prop · GM0353 · 1999-01-01 00:00:00 — Det kan också beaktas att direktivet har tillkommit bl.a. för att reducera de långa tider som förekommer på vissa håll och att direktivet kan förmodas utgå från att de tidsfrister som där angetts över lag bör kunna hållas. Med denna syn skulle ett avtal inte få innebära än respektive en bankdag (se 7 och 9 §§). Å andra sidan måste man utgå från att åtgärder vid betalningsöverföring som skall vidtas i andra länder närmast en förmedlande banks åtgärder på sina håll kommer att kräva än vad motsvarande åtgärder vanligtvis tar i . Detta kan en svensk bank inte göra något åt och bör då inte heller tvingas ingå ett avtal som sannolikt kommer att leda till skadeståndsskyldighet på grund av överskridande av tiden. Enligt vad som upplysts kan det också förhålla sig så, att beställaren vill ha ett belopp överfört till betalningsmottagarens bank först viss dag som ligger fram i tiden, t.ex. därför att en vara som beloppet utgör betalning för först då skall levereras. Att beakta är vidare att en kund, som anser att den tid som banken erbjuder är alltför lång, kan vända sig till en annan bank. Direktivet innehåller inte heller något direkt förbud mot avtal, som går ut på längre utförandetid än de tider som anges för fall då något avtal inte har träffats i saken. Mot bakgrund av det anförda synes övervägande skäl föreligga för att direktivet inte hindrar att avtal träffas om för utförande av en betalningsöverföring än de tider som anges i direktivet. Lagförslaget utgår från denna innebörd. 6.10 Lagtekniska frågor Regeringens förslag: Det skall införas en ny lag som skall betecknas lag om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har haft något att erinra mot att det införs en särskild lag om betalningsöverföringar. Ett antal remissinstanser har dock framfört synpunkter av lagteknisk karaktär. Bland annat har Hovrätten för och anfört att av promemorian kan utläsas att med person avses både fysisk och juridisk person. Lagtexten borde därför mot bakgrund av den konsumentvänliga profilen förtydligas. Kammarrätten i har funnit att rubriken på lagen är väl lång och föreslår i stället lag om gränsöverskridande betalningar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet . Vidare behöver genomgående i lagtexten enbart anges EES, eftersom alla EU-staterna ingår i nämnda område. Lagtexten bör dessutom när det gäller vilka som kommer att utföra betalningsöverföringar nära ansluta till direktivets text. På så sätt undviks problem vid en eventuell förändring av aktörer på den svenska marknaden för betalningsöverföringar. Slutligen har Kammarrätten ansett att det är viktigt att i lagen ta in de definitioner som anges i direktivet. Därigenom undviks problem vid lagtolkning. har framfört att ordet skadestånd bör bytas ut mot ersättning, eftersom ränta inte är skadestånd enligt svensk terminologi. Domstolen har vidare föreslagit en tilläggsändring i prisinformationslagen (1991:601). Skälen för regeringens förslag: En första fråga är var bestämmelser i ämnet bör tas upp, i någon redan befintlig lag på det finansiella området eller i en särskild lag. Som nämnts i det föregående berör en reglering i första hand banker. Den befintliga lag på det området som närmast kan komma i fråga är bankrörelselagen. Där regleras främst den rörelse som en bank får driva. Bestämmelserna är emellertid i princip allmänt hållna, dock att där finns vissa närmare föreskrifter om t.ex. kreditgivning (2 kap. 13-19 §§). Att i bankrörelselagen införa så detaljerade bestämmelser som direktivet kräver skulle bryta systematiken i den lagen. De nu aktuella lagreglerna berör även andra kreditinstitut än banker. Ifall bestämmelser i ämnet förs in i bankrörelselagen, måste motsvarande reglering ske i en lag avseende sådana kreditinstitut. Lagen om finansieringsverksamhet innehåller bestämmelser som beträffande kreditmarknadsföretag motsvarar bankrörelselagen. Bestämmelser om betalningsöverföring skulle i och för sig kunna tas upp i den lagen, eventuellt i form av hänvisning till bankrörelselagens regler i saken. Som nämnts ovan kan dock inte en sådan reglering förordas. Då det gäller andra företag som berörs av direktivet uppkommer större svårigheter att placera bestämmelser i någon redan gällande lag. I fråga om vissa företeelser på det finansiella området som berör bl.a. banker och andra företag finns särskilda lagar. Som exempel kan nämnas lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument, lagen (1991:981) om värdepappersrörelse och lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. Övervägande skäl talar för att på motsvarande sätt ta upp de nu ifrågavarande bestämmelserna i en särskild lag vid sidan av nyssnämnda lagar. Det föreslås att så sker. Direktivet föranleder också vissa terminologiska frågor. Den företeelse som direktivet behandlar benämns i den svenska versionen av direktivet "gränsöverskridande betalningar". Detta ansluter nära till den franska beteckningen, "les virements transfrontaliers". I den engelska versionen används uttrycket "cross-border credit transfers". När det på grund av sammanhanget inte behöver särskilt anges att åtgärden skall ske från ett land till ett annat, synes valet närmast stå mellan orden "betalning" och "betalningsöverföring". Det framstår som naturligt att anse att betalningen görs av den som ger uppdraget till banken och vad detta och andra medverkande banker utför är att överföra betalningen till betalningsmottagaren i den andra staten. Det har därför synts lämpligt att använda termen "betalningsöverföring". Då det i lagrubriken skall anges att det är fråga om betalningsöverföringar till andra stater synes naturligare att tala om "utlandet" än att använda termen "gränsöverskridande". Lagen skulle då kunna få beteckningen "lag om betalningsöverföringar till och från utlandet". Det har emellertid synts vara en fördel att det redan av rubriken framgår den geografiska begränsning som lagen skall ha. Det föreslås därför att lagen ges rubriken . Den som initierar ett ärende angående betalningsöverföring kallas i den svenska versionen av direktivet "beställaren". I den engelska versionen används termen "originator" och i den franska "donneur d''''ordre". För den svenska lagen synes valet närmast stå mellan "uppdragsgivaren", "beställaren" och "betalaren" (eller "den betalande"). Det kan nämnas att adressaten benämns "betalningsmottagaren". I promemorian har föreslagits termen "beställaren", bl.a. med hänsyn till att även betalningsmottagaren är uppdragsgivare beträffande hans anlitande av ett kreditinstitut. Regeringen delar denna bedömning. I direktivet benämns det företag som för betalningsmottagarens räkning skall mottaga det överförda beloppet såsom det företag som betalningsmottagaren har anlitat (se t.ex. artikel 6 punkt 2, artikel 7 punkt 3 och artikel 8 punkt 2). I de engelska och franska versionerna används uttrycken "the beneficiary''''s institution" respektive "l''''établissement du bénéficiaire". Mot det uttryck som används i den svenska versionen av direktivet kan invändas att det inte alltid förhåller sig på det sättet att en betalningsmottagare på förhand har vänt sig till en bank (eller annat företag) och uppdragit åt denna att mottaga beloppet för hans räkning. Utvecklingen synes emellertid gå i den riktningen, i vart fall på det sättet att betalningsmottagaren har ett konto i den bank till vilken beloppet skall överföras. Det har därför synts godtagbart att använda det nämnda uttrycket i lagtexten och motiven, omväxlande med "betalningsmottagarens bank". Direktivet utgår som nämnts från att inte bara banker och andra kreditinstitut utan även andra typer av företag skall kunna utföra betalningsöverföringar. Såsom berörts i det föregående torde för svenskt vidkommande i praktiken till helt övervägande del banker vara aktuella. Mot bakgrund härav finns anledning att avfatta lagreglerna med avseende på banker och i en särskild bestämmelse ange att vad som föreskrivs om banker även gäller andra företag som i sin verksamhet utför betalningsöverföringar. I promemorian har inte ansetts behövligt att ta upp motsvarighet till alla de definitioner som direktivet innehåller. Endast för ett par fall har det synts befogat att definiera begrepp som används i lagtexten. I övrigt framgår innebörden av använda termer av det sammanhang vari de förekommer. Lagtexten skall, utan att avvika från direktivets lydelse, vara så lättläst som möjligt. Som remissinstanserna har påpekat finns skäl att göra vissa justeringar i lagförslaget. Regeringen återkommer till dessa justeringar i författningskommentaren och i lagtexten. 6.11 Penningtvätt Regeringens förslag: Lagen skall vara subsidiär i förhållande till lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. Promemorians förslag: I promemorian har det inte lämnats något förslag som anger hur den föreslagna lagen förhåller sig till lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. Remissinstanserna: har anfört att av varken lagförslaget eller författningskommentaren kan utläsas hur den nu föreslagna lagen förhåller sig till lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt. Däremot kan av åttonde stycket i ingressen till direktivet utläsas att det inte avses påverka tillämpning av bestämmelserna i penningtvättsdirektivet. Det är således, enligt föreningen, angeläget att denna kollision mellan lagarna undanröjs. har framfört att det förhållandet att ett kreditinstitut försenar en betalningsöverföring till följd av kontroller enligt penningtvättslagen inte bör leda till ansvar för brott mot den föreslagna lagen om betalningsöverföringar. Skälen för regeringens förslag: Enligt den svenska penningtvättslagen är företag som driver bank-, livförsäkrings-, värdepappersrörelse eller rörelse som står under tillsyn och som huvudsakligen består i att utföra en eller flera av de verksamheter som anges i 3 kap. 1 § 2 13 lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet samt driver verksamhet enligt valutaväxlingslagen (1996:1006) skyldiga att kontrollera identiteten hos den som vill inleda en affärsförbindelse med företaget. Vidare åligger det företagen att granska alla transaktioner beträffande vilka företaget har skäl att anta att transaktionen avser medel som härrör från ett brottsligt förvärv av allvarligare slag. har antagit regeringens förslag i prop. 1998/99:19 Ändringar i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt (bet. 1998/99:JuU8, rskr. 1998/99:134). Regeringen har i propositionen bl.a. föreslagit att granskningsskyldigheten skall utvidgas till att avse alla transaktioner som skäligen kan antas utgöra penningtvätt. Skyldigheten att noga granska dessa typer av transaktioner kan i det enskilda fallet leda till att en av kunden begärd transaktion inte kan utföras direkt med därpå följande försening i överföringen. I promemorian berörs inte denna fråga. I ingressen till direktivet (punkt 8) kan utläsas att detta direktiv inte påverkar tillämpningen av bestämmelserna i rådets direktiv /308/EEG av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar. Föreliggande direktiv är således subsidiärt i förhållande till penningtvättsdirektivet. På motsvarande sätt bör lagen om penningtvätt ha företräde framför den nu föreslagna lagen. Vid en avvägning mellan om detta bör framgå av den nya lagen eller om det är tillräckligt att det klargörs i motiven anser regeringen att det är motiverat med ett förtydligande i de bestämmelser som reglerar tidsåtgången för en betalningsöverföring (7 och 9 §§). 6.12 Ikraftträdande Regeringens förslag: Lagen skall träda i kraft . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: har anfört att det ur konsumenträttslig synpunkt är angeläget att lagen träder i kraft . Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av lagens gränsöverskridande karaktär är det av vikt att den svenska lagen träder i kraft som motsvarande lagar i övriga medlemsstater i EU träder i kraft. Enligt uppgift torde majoriteten av medlemsstaterna föredra att lagarna träder i kraft . Den tidpunkt vid vilken medlemsstaterna senast skall ha införlivat direktivets bestämmelser i nationell lagstiftning är enligt direktivet . Lagens bestämmelser om bl.a. ersättning vid försening och återbetalningsgaranti gör att det är betydelsefullt att de svenska bankerna inte försätts i ett konkurrensmässigt sämre läge än sina utländska kollegor endast på grund av att ett svenskt ikraftträdande tidigareläggs. Regeringen anser därför att den svenska lagen bör träda i kraft . Någon särskild övergångsreglering krävs inte. Av allmänna principer får anses följa att lagens bestämmelser blir tillämpliga endast på uppdrag avseende betalningsöverföring som en bank åtar sig efter ikraftträdandet. uppdrag faller alltså utanför. 7 Allmänhetens bankombudsman behandlade regeringens proposition 1992/93:135 om åtgärder för att stärka det finansiella systemet. Med anledning av propositionen väcktes en motion om allmänhetens bankombudsman. Utskottet tillstyrkte motionen och föreslog i bet. 1992/93:NU16 att det skulle tillsättas en utredning om en allmänhetens bankombudsman. , och bildade därefter Stiftelsen . Stiftelsen har till uppgift att informera, vägleda och hjälpa konsumenter i deras mellanhavanden med banker och andra kreditinstitut. Regeringen lämnade en proposition om inrättandet av stiftelsen och stiftelsekapitalet till (prop. 1993/94:83). 1993/94:NU7 behandlade den ovan nämnda propositionen. I två motioner framfördes återigen kravet på att en allmänhetens bankombudsman borde utredas skyndsamt. Utskottet anförde bl.a. att utskottet hade erfarit att regeringen hade för avsikt att tillsätta en utredning om en sådan ombudsman. Detta borde ske . Utskottet anförde vidare att om det i utredningsarbetet inte framkommer starka skäl mot att en bankombudsman inrättas bör utredningen överväga om det är mest ändamålsenligt med ett självständigt ombudsmannaämbete eller om en sådan funktion bör knytas till någon av de myndigheter som är verksamma på området. I hemställan gav utskottet regeringen till känna vad som anförts. Regeringen tillsatte en särskild utredare som fick i uppdrag att utreda frågan om en allmänhetens bankombudsman. Utredaren lämnade sitt betänkande Allmänhetens bankombudsman (SOU 1994:79) . Utredaren fann att starka skäl talade mot att en funktion som bankombudsman inrättades och lade därför inte fram något förslag i ämnet. Betänkandet remitterades inte av regeringen. tillsatte regeringen en parlamentarisk kommitté som skall lämna förslag om hur den framtida konsumentpolitiken skall kunna ge människor förutsättningar att känna sig trygga som konsumenter och ha ett starkt inflytande över sin vardagssituation. Kommittén skall särskilt analysera målen och medlen för konsumentaspekterna inom bl.a. området finansiella tjänster. Kommittén skall bl.a. analysera konsumenternas behov av information, rådgivning och möjligheter att föra talan när det gäller finansiella tjänster. Regeringen kommer med anledning därav att överlämna ärendet med betänkandet Allmänhetens bankombudsman till kommittén. Genom utredarens slutsats i betänkandet Allmänhetens bankombudsman och den nya kommitténs uppdrag anser regeringen att hemställan beträffande allmänhetens bankombudsman (p. 4 i bet. 1993/94:NU7, rskr. 1993/94:79) har efterkommits. 8 Ekonomiska konsekvenser Grunden till direktivförslaget är de mindre goda erfarenheter som bl.a. kommissionen gjort av hur betalningar över gränserna handhas av berörda finansiella institut. Det har t.ex. gällt brister i informationen, utdragna betalningstider och omotiverade kostnader för betalningsmottagaren. Syftet med lagstiftningen är sålunda att minska dessa brister och därmed allmänt öka effektiviteten och säkerheten i utlandsbetalningarna. Detta bör på olika sätt komma hushåll och mindre företag till del. Huruvida de direkta kostnaderna för betalningar kommer att minska genom den nya lagen återstår att se men ökad genomlysning och information kan förutses bidra till ökad konkurrens och i förlängningen billigare tjänster. Med en tilltagande integration bl.a. genom införandet av valutaunionen kan betalningsöverföringar från hushåll och mindre företag också förutses öka. Det merarbete och de kostnader som lagen kan komma att innebära för berörda finansiella institut kan därvid inte bedömas bli av en storleksordning som menligt skulle reducera de samhällsekonomiska vinsterna. Inte heller lagförslagets strikta betalningsansvar för den anlitade banken på som mest kan förutses öka det betalningsansvar som svenska banker generellt ändå har enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler. För bedöms förslaget inte medföra några ökade tillsynskostnader. Några andra effekter på statsbudgeten kan inte förutses. 9 Författningskommentar 9.1 Förslaget till lag om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet Tillämpningsområde 1 § Paragrafen innehåller bestämmelser om lagens tillämpningsområde. Den motsvarar artikel 1 och delvis definitionerna under f, h och i i artikel 2. Lagen är tillämplig på betalningar som sker genom att ett belopp på uppdrag av den betalande överförs av en bank eller annat företag, som utför betalningsöverföringar till utlandet, från till en bank eller sådant företag i en annan EES-stat eller på motsvarande sätt från en beställare i en sådan stat till . Hur beloppet tillhandahålls banken eller företaget genom överlämnande av kontanta pengar, bemyndigande att dra beloppet från ett konto eller på annat sätt saknar betydelse. Beloppet överförs till en bank eller annat företag i den andra staten i allmänhet genom användande av ett betalningssystem, men överförandet kan också ske på andra sätt. I de allra flesta fall är såväl uppdragstagaren som andra medverkande företag banker. Genom att betalningen skall ske genom överförande av ett belopp på uppdrag av den betalande utesluts från lagens tillämpning fall då någon betalar mottagaren med check, kontokort eller på annat liknande sätt. Sådana fall avser debetbetalningar, medan lagen gäller kreditbetalningar. Lagen är tillämplig även om överföringen sker med hjälp av en förmedlande bank i en icke-medlemsstat. Av första stycket framgår också benämningarna på den som skall betala och den som skall ha betalningen, nämligen beställaren respektive betalningsmottagaren. Dessa kan vara fysiska eller juridiska personer. Lagens tilllämplighet hindras inte av att beställaren och betalningsmottagaren är samma person. Det har inte ansetts behövligt att uttryckligen ange detta i lagtexten. Begränsningen till valutor och belopp anges i andra stycket. I lagtexten har beaktats att valutakorgen ecu ersattes av den gemensamma valutan, euro. I tredje stycket anges att lagen inte gäller betalningsöverföringar som görs på uppdrag av banker eller andra företag som i sin verksamhet medverkar i betalningsöverföringar till utlandet. Dessa undantas således från lagens tillämpning om de är beställare av en betalningsöverföring. 2 § Direktivet innehåller ett flertal definitioner av termer och uttryck som används i bestämmelserna (artikel 2). Dessa avser såväl berörda företag och personer som andra företeelser. Det har inte synts nödvändigt att i lagen ta upp motsvarigheter till alla dessa förklaringar. I den mån termerna och uttrycken används i lagen framgår som regel av sammanhanget vad som åsyftas. Det har därför endast ansetts behövligt med definition av uttrycken förmedlande bank, acceptdag och bankdag. Såsom anges i första stycket är en förmedlande bank en bank som medverkar i en betalningsöverföring utan att anlitas av beställaren eller betalningsmottagaren (jfr artikel 2 punkt e). Det vanligaste exemplet torde vara en bank som är korrespondentbank i betalningslandet till den bank vilken har erhållit överföringsuppdraget av beställaren och som är en annan än den bank som betalningsmottagaren anlitar. Förmedlande banks skyldigheter regleras i 8, 12 och 15 17 §§. Med anledning av vad som sägs i 16 § om en förmedlande bank som beställaren själv har valt (jfr artikel 8 punkt 3 första stycket) kan framhållas att den bestämmelsen avser en annan bank än den som beställaren har gett i uppdrag att verkställa betalningsöverföringen och där betalningsöverföringen startar, men som beställaren likväl har valt själv. Definitionen av termen acceptdag ansluter till artikel 2 punkt l. Termen används i 7 § (se även 8 §). I enlighet med Lagrådets förslag har det införts en definition av begreppet bankdag. Med hänsyn till att betalningsöverföringar i nästan uteslutande ombesörjs av banker har det synts lämpligt att avfatta lagtexten med av- seende på banker och genom en hänvisning låta bestämmelserna gälla även andra företag som verkställer sådana överföringar. En bestämmelse härom har tagits upp i andra stycket av 2 §. 3 § Rubriken har fått en ny lydelse i enlighet med Lagrådets förslag. I denna paragraf, som motsvarar artikel 3 i direktivet, ges föreskrifter om den information som skall tillhandahållas av banker beträffande betalningsöverföringar. Det är fråga om förhandsinformation angående betalningsöverföringar i allmänhet som riktar sig till dem som avser att göra en betalning till utlandet. Bestämmelsen innebär att en bank (eller annat företag) som åtar sig uppdrag avseende betalningsöverföring är skyldig att tillhandahålla den information som anges i paragrafen åt dem som är intresserade av att överföra penningbelopp men som ännu inte har bestämt vilken bank som skall anlitas. Föreskriften om att upplysningarna skall lämnas i elektronisk form avser t.ex. överbringande med hjälp av telefax, elektronisk post eller via hemsida på Internet. Man får också räkna med att det tillkommer nya hjälpmedel på det elektroniska området. Punkt 1 avser tidsåtgången under de två skeden som betalningsöverföringen består av, nämligen dels tiden fram till dess att ett belopp har överförts till den bank som betalningsmottagaren anlitar, dels från den tidpunkten till dess att ett belopp har blivit tillgängligt för betalningsmottagaren på hans konto. Det är väsentligt att utgångspunkten för beräkning av tiden för det första skedet klart anges. I direktivet används uttrycket att beloppet krediterats betalningsmottagarens konto, vilket synes bero på att det torde vara det vanligaste att en betalningsmottagare har ett konto i den bank som han anlitar. Som nämnts i den allmänna motiveringen är direktivet dock tillämpligt även om mottagaren inte har något särskilt konto. I lagtexten används samma uttryck som i direktivet. Om betalningsmottagaren inte har konto i banken, får banken ställa beloppet till hans förfogande på något annat sätt, t.ex. genom att hålla beloppet tillgängligt på banken för utbetalning vid anfordran eller genom att betala ut det med användande av betalningsanvisning. Då det gäller kostnader (punkt 2) talas i den engelska texten om "commission fees and charges" och i den franska texten om "les commissions et frais". Det kan antas att därmed åsyftas dels avgift (provision) till banken för dess arbete med betalningsöverföringen, dels ersättning för kostnader som banken kan ha för överföringen närmast i form av utgift för växling av valuta. Oavsett den närmare innebörden av nämnda termer avser ordet kostnad att täcka alla kostnader som en betalningsöverföring medför. Punkt 3 är av betydelse i fall då beställarens bank för utförande av överföringsuppdraget skall debitera beställarens konto eller betalningsmottagarens bank i fråga om mottagna medel skall kreditera mottagarens konto. Debiterings- eller krediteringsdagen är avgörande för den tidpunkt till vilken medlen är disponibla för beställaren respektive från vilken de är disponibla för betalningsmottagaren. Föreskriften i punkt 5 är grundläggande för att göra bankens kunder medvetna om i vilken mån en betalningsöverföring omfattas av lagens skydd.