prop · GM0342 · 1999-01-01 00:00:00 — Det är naturligt att den bilist som uppträtt oklanderligt men till följd av t.ex. en cyklists eller väghållares vårdslöshet fått sin bil skadad har svårt att acceptera att endast få en del av sin skada ersatt. Som påpekats av kan förslaget om det genomförs emellertid leda till nya situationer som på motsvarande sätt skulle upplevas som orättvisa bland skadelidande bilister. En bilägare som råkar ut för oförsäkrade skadevållare skulle genom den föreslagna bestämmelsen komma att uppfatta sig som missgynnad i förhållande till den som får sin bil skadad av en försäkrad. Frågan hur trafikansvaret skall förhålla sig till det allmänna vållandeansvaret inrymmer, såsom också framhålls i propositionen, många komplicerade inslag och har varit föremål för debatt i den juridiska litteraturen (se bl.a. Juridisk nr 2 1991/92 s. 252). Det anförda leder utskottet till den slutsatsen att det föreliggande förslaget inte bör genomföras utan att mera ingående överväganden kommer till stånd. Enligt utskottets mening bör därvid prövas om inte en möjlighet att underlåta jämkning även i andra fall än där den skadeståndsskyldige har någon ansvarsförsäkring skulle kunna införas. Det bör ankomma på regeringen att i lämpligt sammanhang göra dessa överväganden. gav regeringen som sin mening till känna vad utskottet hade anfört (se rskr. 1992/93:307). Olika uppfattningar om vilka möjligheter till jämkning som bör finnas i de aktuella situationerna har framförts i litteraturen. Sålunda har i sin uppsats till skada vid strikt ansvar (Juridisk 1991 92 s. 252 274) behandlat frågan vilken hänsyn man skall ta inte bara till medvållande på den skadelidan- des sida utan också till om den skadelidande har strikt ansvar för skador som han själv i motsvarande situation skulle orsaka. Hans slutsats är att ingen hänsyn bör tas till karaktären av det ansvar som åvilar den skade- lidande eller den skadeståndsskyldige, utöver vad som följer av att enligt lagtexten hänsyn skall tas till omständigheterna (6 kap. 1 § tredje stycket skadeståndslagen och 18 § andra stycket trafikskadelagen). Till stöd härför talar enligt ordalydelsen i de relevanta lagreglerna, utvecklingen fram till den nuvarande situationen, rättspolitiska skäl och inte minst hänsyn till att rättssystemet inte bör kompliceras i onödan. Yttrandet i den tidigare nämnda propositionen att det torde vara en allmän princip i skadeståndsrätten att den som utövar en riskfylld verksamhet och som av denna anledning bär ett objektivt ersättnings- ansvar gentemot utomstående redan på denna grund får finna sig i jämkning av egna skadeståndskrav mot utomstående har enligt endast svaga belägg. Det bygger på ett uttalande av Trafikskadeutred- ningen som bortser från större delen av tidigare rättspraxis. Tanken att sätta ett rent strikt ansvar på den skadeståndsskyldiges sida i en sär- ställning, på grund av att farlig verksamhet fordrar ett särskilt strängt ansvar, räknas till den ideologi som enligt bör kastas över bord. Rent strikt ansvar, annat skärpt ansvar och culpaansvar tillgodoser allmänt sett samma ändamål. anser att det kan diskuteras vilken form av ansvar som bäst tillgodoser de särskilda syften som man vill uppnå genom skadeståndsregler men att det till stor del är praktiska skäl som blir avgörande. Till realiteten hör i första hand att ta hänsyn till försäkringsförhållandena. Den skadeståndsskyldiges möjlighet att utge skadestånd till den bilist som han vållat sakskada beror främst av om han har ansvarsförsäkring. Finns en sådan täcker den regelmässigt skadan på bilen, med undantag för självrisk. Regeln om jämkning av skadeståndet på grund av den skadelidande bilistens form av ansvar är, menar , alltså i första hand en fråga om reduktion av den ersättning som utgår ur den culpaansvariges ansvarsförsäkring. Skadeståndets normala funktion att ge ersättning till dem som skadats genom andras vållande och att pulvrisera skadan tillgodoses bäst genom den enkla regeln att den som vållat sakskada för en bilist som inte själv är vållande blir skyldig att utge ojämkat skadestånd till bilisten. Bestämmelsen i 18 § andra stycket trafikskadelagen bör sålunda enligt tillämpas utan att strikt ansvar på den skadelidandes sida tilläggs någon relevans. har i en artikel (Skada i följd av trafik som ersättnings- och jämkningsgrund, till , 1991) behandlat samma ämne. Han framför där bl.a. att utgångspunkten när en skade- lidande bär strikt ansvar är densamma som när en skadelidande är medvållande till sin egen skada, dvs. att den skadelidande i och för sig får skada sig själv eller sin egendom så mycket han vill. Om han emellertid genom skadeståndskrav mot någon annan vill övervältra kostnaden för en skada, bör skadeståndsanspråket kunna jämkas om hans egen skada beror på samma risker, som ligger bakom det skärpta ansvar som han själv bär, om han skulle orsaka en skada för skadegöraren. För tillämpning av 18 § andra stycket måste enligt Agell fordras att den aktuella skadan kan anses utgöra en skada i följd av trafik. Allmänt sett bör man enligt Agell vara försiktig med att jämka skadestånd till bilägare eller lastägare, när bilen förts klanderfritt, om skadan ligger i utkanten av vad som kan betraktas som skada i följd av trafik. Som exempel nämner han fallet att den bil som påkörts av cykeln fall skulle ha stått stilla i vägkorsningen på grund av motorstopp. Skadan på bilen skulle då i så övervägande grad ha berott på farligheten i cyklistens färdsätt och i så liten grad på trafikfaran hos bilen att bilistens skadestånd inte borde ha jämkats alls. Även i en del fall när bilen förts med mycket låg hastighet kan det enligt Agell nog vara rimligast att inte jämka skadeståndet. har i sin . Om skadeståndsansvarets gränser. bl.a. behandlat frågan om riskmedverkan utan medvållande (följande sammanfattande synpunkter är hämtade från artikel i 1994 1995 s. 392 414). Man kan enligt honom säga att rättsordningen genom att (i vissa fall) ålägga bilägaren strikt ansvar har placerat riskerna av biltrafik på denne. Man kan alltså iaktta en värdering att de riskfaktorer som har att göra med bilens förande i trafik placeras inom bilägarens riskområde. Dessa riskfaktorer kan aktualiseras även i de fall en utomstående ickebilist, t.ex. en cyklist, vållar skada på bilen. I det fallet är alltså bilisten skadelidande, men riskfaktorer på hans sida (t.ex. fartmomentet som i sig utsätter honom för diverse skaderisker) kan ha medverkat till skadan. Inom ramen för skyddsändamålsläran kan man på detta vis, i stället för att bara förkasta Högsta domstolens praxis, enligt bygga upp en förklaringsram som kan skänka förståelse för de värderingar om riskplacering som rätten uppvisar. Genom att förklara väldokumenterad praxis från utifrån riskbärarsyn- punkten får man dessutom enligt honom riktlinjer för en differentiering så att nackdelarna med den använda schablonmässiga hälftendelningen kan undvikas. har i en artikel (Vår komplicerade trafikskaderätt och framtiden, i 1979 s. 401 f.) bl.a. ifrågasatt om den i motiven till 18 § andra stycket angivna principen att den som utövar en riskfylld verksamhet och som av denna anledning bär ett objektivt ersätt- ningsansvar gentemot utomstående redan på denna grund får finna sig i en jämkning av egna skadeståndskrav mot utomstående verkligen existerar i den allmänna skadeståndsrätten. Han har senare (i JT 1990 1991 s. 456 f.) med utgångspunkt i NJA 1990 s. 569 på nytt tagit upp denna fråga till diskussion. har funnit att rättstilllämpningen är väl förenlig både med tidigare praxis och motivuttalandena som gjordes beträffande 18 § andra stycket samt att den går att försvara med åtskilliga skäl, inte minst att den utmärks av konsekvens och principfasthet. anser emellertid att denna rättstillämpning kan från en framtida lag- stiftningssynpunkt ifrågasättas. Man kan, menar han, mycket väl finna det rättvist att det utvidgade ansvar som bilisterna har enligt trafikskade- lagen skulle kompenseras genom ett mindre strängt personligt ansvar som skadelidande. Detta skulle vara så mycket mera rimligt, om skade- ståndsansvaret är täckt av en ansvarsförsäkring eller åvilar en själv- försäkrare. Även har behandlat det tidigare nämnda uttalandet i propositionen angående en allmän skadeståndsrättslig princip om jämk- ning när den skadelidande har ett strikt ansvar (Om jämkning av skade- stånd, 1982 s. 161 f.). De argument som kan anföras för en sådan jämk- ning är enligt honom att verksamheten typiskt sett anses vara särskilt bärkraftig, att verksamheten är farlig, att det finns ett rättssystematiskt argument eller att preventionshänsyn kan åberopas. finner att varje argument i och för sig inte verkar så överväldigande starkt men att det ändå kan synas vara den naturligaste och lämpligaste lösningen att jämka i dessa medverkansfall, vilket också är i överensstämmelse med trafikskadelagens motiv. Det finns dock menar anledning att hålla i minnet att det ofta är huvudsakligen rättssystematiska skäl som talar för att sätta ned ersättningen och att dessa i brist på klart lagstöd ibland kan framstå som otillräckliga för att man skulle beröva den skadelidande hans ersättning (jfr även SvJT 1993 s. 774 f. där bl.a. förordat att också försäkringsförhållandena skall beaktas i enlighet med prop. 1992/93:8). Vid överläggningar i (se avsnitt 3) diskuterades bl.a. jämkningsbestämmelsen i 18 § andra stycket. Meningarna om hur en regel borde vara utformad var delade och det var därför inte möjligt att komma fram till någon gemensam rekommenda- tion. Skälen för regeringens förslag: Motorfordonsägare vars fordon skadas i de ovan beskrivna fallen har svårt att förstå och acceptera att deras skadestånd skall jämkas när de inte själva på något sätt varit oaktsamma. I likhet med i stort sett samtliga remissinstanser ställer sig regeringen bakom bedömningen att jämkningsregeln i 18 § andra stycket trafikskadelagen bör ändras så att jämkning i fortsättningen sker i mindre omfattning än . Den lösning som föreslogs i prop. 1992/93:8 att reglerna om jämkning skulle ändras så att förekomsten av ansvars- försäkring hos den skadeståndsskyldige skulle beaktas vid bedömningen av jämkningsfrågan har inte ansetts vara godtagbar, särskilt som den kunde leda till nya situationer som skulle upplevas som orättvisa bland skadelidande bilister. Med anledning av vad lagutskottet uttalat bör det därför särskilt prövas om det bör införas en möjlighet att underlåta jämkning även i andra fall. Frågan om jämkning i de situationer som diskuterats är kompli- cerad, och det finns vägande argument i olika riktningar. Motorfordon för med sig större risker i trafiken än de som följer med exempelvis gång- eller cykeltrafik. Det har att göra med motorfordonens farlighet på grund av bl.a. fart och tyngd men även med deras ekonomiska värde. Det är rimligt att dessa särskilda risker påverkar skadeståndsbedömningen. Ägaren av motorfordonet har också i de flesta fall en möjlighet att gardera sig mot att själv behöva stå för kostnaderna genom att teckna helförsäkring för fordonet. En grundläggande fråga är om jämkningsregeln bör utgå från någon form av allmän princip för hur jämkning skall ske när den som drabbas av skada själv bär ett skärpt skadeståndsansvar. Dagens regel bygger på ett antagande om existensen av en sådan allmän princip i svensk rätt, nämligen att den som utövar en riskfylld verksamhet och som av denna anledning bär ett objektivt ersättningsansvar gentemot utomstående redan på denna grund får finna sig i jämkning av egna skadeståndskrav mot utomstående. I doktrinen har diskuterats i vad mån en sådan allmän princip verkligen kan anses gälla. Ett alternativ är att jämkningsregeln utformas utan hänvisning till någon viss princip från utgångspunkten att den skall ge rimliga resultat och i övrigt fungera väl för just de skadesituationer som den skall reglera. Det finns inte några svenska lagbestämmelser i övrigt som kan sägas ge uttryck för samma princip som trafikskadelagens regel. Däremot finns exempel från rättspraxis där en motsvarande princip tillämpats utanför trafikskadeområdet (se NJA 1988 s. 495 som handlade om det strikta ansvar en hundägare har enligt 6 § lagen [1943:459] om tillsyn över hundar och katter för skador som hunden orsakat och där det strikta ansvaret ansågs vara en grund för jämkning av skadeståndet). Såsom anförs i promemorian kan dock knappast hävdas att principen vuxit sig så stark att den alltid skall läggas till grund för jämkningsbedömningen när den skadelidande bär ett särskilt strängt ansvar. Regler om ett särskilt strängt skadeståndsansvar finns förutom i trafikskadelagen bl.a. i 32 kap. , i järnvägstrafiklagen (1985:192), se särskilt 5 kap. 1 §, i ellagen (1997:857), se 10 kap., och i den tidigare nämnda lagen om tillsyn över hundar och katter. Det är uppenbart att det rör sig om vitt skilda typer av situationer och att betydande olikheter finns. När det t.ex. gäller ansvaret för hundägare är det hundägaren personligen som har det strikta ansvaret, medan det för fordonsägaren inte finns något sådant personligt strikt ansvar enligt trafikskadelagen. Det är i stället biltrafiken som sådan som kan sägas ha det skärpta ansvaret genom den obligatoriska trafikförsäkringen. Den omständigheten att situationerna är så olika talar i viss mån mot att en genomgående princip skulle kunna gälla vid jämkningsbedöm- ningen. Man kan i fråga om motorfordonstrafiken inte heller bortse från att denna är en företeelse som på många sätt är nödvändig för samhället. En cyklist, fotgängare eller väghållare är för det mesta väl medveten om trafikens farlighet och anpassar därför sin vistelse i trafiken eller skötseln av vägarna efter detta. Det är naturligt att det kan uppfattas som oskäligt att skadeståndet i normalfallet jämkas till hälften trots att den skadelidande inte på något sätt varit vållande till skadan. Enligt regeringens mening bör frågan om jämkning av skadestånd vid olika former av skärpt ansvar för den skadelidande inte behandlas efter en generell formel. Som bl.a. Justitiekanslern framhåller bör man i stället försöka hitta en lösning som framstår som rimlig för just trafikskadorna. Såväl principiella som praktiska synpunkter kan då beaktas liksom önskemålet om en avvägning mellan enkelhet och förutsägbarhet å den ena sidan och rättvisa och flexibilitet å den andra sidan. Regeringen instämmer i bedömningen att det bör finnas utrymme för en relativt fri prövning av jämkningsfrågan och att jämkning skall ske på ett mer nyanserat sätt än . Enligt regeringens mening bör man inte bortse från de särskilda risker som motorfordonstrafiken medför, utan dessa bör även fortsättningsvis påverka skadeståndsbedömningen och i vissa fall läggas till grund för jämkning när någon som inte är motor- fordonstrafikant är vållande till skadan. Regeringen anser således, till skillnad från vid , att trafikskadelagen bör innehålla en särreglering om jämkning av skade- stånd med anledning av skador på motorfordon och egendom som transporterats med fordonet. Frågan är då hur de mer nyanserade bedömningarna närmare bestämt bör ske. Om man inledningsvis bortser från försäkringsförhållandena bör utgångspunkten vara att någon jämkning inte skall ske om någon som inte är motorfordonstrafikant ensam har vållat en olycka som inte alls har samband med de särskilda riskerna med motorfordonstrafiken. En sådan situation kan vara att en bil står stilla på ett sätt som inte i sig är trafikfarligt och en cyklist kör på och skadar bilen med sin cykel. Andra situationer kan vara att sprängningsarbeten medför att en sprängsten skadar en förbipasserande bil eller att ett motorfordon skadas enbart på grund av att väghållaren brustit i underhållet av vägen och därigenom vållat skadan. Att jämka skadeståndet i dessa fall är knappast motiverat om föraren av motorfordonet har uppfyllt de stränga krav på uppmärk- samhet och försiktighet som alltid åvilar en förare av motorfordon. Även i många andra situationer där något medvållande inte finns på den skadelidandes sida bör ett ojämkat skadestånd utges. Har föraren av motorfordonet varit så uppmärksam och förutseende som trafiklagstift- ningen kräver och därigenom gjort vad som ankommer på honom eller henne för att undvika skadan, bör fordonsägaren normalt endast om det föranleds av försäkringsförhållandena få sitt skadestånd jämkat. Om emellertid vållandet på den ansvariges sida inte står i proportion till den inträffade skadan, kan det i vissa fall även utan medvållande från bilföraren vara rimligt att jämka det skadestånd som bilägaren har rätt att få. Det kan vara fallet t.ex. om det uppkommer mycket kostsamma skador. Som nämnts har den skadevållande i allmänhet en ansvarsförsäkring. och förordar att i de fall den skadelidande inte själv har varit vårdslös, oreducerad ersättning skall utgå i den mån skadevållaren har en ansvarsförsäkring som täcker skadan. 1992/93:8 föreslogs att den omständigheten att skadevållaren har en ansvarsförsäkring skulle beaktas särskilt vid bedömning av ansvarsfrågan. Förslaget kritiserades dock och genom- fördes inte. Om förekomsten av en ansvarsförsäkring inte blir den enda grunden för att underlåta jämkning, anser regeringen att saken kommer i ett annat läge. Det är i och för sig riktigt att hänsynstagande till ansvars- försäkring skulle kunna leda till att en bilägare som råkar ut för en oförsäkrad skadevållare känner sig missgynnad i förhållande till den som får sin bil skadad av någon med försäkring. Regeringen anser emellertid att det knappast av den anledningen är rimligt att underlåta att beakta förekomsten av en försäkring. I andra sammanhang, bl.a. när det gäller barns skadeståndsskyldighet, har det ansetts att en ansvarsförsäkring på skadevållarens (barnets) sida skall kunna påverka ersättningsskyldig- heten (se 2 kap. 2 § skadeståndslagen). Förekomsten av en ansvars- försäkring bör dock inte alltid vara av avgörande betydelse för jämk- ningsfrågan. Medvållande av den skadelidande kan motivera att skade- ståndet jämkas trots att skadevållaren har en ansvarsförsäkring som i och för sig täcker skadan. Även när de särskilda riskerna med motorfordons- trafik har haft betydelse för skadan bör det, oavsett förekomsten av en ansvarsförsäkring, i vissa fall kunna vara motiverat att jämka skade- ståndet. I fall proportionen mellan vållandet och skadan är sådan att skadeståndet i och för sig bör kunna jämkas, bör dock en eventuell försäkring på skadevållarens sida normalt kunna utnyttjas i första hand. Om skadevållaren saknar försäkring, finns det däremot större skäl att jämka skadeståndet. Men även i sådana fall bör jämkning underlåtas. Här skall beaktas att den som drabbas oskäligt hårt av skyldigheten att utge skadestånd har en möjlighet att få skadeståndet jämkat enligt 6 kap. 2 § skadeståndslagen. Det är dock inte bara försäkringsförhållandena på skadevållarens sida som bör beaktas när jämkningsfrågan bedöms. Som nämnts ovan har ägare av motorfordon möjlighet att gardera sig mot att behöva betala kostnader för skador på det egna fordonet genom att teckna vagnskade- försäkring. I de fall den skadelidande har en sådan försäkring och den som vållat skadan saknar ansvarsförsäkring, är det naturligt att vagn- skadeförsäkringen så långt det är möjligt utnyttjas för att täcka kostnaderna för skadan. Vidare bör beaktas om den skadelidande har tagit en risk genom att utsätta ett dyrbart motorfordon för trafikens skaderisker utan att ha fordonet helförsäkrat. I sådana fall kan det ofta vara rimligt att jämka skadeståndet även om den skadelidande inte har varit medvållande till skadan. Motorfordonstrafikens risker bör, som tidigare framhållits, kunna inverka på jämkningsbedömningen. Men som utgångspunkt bör dessa risker påverka skadeståndet endast om de haft någon betydelse i det enskilda skadefallet. Även omständigheter som hänför sig till skadevållarens person bör kunna medföra att ett skadestånd jämkas. Förutom sådana omständig- heter som anges i 2 kap. 2 och 3 §§ skadeståndslagen, dvs. ungdom och psykiska störningar, bör sålunda andra individuella omständigheter kunna påverka bedömningen. Det kan t.ex. finnas situationer där man inte kan ställa samma krav på en äldre människa som på en yngre att reagera snabbt för förändringar i trafiksituationen. Det kan förekomma situationer då den skadevållande bär ett objektivt ansvar på grund av någon bestämmelse utanför trafikskadelagen. Ett exempel är att en fordonsförare tvingas väja för att undgå att köra på en lösspringande hund. Om skador uppkommer på bilen, är hundägaren enligt 6 § lagen om tillsyn över hundar och katter oavsett vållande skyldig att ersätta fordonsägaren för skadorna. Med den nuvarande jämkningsbestämmelsen torde det objektiva ersättningsansvaret på båda sidor leda till att skadeståndet jämkas till hälften när något vållande inte föreligger (jfr Nordenson, Trafikskadeersättning, 1977, s. 267). Detta framstår fortfarande som en rimlig utgångspunkt för åtminstone situa- tioner där parterna saknar försäkringsskydd. Men även här finns det skäl att göra en nyanserad bedömning där alla relevanta omständigheter vägs in. Den nuvarande regeln i 18 § andra stycket bör i enlighet med det anförda skrivas om så att den närmare ansluter till allmänna principer om jämkning vid medvållande och ger möjlighet att beakta de särskilda riskerna med motorfordon i trafiken. Vid den närmare utformningen av bestämmelsen finns det skäl att beakta jämkningsreglerna i 12 §. Den paragrafen reglerar frågan om jämkning av trafikskadeersättning. Där anges att jämkning skall ske efter vad som är skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor och omständigheterna i övrigt . Därvid inryms vållande i medverkansbegreppet. Även de fall när en teknisk bristfällighet på ett motorfordon har inverkat på skadeförloppet och medverkat till uppkomna skador, utan att ägaren eller föraren kan lastas härför och anses med- vållande, ryms i begreppet medverkan. Det är naturligt att utforma jämkningsbestämmelsen i 18 § i nära anslutning till 12 §, vilken för övrigt ligger nära 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Regeln bör ge uttrymme för en fri bedömning av jämkningsfrågan med hänsyn tagen till omständigheterna i det enskilda fallet. I lagrådsremissen föreslogs att skadeståndet skulle få jämkas efter vad som är skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor, de särskilda risker för skador som finns vid trafik med motordrivet fordon och omständigheterna i övrigt . Lagrådet har förordat att uttrycket de särskilda risker för skador som finns vid trafik med motordrivet fordon får utgå. Lagrådet har anfört att ett hänsyntagande till de särskilda skaderiskerna vid trafiken kan sägas i princip ingå redan i bedömningen av den medverkan som har förekommit och har framhållit att formuleringen blivit missvisande eftersom uttrycket närmast för tanken till en abstrakt värdering av riskerna i allmänhet för skador till följd av motortrafik. Lagrådet har också ifrågasatt om den avgränsning som görs till de särskilda riskerna vid trafik med motordrivet fordon blir möjlig att upprätthålla i praktiken. Enligt regeringens mening är de särskilda skaderisker som motor- fordonstrafiken innebär av så stor betydelse att det är motiverat att nämna dem uttryckligen i lagtexten som en omständighet att ta hänsyn till vid jämkningsprövningen. Härtill kommer att dessa risker ofta är sådana att de inte naturligen kan hänföras till parternas egen medverkan. Som Lagrådet har framhållit kan emellertid uttrycket de särskilda risker för skador som finns vid trafik med motordrivet fordon ge intryck av att en abstrakt riskvärdering skall göras. Bestämmelsen bör därför få en annan utformning, så att det klart framgår att avsikten är att jämkningen skall ske med beaktande av den betydelse som motor- fordonstrafikens risker har haft i det enskilda fallet.