta förutsätter dock som nämnts att parterna är medvetna om vari jävet består. Som utredningen har framhållit är nämligen jävsreglerna såtillvida tvingande som det förutsätts att en part inte på förhand abstrakt kan avstå från att åberopa jäv eller någon annan kategori av grund för mot en blivande skiljedom. Endast med tillämpning för rent internationella tvister kan en sådan längre gående möjlighet till undantagsavtal övervägas (se vidare avsnitt 10.7). Utredningen har föreslagit att det bör åligga skiljenämnden att pröva en parts yrkande om att skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag. har i denna del framhållit att den föreslagna ordningen kan leda till mindre lämpliga resultat, t.ex. i de fallen då skiljenämnden består av en ensam skiljeman (som tidigare vägrat avgå) och då det är skilje- nämndens ordförande som påstås vara jävig. I sistnämnda fallet har hovrätten pekat på att ordföranden har utslagsröst även i frågan om huruvida han själv är jävig, vilket innebär att situationen kan bli densamma som i det första fallet. Hovrätten har vidare framhållit att det kan antas att två skiljemän i någon mån skulle dra sig för att öppet finna en tredje kollega jävig. Liknande synpunkter har framförts från internationellt håll. Även risken för tidsutdräkt har nämnts av några utländska experter. Hovrätten har föreslagit att jävsfrågor endast skall prövas av allmän domstol. Regeringen konstaterar inledningsvis att utredningens förslag stämmer överens med modellagens bestämmelser. I linje med vad som tidigare anförts talar denna omständighet i sig med viss styrka för utredningens förslag. Vad sedan gäller synpunkten att utredningens förslag medför risk för onödigt tidsutdräkt och därmed risk för att en illojal part ges möjlighet att obstruera under förfarande vill regeringen ifrågasätta om det verkligen förhåller sig på det sättet. I de fall där jävsinvändningen bifalles kan man nog snarare förvänta sig en snabbare handläggning av skiljenämnden än om frågan prövas i allmän domstol. Om yrkandet ogillas eller avvisas beror en eventuell försening på huruvida det står skiljemännen fritt att välja om de vill låta förfarandet fortsätta eller vila i avvaktan på tingsrättens beslut. Regeringen avser att låta skiljemännen få en sådan valrätt (se nedan). Inte heller i det fallet behöver det därför bli fråga om några tempoförluster. Det torde nog snarare vara de av hovrätten framförda omständigheterna som kan stämma till eftertanke. Även om berörda skiljemän med all säkerhet kan skilja mellan sak och person kan det inte uteslutas att det, med den av utredningen föreslagna ordningen, i den praktiska tillämpningen kan uppstå situationer som framstår som mindre önskvärda. Detta problem bör dock enligt rege- ringens mening inte överdrivas. Man måste hålla i minnet att parterna faktiskt givit skiljenämnden förtroendet att slita tvisten i fråga. I den belysningen bör skiljenämnden även kunna anförtros att pröva jävs- frågor. Mot dennas bakgrund anser regeringen att utredningens förslag bör genomföras. Regeringen föreslår sålunda att en invändning om jäv skall prövas först av skiljenämnden. Frågor om jäv kan om än inte slutligt prövas t.ex. av ett skiljedomsinstitut i stället för av skiljemännen. På detta sätt förhåller det sig enligt reglerna för (§ 7). Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att det även enligt lagen om skiljeförfarande bör stå parterna fritt att bestämma att ett yrkande om en skiljemans skiljande från uppdraget på grund av jäv skall prövas av någon annan än skiljemännen. Ett sådant beslut bör då få samma rättsverkan som motsvarande beslut av skiljemännen. Om ett yrkande att en skiljeman skall anses vara jävig och därmed skiljas från uppdraget vinner bifall bör beslutet vara slutligt. Om yrkandet däremot ogillas uppkommer frågan hur denna situation skall behandlas rent processuellt. Som utredningen framhållit kan det anföras processekonomiska skäl för att en missnöjd part direkt skall få angripa beslutet vid domstol i stället för att som vänta tills förfarandet är avslutat och då väcka en klandertalan. I det fall skiljeförfarandet varit omfattande och kostsamt är nackdelarna med den nuvaranden ordningen uppenbara. Å andra sidan finns det en risk för att en reglering som tillåter en särskild talan under förfarandet öppnar upp för ageranden i förhalningssyften. Vidare kan konsekvensen bli att ett domstols- förfarande framtvingas eftersom en part som avstår från att angripa ett ogillande beslut förlorar sitt rätt att senare göra gällande invändningen. Det finns av den anledningen en betydande risk för att en part fullföljer en talan som med hänsyn till utgången av skiljeförfarandet kan framstå som onödig. Det finns alltså skäl som talar i båda riktningarna. Modellagen (artikel 13(3)) innehåller en bestämmelse som innebär att en part kan få en ogillad jävsinvändning prövad under förfarandet. Bestämmelsen anvisar en instans en domstol eller en annan myndighet som slutligt prövar om skiljemannen skall skiljas från sitt uppdrag. Enligt den finska lagen kan dock en ogillad jävsinvändning inte prövas slutligt av domstol under förfarandet. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning att en förut- sättning för att välja metoden med särskild talan under förfarandet är att prövningen i domstol huruvida skiljemannen skall skiljas från sitt uppdrag endast sker i en instans. En ordning med tre domstolsinstanser skulle allvarligt äventyra skiljeförfarandets snabbhet. Vidare är det av stor betydelse hur skiljeförfarandet påverkas domstolen handlägger en av skiljenämnden ogillad jävsinvändning. Lagrådet har, på samma sätt och av samma skäl som redovisats under avsnitt 5.9, förordat att skiljemännen skall kunna fortsätta förfarandet i avvaktan på domstolens avgörande men med den begränsningen att skiljemännen inte skall få meddela skiljedom. Regeringen är emellertid av samma uppfattning i detta fall som när det gäller en domstolsprövning angående skiljemännens behörighet, trots att det i förevarande fall rör sig om en eninstansprövning. Även här anser regeringen således att den av Lagrådet förordade begränsningen skulle innebära en försämring när det gäller skiljeförfarandets effektivitet. Modellagen innehåller heller inte någon sådan begränsning. Om man ger skiljenämnden möjlighet att fortsätta skiljeförfarandet, inklusive rätten att meddela skiljedom, bör detta i viss mån kunna hindra okynnesinvändningar i förhalningssyfte. Denna möjlighet i kombination med att det står skiljemännen fritt att förklara skiljeförfarandet vilande framstår som en ändamålsenlig reglering för att få svåra jävsfrågor rättskraftigt avgjorda på ett process- ekonomiskt fördelaktigt sätt, som möjligheterna till obstruktion minimeras. Regeringen föreslår sålunda att det i lagen om skiljeförfarande införs en möjlighet för en part att under förfarandets gång hos allmän domstol angripa ett beslut av skiljenämnd eller annan, varigenom en invändning om jäv ogillats. Frågan bör prövas slutligt av tingsrätten. Regeringen föreslår vidare att skiljemännen skall kunna fortsätta förfarandet i avvaktan på tingsrättens avgörande. Skiljemännen bör härvid även kunna meddela skiljedom. En parts talerätt bör vara inskränkt i tiden. Denna tid kan liksom enligt modellagen sättas . En part som underlåter att angripa skiljemännens beslut inom den angivna tidsfristen bör därigenom förlora sin rätt att senare åberopa de omständigheter som han framfört till stöd för sitt yrkande. Härigenom tvingas en part att inom nämnda tid slutligt bestämma sig för om han vill driva frågan vidare. Som tidigare nämnts kan en parts rätt att åberopa en jävsgrund bortfalla innan ovannämnda tid gått till ända genom att han uttryckligen avstår från att åberopa omständigheten. Den nuvarande regleringen i 21 § första stycket 3 p. jämförd med andra stycket skiljemannalagen innebär att en part som haft kännedom om en jävsgrund och tillfälle att framställa invändning om den men underlåtit det kan anföra mot skiljedomen under åberopande av jävet. Enligt såväl modellagen som den finska lagen anges i stället en bestämd frist, nämligen från det att parten fått kännedom om att skiljemännen tillsatts och att omständigheten före- ligger. Utredningen har framhållit att den allmänna preklusionsgrunden i skiljemannalagen framstår som oprecis i detta sammanhang och att den för nu diskuterat fall därför bör kompletteras med en viss i lagen angiven frist. Enligt utredningen bör tidsfristen sättas . Regeringen delar utredningens bedömning att det av lagen om skiljeförfarande bör framgå inom vilken tid en jävsinvändning skall göras gällande. Fristen bör dock, i enlighet med bl.a. modellagens bestäm- melse, sättas . Av utredningen framgår att har föreslagit att en jävsfråga under förfarandets gång skall kunna på ett bindande sätt avgöras av ett skiljedomsinstitut, om parterna överenskommit detta. För- delen med att låta ett institut pröva jävsfrågor skulle bl.a. vara att förfarandet sker utan offentlig insyn. Detta kunde i sin tur göra skiljemän mera benägna att stå på sig när deras opartiskhet ifrågasätts. Som tidigare nämnts är det viktigt att jävsfrågor kan på ett bindande sätt avgöras . För att tillgodose detta intresse har regeringen föreslagit att den särskilda domstolsprövningen skall in- skränkas till en instans. Denna lösning tillgodoser dock med nuvarande lagstiftning inte parternas önskan om att tvisten undandras offentlig insyn. Regeringen avser inte att föreslå någon allmän regel om sekretess i ärenden med anknytning till skiljeförfarande (se vidare avsnitt 8.6). Det bör likväl i vart fall när det gäller en jävsprövning under förfarandets gång vara möjligt för parterna att överlåta prövningen åt någon annan än domstol, under förutsättning att det sker under för rättssäkerheten betryggande former. Två frågor är då att besvara, nämligen vilka krav som bör ställas på parternas överenskommelse och åt vem prövningen bör kunna överlåtas. Enligt utredningen går det inte att bortse från att en part som överlåter åt någon annan än domstol att slutligt pröva en jävsinvändning under förfarandet inte kan ges samma garantier för ett rättssäkert avgörande. Regeringen delar i princip detta synsätt, även om det naturligtvis är beroende av åt vem prövningen överlämnas. Med hänsyn till de risker som en part sålunda kan löpa bör det krävas att avståendet är tydligt. I likhet med utredningen finner dock regeringen att det skulle föra alltför långt att i detta sammanhang ställa upp krav på skriftlig form. Avtalet bör givetvis kunna träffas i samband med att en part framställer en jävsinvändning. Hinder bör emellertid inte föreligga mot att parterna redan i skiljeavtalet träffar överenskommelse om slutlig jävsprövning av någon annan än domstol, eventuellt genom hänvisning till ett skilje- domsreglemente. Prövningen bör kunna överlåtas åt ett skiljedomsinstitut. Denna definition ger visserligen inte några egentliga garantier för kompetensen hos en sådant organ. För att uppnå detta blev det nödvändigt med någon form av auktorisation. Detta vore att gå för långt. Större formella krav än att det skall röra sig om ett institut som verkar enligt antagna stadgar bör därför inte ställas. Man får inte heller underskatta parternas egen förmåga att göra urskillnad. Däremot bör parterna inte kunna bestämma att något annat organ eller någon annan person skall slutligt pröva jävs- invändningen. Det går nämligen inte att med någon rimlig grad av säkerhet förutse vilka konsekvenser en så vidsträckt möjlighet att ersätta domstolsprövningen skulle kunna få för rättssäkerheten. Parterna bör alltså kunna bestämma att ett yrkande om att en skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag skall prövas slutligt av ett skilje- domsinstitut. Det är vad regeringen föreslår. När det slutligen gäller att bestämma vid vilken domstol nu behandlade frågor skall handläggas bör denna frågeställning tas upp i samband med en allmän diskussion i anknytning till bestämmelserna om laga domstol i skiljedomsfrågor (se avsnitt 12). 7 Skiljemännen, övriga frågor 7.1 Utgångspunkter partsautonomin Regeringens förslag: Parterna skall själva kunna bestämma antalet skiljemän och hur dessa skall utses. Detta kan ske genom att parterna hänvisar till ett skiljedomsinstituts regler. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen bygger på principen att parterna har möjlighet att i skiljeavtalet eller genom annan överenskommelse bestämma hur många skiljemän som skall delta i tvistens avgörande och hur dessa skall utses. Enligt regeringens mening saknas det skäl att genom lagstiftning inskränka denna avtalsfrihet. De regler om antalet skiljemän och sättet för deras utseende som upptas i lagen om skiljeförfarande bör därför vara dispositiva. Det bör dock framhållas att avtalsfriheten inte sträcker sig hur långt som helst. Av rättsfallet NJA 1974 s. 573 framgår att en som skilje- klausul åberopad bestämmelse inte kan godtas som rättegångshinder om flertalet skiljemän fritt skall utses av ena parten. Den nya lagen är inte avsedd att medföra någon annan bedömning. Parternas överenskommelse kan vara mer eller mindre fullständig. De kan t.ex. bestämma att tvisten skall avgöras av skiljemän enligt ett skiljedomsinstituts regler. Institutets regler tar då över de dispositiva stadgandena i lagen om skiljeförfarande. De närmare formerna för hur skiljemännen skall utses och vad som händer om någon av dem blir förhindrad att delta i tvistens avgörande bestäms i sådant fall av institutets regler. Vad som nedan sägs om antalet skiljemän, hur dessa skall utses och skiljemans avgång bör således gälla endast i den mån parterna inte har bestämt något annat. 7.2 Antalet skiljemän Regeringens förslag: Antalet skiljemän skall vara tre, om inte parterna har bestämt något annat. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen föreskriver att skiljemännen till antalet skall vara tre. Av dessa väljer parterna vardera en och de på detta sätt valda utser den tredje. Denna regel har gammal hävd i svensk rättstradition. Som redan nämnts i kapitlet om skiljeavtalet är det dock möjligt för parterna att bestämma att en fråga lämnas till avgörande av en skiljeman. Ur kostnadssynpunkt kan en skiljeman vara att föredra. Dessutom kan själva förfarandet bli smidigare och gå snabbare om endast en person skall avgöra frågan. Det finns sålunda flera omständigheter som kan sägas tala för att den dispositiva regeln bör ange att frågan skall avgöras av en ensam skiljeman. Å andra sidan är det generellt sett svårare för en ensam skiljeman att avgöra frågor med mycket muntlig bevisning där till- trosproblem kan uppkomma. Vidare kan en diskussion mellan flera skiljemän vara till gagn för sakens behandling. Enligt såväl modellagen som de tyska, belgiska, finska och spanska lagarna skall skiljemännen vara tre om parterna inte bestämt annorlunda, medan enligt fransk och nederländsk lag en domstolsföreträdare bestämmer antalet skiljemän i brist på partsöverenskommelse. Med hänsyn till att den dispositiva regeln bör vara sådan att alla typer av tvister skall kunna behandlas på ett säkert sätt anser regeringen att huvudregeln alltjämt bör vara tre skiljemän. 7.3 Utseende av skiljemän Regeringens förslag: Vardera parten skall utse en skiljeman. Dessa skall i sin tur utse den tredje skiljemannen. En part skall med bindande verkan skriftligen underrätta motparten om sitt val. Underlåter en part att utse skiljeman skall motparten kunna begära att domstolen utser skiljeman. Skall skiljeman utses av någon annan men kommer något val inte till stånd skall tingsrätten på en parts begäran utse skiljemannen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans framför någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Är skiljemännen redan utsedda antingen i skiljeavtalet eller genom annan överenskommelse mellan parterna behövs inte något särskilt förfarande för att välja skiljemän. Skall skiljemännen utses av någon annan än parterna, t.ex. ett skilje- domsinstitut, bör institutet underrättas om tvisten enligt de regler som gäller för institutet. Om parterna inte har bestämt något annat gäller enligt 7 8 §§ skiljemannalagen följande. Vardera parten skall utse en skiljeman. Part skall underrätta motparten skriftligen om sitt val. Motparten är skyldig att i sin tur lämna den andra parten skriftlig underrättelse om sitt val av skiljeman . Sedan underrättelse lämnats får en part inte utan den andra partens samtycke återkalla sitt val av skiljeman.