prop · GM0338 · 1999-01-01 00:00:00 — Sedan har klarlagt frågan om rätt innehavare, bör genom ett särskilt beslut fastställa vem som är rätt innehavare av åborätten och att äganderätten till åborättsfastigheten övergår till denne. beslut är, sedan det har vunnit laga kraft, att betrakta som en fångeshandling som kan ligga till grund för lagfart. När beslutet har vunnit laga kraft, skall genast för förvärvarens räkning ansöka om lagfart avseende förvärvet hos inskrivningsmyndigheten. Sedan beslut om lagfart har meddelats, skall inskrivningsmyndigheten underrätta lantmäterimyndigheten för att uppgiften om fastighetens jordnatur, "krono under enskild disposition", skall kunna tas bort i fastighetsregistret. beslut bör liksom nu kunna överklagas hos Kammarkollegiet. Kollegiets beslut bör kunna överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätt. I de fall vid sin prövning finner att ingen är rätt innehavare av åborätten, har fastigheten upphört att ha jordnaturen krono under enskild disposition. Staten innehar därmed fastigheten med full äganderätt. Som i har påpekat kan det vara lämpligt att staten behåller en sådan fastighet, om den exempelvis har betydelse från naturvårdssynpunkt. Liksom vid nuvarande skatteköp bör övergången av den formella äganderätten till innehavaren inte föranleda stämpelskatt. Inte heller bör expeditionsavgift tas ut. I lagrådsremissen föreslogs att regeringen skulle ges möjlighet att meddela närmare föreskrifter om förfarandet. På inrådan av Lagrådet har det förslaget fått utgå. De ytterligare föreskrifter som kan behöva meddelas torde vara av verkställighetskaraktär. Kostnader för genomförandet Handläggningen av åborättsärendena är omständlig och tidsödande och är därmed kostsam för de myndigheter som berörs, framför allt och länsstyrelserna. Det är därför angeläget att en avveckling genomförs så fort som möjligt. Avvecklingen bör därför vara en prioriterad uppgift för de berörda myndigheterna. kommer detta att medföra rationaliseringsvinster. Kammarkollegiet har uppskattat att myndigheternas kostnader för avvecklingen sammantaget motsvarar högst en årsarbetskraft. Dessa kostnader skall således fördelas på och länsstyrelserna och bör kunna rymmas inom ramen för myndigheternas respektive verksamhetsanslag. För inskrivningsmyndigheterna innebär avvecklingen endast ett begränsat merarbete och således försumbara merkostnader. avvecklas är en kvarleva av ett föråldrat rättssystem och får, i likhet med åborättsinstitutet, anses för länge sedan ha spelat ut sin roll. Det saknar i allt väsentligt ekonomisk betydelse för de berörda församlingskyrkorna. Den äganderätt som församlingskyrkan har till landgillejord är endast av formell natur och kyrkan kan alltså inte disponera över jorden. Rätten att bruka landgillejorden är tillförsäkrad innehavaren av en viss fastighet. Landgillejorden kan således inte arrenderas ut till en annan person. Äganderätten kan inte överlåtas till annan än den som är tillförsäkrad brukningsrätten. Kostnader för arbete med att debitera och ta in landgillena har ansetts inte stå i rimlig proportion till nyttan av dem. Därför har betalningen av dessa avgifter också som regel upphört. Där landgillejordar förekommer har det i många fall medfört att fastighetsindelningen blivit splittrad och olämplig. Genom detta försvåras bildandet av såväl lämpliga registerfastigheter som brukningsenheter. Det gäller enligt i ännu högre grad för landgillejordar än för åborätter. Det är således ett samhällsekonomiskt intresse att en avveckling sker . Regeringen delar därför Kammarkollegiets uppfattning att det är nödvändigt att landgilleinstitutet avvecklas. Detta har också fått stöd hos remissinstanserna. Grundläggande bestämmelser om landgilleinstitutets avveckling bör tas in i en särskild lag. Vilka landgillen behöver avvecklas? Landgille som betalas till församlingskyrkan för mark utan att kyrkan har äganderätten till marken bör upphöra. Detta gäller både om marken är lokaliserad eller inte och om den är skattlagd eller inte. Skyldigheten bör upphöra i och med att den föreslagna avvecklingslagen träder i kraft. När det gäller den andra huvudtypen av landgille, nämligen landgille som brukare av mark är skyldig att betala till kyrkan såsom ägare av marken, bör följande gälla. Sådan lokaliserad mark som är egen registerfastighet och tillhör en församlingskyrka men brukas under en prästgård eller ett annat visst hemman och för vilken landgille enligt äldre bestämmelser skall betalas till församlingskyrkan, bör övergå med full äganderätt till den som innehar brukningsrätten i och med att den föreslagna avvecklingslagen träder i kraft. Detta gäller oavsett om landgillet har fastställts genom skattläggning eller inte. Genom övergången upphör församlingskyrkans formella äganderätt till fastigheten. Det kan i sammanhanget anmärkas att kyrklig jord vars avkastning är avsedd för församlingskyrkas behov (församlingskyrkas fastighet) skall ägas av den församling där kyrkan är belägen, se 9 § lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om . Avvecklingsförslaget innebär vidare att skyldigheten att betala landgille för även nu nämnd jord upphör. Skyldigheten upphör i och med att den föreslagna avvecklingslagen träder i kraft. Sådan lokaliserad skattlagd eller inte skattlagd mark som är belägen inom en registerfastighet och tillhör en församlingskyrka och som mot landgille brukas enligt äldre bestämmelser, bör också övergå med full äganderätt till den som har brukningsrätten. Enligt är det osäkert om denna typ av landgillejord över huvud taget existerar. Om så skulle vara fallet, blir det nödvändigt att avskilja markområdet från fastigheten i övrigt genom en lantmäteriförrättning (se vidare nedan angående genomförandet av avvecklingen). Skyldigheten att betala landgille för sådan mark bör också upphöra i och med att avvecklingslagen träder i kraft. Om en registerfastighet inte går att lokalisera, betraktas fastigheten som obefintlig av lantmäteriet och avförs ur fastighetsregistret. Detta följer av 15 § första stycket fastighetsregisterkungörelsen (1974:1059). avstår från sin rätt på grund av lag Kammarkollegiet föreslår att avvecklingen av landgilleinstitutet skall gå till så att i samband med relationsändringen skall avstå från dels rätten till landgille, dels den formella äganderätten till lokaliserad, landgillepliktig mark. är församlingskyrkan den formella ägaren av landgillejorden och den som har rätten till landgillet. I detta sammanhang företräds församlingskyrkan enligt gällande bestämmelser av pastoratet. Efter relationsändringen skall, som sagts ovan, äldre församlingskyrkor och församlingskyrkas fastigheter ägas av den församling där kyrkan är belägen. I så fall blir det församlingen som övertar de rättigheter som är hänförliga till landgilleinstitutet. Kyrkomötet kan inte, med verkan för berörda församlingar och kyrkliga samfälligheter, besluta att avstå från rätten till landgille och landgillejord. Det förefaller inte heller praktiskt genomförbart att i varje enskilt fall inhämta den berörda lokala instansens beslut om avstående från den formella äganderätten till landgillejord respektive rätten till landgille. Med hänsyn härtill bör det av lag framgå att "kyrkans" rätt upphör. Det innebär att det till följd av grundlagens regler om egendomsskydd kan uppkomma en rätt till ekonomisk ersättning. Kammarkollegiet har ansett att det bör vara möjligt för ägaren och brukaren att träffa en överenskommelse om att avvecklingen skall ske på annat sätt än en övergång av äganderätten till brukaren. Enligt kollegiet kan det nämligen finnas situationer där "kyrkan" kan ha ett intresse av att lösa ut brukaren. Regeringen anser dock att en särskild bestämmelse om detta inte är nödvändig. Det är inget som hindrar att församlingen och brukaren kommer överens om en annan lösning sedan den formella äganderätten gått över till brukaren så som föreslås. Ersättningsfrågan Som sagts tidigare är den formella äganderätten till landgillejorden utan ekonomiskt värde på grund av den dispositionsinskränkning som följer av brukningsrätten. Rätten att ta ut landgille saknar också ekonomisk betydelse med hänsyn till de försumbara beloppen, vilka som regel inte längre debiteras den betalningsskyldiga. Regeringens förslag innebär emellertid formellt att församlingen tvingas avstå från sin äganderätt till mark och sin rätt att ta ut en avgift för innehav av mark till förmån för en enskild. I 2 kap. 18 § regeringsformen finns regler om skydd för äganderätten som innebär att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild eller tvingas tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Den som tvingas avstå sin egendom eller tåla rådighetsinskränkningar av visst slag är enligt bestämmelsen tillförsäkrad ersättning för förlusten eller skadan. Ersättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag. Genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller även reglerna om egendomsskydd i som svensk lag. I artikel 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen anges att varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Enligt andra stycket i artikeln skall emellertid första styckets bestämmelser inte inskränka en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som en stat finner erforderlig för att reglera nyttjandet av viss egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse. Enligt 2 kap. 23 § regeringsformen får lagar eller andra föreskrifter inte meddelas i strid med åtaganden enligt . Syftet med regeringens förslag att avveckla landgilleinstitutet är att bringa ordning och reda i fastighetsindelningen samt att i största möjliga utsträckning åstadkomma enkla och överskådliga regler för den kyrkliga egendomen. Detta måste anses utgöra ett allmänt intresse av sådan vikt att förslaget kan genomföras utan hinder av bestämmelserna om egendomsskydd i grundlagen och . Trots att äganderätten till landgillejorden saknar ekonomisk betydelse kan det inte helt uteslutas att det i samband med avvecklingen uppkommer skada för någon rättsinnehavare, t.ex. den församling som är formell ägare till landgillejord. Redan av allmänna principer torde följa att en sådan rättsinnehavare bör ha rätt till ersättning. Reglerna om egendomsskydd i 2 kap. 18 § regeringsformen föreskriver därtill att den som genom expropriation eller annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten. En bestämmelse om sådan ersättning behövs därför. Med hänsyn till de speciella förhållanden som gäller för landgillena finner regeringen att det sannolikt endast i rena undantagsfall kan bli fråga om ersättningsanspråk till följd av den föreslagna lagstiftningen. Den som lider förlust genom att landgille upphör bör ha rätt till ersättning för förlusten av staten. Vid ersättningens bestämmande bör en utgångspunkt vara den nu gällande lagstiftningen om försäljning av landgillejord och inlösen av landgille. På grund av att rätten till landgille och den formella äganderätten till landgillejord i de allra flesta fall saknar ekonomiskt värde kan eventuella ersättningar inte uppgå till annat än mycket ringa belopp. Hur bör avvecklingen genomföras? Vid en avveckling av landgilleinstitutet kan det i vissa fall bli fråga om att överföra äganderätten till del av fastighet. Sådana åtgärder kräver i princip fastighetsbildning. Detta aktualiserar behovet av att knyta avvecklingen av landgillejorden till befintligt system för lantmäteri- förrättningar. Även i de fall det är fråga om att överföra äganderätten till hela registerfastigheter talar flera skäl för att skapa bestämmelser som ansluter till någon gällande förrättningslagstiftning. En lämplig utgångspunkt är lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering, ÄULL, eftersom den innehåller redskap för både utredning om äganderätt, lagfarande och fastighetsbildning. Lagen tillämpas av lantmäterimyndigheten. Utredningen i ett avvecklingsärende bör därför genomföras av respektive lantmäteri- myndighet. Det bör dock ankomma på att ta initiativ till utredning genom att hos lantmäterimyndigheten begära att den utreder vilken jord som är föremål för landgille samt vilken eller vilka personer som är att anse som brukare av landgillejorden. Förfarandet bör så långt möjligt ansluta till bestämmelserna om äganderättsutredning i ÄULL. Därigenom kan tillgängliga rutiner utnyttjas. Det innebär bl.a. att fastighetsbildning åstadkoms i de fall som gäller del av fastighet. Genom att det upprättas en äganderättsförteckning fastställs vidare vem som skall anses vara ägare till varje särskild fastighet. Förfarandet resulterar också i att lagfart beviljas på egendomen. Det bör ankomma på de statliga lantmäterimyndigheterna att handlägga ärenden om avveckling av landgillejorden. beslut bör, liksom vid äganderättsutredning, kunna överklagas hos fastighetsdomstol. Som Kammarkollegiet föreslagit bör övergången av den formella äganderätten till brukaren inte föranleda stämpelskatt. Inte heller bör expeditionsavgift debiteras. I fråga om skyldigheten att betala landgille för mark som ägs av brukaren behöver inga särskilda genomförandeåtgärder vidtas. Den skyldigheten upphör på grund av den föreslagna lagbestämmelsen. Kostnader för genomförandet Det är angeläget att avvecklingen av landgilleinstitutet kan genomföras . Om inte avvecklingen genomförs , kommer de lantmäteritekniska och fastighetsrättsliga problem som följer av landgillefastigheterna att behöva lösas i det enskilda fallet. Detta torde på medför dryga kostnader för samhället. Därför bör arbetet med avvecklingen ges prioritet. En sådan avveckling medför rationaliseringsvinster för berörda myndigheter. De förrättningskostnader som kan uppkomma i samband med landgilleavvecklingen torde sammantaget kunna beräknas ligga inom intervallet 500 000 . Med hänsyn till landgilleinstitutets speciella karaktär, bl.a. de bakomliggande historiska förhållandena och de hittillsvarande svårigheterna att genomföra en avveckling, bör kostnaderna bäras av staten. Med tanke på att avvecklingsprocessen troligen tar att slutföra kan kostnaderna beräknas bli fördelade på och därmed marginella. På grund härav beräknas kostnaderna rymmas inom ekonomiska ramar. För inskrivningsmyndigheterna innebär avvecklingen endast ett begränsat merarbete och således försumbara merkostnader. 12 Övriga frågor De ändrade relationerna mellan staten och innebär att det behöver göras följdändringar i ett antal författningar. De förslag som tas upp i detta avsnitt har i huvudsak lämnats av Utredningen om trossamfundens rättsliga reglering i betänkandet Staten och trossamfunden, Rättslig reglering (SOU 1997:41). Regeringen avser att föreslå ytterligare följdändringar med anledning av stat kyrkareformen. 12.1 Vittnesförbud Regeringens förslag: Förbudet att höra en präst inom ett trossamfund eller den som har motsvarande ställning i ett sådant samfund som vittne om något som han eller hon har erfarit under bikt eller enskild själavård skall bestå. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remiss I innehöll en enkätfråga i avsnittet Rättslig reglering som rör detta avsnitt. Fråga 23 gällde bl.a. förslaget att vittnesförbudet skall bestå. En klar majoritet av remissinstanserna har ansett att förslaget bör genomföras. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 23 ifrågasätter om inte den som lämnat en präst ett förtroende under bikt eller enskild själavård bör ges möjlighet att lösa prästen från dennes tystnadsplikt för ett vittnesmål. Enligt Kammarkollegiet kan det övervägas om undantaget från vittnesplikt bör gälla endast präst eller den som intar motsvarande ställning i ett registrerat trossamfund eller trossamfund som bedriver sin verksamhet i någon annan av rättsordningen accepterad juridisk form. i anser att det bör klargöras om begreppet trossamfund är liktydigt med eller skiljer sig från samma begrepp i den föreslagna lagen om trossamfund. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Kyrkomötet understryker att vittnesförbudet är knutet till ämbetet som präst och inte till anställning som präst. Skälen för regeringens förslag: Enligt 36 kap. 5 § råder det förbud för vissa yrkeskategorier att vittna. Bestämmelsen innebär bl.a. att den som är eller har varit behörig att utöva det kyrkliga ämbetet som präst i inte får höras som vittne beträffande sådant som omfattas av tystnadsplikten i 36 kap. kyrkolagen (1992:300). Tystnadsplikten, som gäller uppgifter som har erfarits under bikt eller enskild själavård, anses vara absolut (se prop. 1997/98:116 s. 72). Prästens tystnadsplikt har ovillkorligt företräde framför vittnesplikten (jfr prop. 1979/80:20 s. 8). Den genombryts inte heller av det s.k. meddelarskyddet. Även den som är präst eller som intar motsvarande ställning i något annat trossamfund än omfattas av vittnesförbud i fråga om uppgifter som har erfarits under bikt eller enskild själavård. När vittnesförbudet för dessa infördes uttalade Lagrådet att bestämmelsen bör tillämpas i överensstämmelse med vad som kan anses gälla för präst inom (prop. 1960:85 s. 49). Med präst eller person med motsvarande ställning avses bara den som har erforderlig utbildning och kompetens för sin syssla och som utövar denna som sitt egentliga kall (a. prop. s. 37). En förutsättning för att vittnesförbud skall gälla måste vara att trossamfundets stadgar (eller motsvarande dokument) innehåller bestämmelser om tystnadsplikt. Förbudet att höra den som är präst inom ett trossamfund eller den som har motsvarande ställning i ett sådant samfund som vittne bör gälla även efter relationsändringen. Det allmänna skall inte kunna avkräva en präst (eller den som har motsvarande ställning) uppgifter som han eller hon har erfarit under bikt eller enskild själavård. När det gäller präster inom hänvisas i 36 kap. 5 § femte stycket i dess nuvarande lydelse till bestämmelserna om tystnadsplikt i kyrkolagen. Regleringen i 2 § lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om medför att den lagreglerade tystnadsplikten för präster upphör att gälla i och med relationsändringen. Det innebär att det efter relationsändringen inte är straffbart att bryta mot tystnadsplikten. För uppgifter som har anförtrotts före består dock den straffsanktionerade tystnadsplikten. Eftersom den lagreglerade tystnadsplikten upphör måste bestämmelsen i formuleras om. I sak föreslås dock inte någon ändring. Utredningen har ansett att vittnesförbudet är livslångt för de uppgifter som en präst (eller den som intar motsvarande ställning) har fått del av under bikt eller enskild själavård under tid som han eller hon var behörig. Regeringen delar denna uppfattning. Något särskilt förtydligande om detta behövs dock inte i lagtexten och har inte heller gjorts beträffande övriga yrkeskategorier som omfattas av vittnesförbudet (36 kap. 5 § andra stycket ). Detta innebär alltså att vittnesförbudet för dessa uppgifter fortsätter att gälla även efter det att prästen (eller den som intar motsvarande ställning) har lämnat sin tjänst eller sitt uppdrag, exempelvis till följd av pensionering. Som kyrkomötet har understrukit är vittnesförbudet knutet till ämbetet som präst (eller motsvarande) och inte till anställningen. Enligt 2 § lagen (1998:1593) om trossamfund definieras begreppet trossamfund som en gemenskap för religiös verksamhet, i vilken det ingår att anordna gudstjänst . Denna definition, som är oberoende av i vilken associationsform verksamheten bedrivs, bör ligga till grund för bedömningen vad som skall avses med trossamfund i detta sammanhang. Det finns inte skäl att begränsa tystnadsplikten på det sätt som Kammarkollegiet har föreslagit. De ändringar som regeringen nu föreslår är föranledda av stat kyrkareformen. Det saknas underlag för att i detta sammanhang överväga frågan om inskränkningar i den absoluta tystnadsplikten och eventuella undantag från vittnesförbudet. Enligt regeringens uppfattning finns det inte behov av att närmare utreda denna fråga. 12.2 Sekretesslagen Regeringens förslag: Bestämmelserna i sekretesslagen (1980:100) om sekretess i ärenden om medlemskap i och i församlingsvårdande verksamhet upphävs. Äldre bestämmelser skall dock gälla för uppgifter från tiden före relationsändringen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte närmare behandlat förslagen. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: Sekretesslagen innehåller vissa bestämmelser om sekretess som speciellt tar sikte på den kyrkliga verksamheten. I 7 kap. 15 § 2 finns det föreskrifter om sekretess i ärenden om medlemskap i . För församlingsvårdande verksamhet gäller sekretess enligt 7 kap. 33 §. Frågan om sekretess på dessa områden kommer att vara en inomkyrklig angelägenhet efter relationsändringen och bestämmelserna i sekretesslagen bör därför upphävas. Lagrådet har ifrågasatt om det inte behövs särskilda regler om skydd för uppgifter om enskildas förhållanden när det gäller verksamhet som bedrivs enligt begravningslagen (1990:1144). saknas det emellertid underlag att bedöma frågan. Det kan dock konstateras att något sådant sekretesskydd inte har bedömts nödvändigt. Regeringen avser att följa utvecklingen på området och, om det visar sig finnas ett behov, återkomma med förslag till åtgärder. I 1 kap. 11 § och 16 kap. 1 § 7 sekretesslagen hänvisas till de särskilda bestämmelser som gäller i fråga om tystnadsplikt för präster. Den lagreglerade tystnadsplikten för präster skall upphöra att gälla i och med relationsändringen, se 2 § lagen om införande av lagen om . Som en konsekvens av det bör också bestämmelserna i sekretesslagen upphävas. Äldre bestämmelser om sekretess bör dock gälla även fortsättningsvis i fråga om uppgifter från tiden före relationsändringen. Det har uppmärksammats att vid en tidigare ändring av 16 kap. 1 § sekretesslagen har paragrafen fått en felaktig utformning vad det gäller punkt 11. Detta föreslås nu åtgärdas genom en ändring i lagen (1998:624) om ändring i sekretesslagen. Frågan om ändringar i sekretesslagen behandlas även i avsnitten 6, 7 och 10. 12.3 Stiftelselagens tillämplighet Regeringens förslag: Bestämmelserna i stiftelselagen (1994:1220) skall inte gälla för sådana särskilda rättssubjekt som avses i 9 § tredje stycket och 10 § första stycket i lagen (1998:1592) om införande av lagen (1998:1591) om , dvs. inte för och dess fastigheter och fastighetsfond eller för prästlönetillgångarna. Utredningen har inte lämnat något förslag i denna del. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen till regeringens förslag: Av 4 § andra stycket lagen (1994:1221) om införande av stiftelselagen följer att sådan egendom som avses i 38 kap. 1 § och 2 § 3, 39 kap. 1 § samt 41 kap. 1, 23 och 24 §§ kyrkolagen och som är av stiftelsekaraktär endast omfattas av bestämmelserna i 1 kap. 4 § stiftelselagen. Den kyrkliga egendom som avses är församlingskyrkor och andra kyrkor, domkyrkor, prästlönefastigheter, prästgårdar, församlingskyrkors och domkyrkors fastigheter, kyrkofondsfastigheter, biskopsgårdar, prästlönefonder samt församlingskyrkors och domkyrkors fastighetsfonder. Enligt 2 § lagen om införande av lagen om skall kyrkolagen, inklusive bestämmelserna om den kyrkliga egendomen, upphöra att gälla i och med relationsändringen. och dess fastigheter och fastighetsfond samt prästlönetillgångarna skall behållas som självständiga förmögenheter och förvaltas av , se 9 § tredje stycket nämnda lag. De skall alltså även i fortsättningen utgöra juridiska personer. Bestämmelserna i stiftelselagen bör inte gälla för dem (jfr prop.