prop · GM0338 · 1999-01-01 00:00:00 — Känsliga personuppgifter får också behandlas i vissa andra fall, bland annat om behandlingen är nödvändig för att rättsliga anspråk skall kunna fastställas, göras gällande eller försvaras enligt 16 § c person- uppgiftslagen. Behandlingen av uppgift om samfundstillhörighet för att ta in avgifter till samfundet från dess medlemmar får anses vara ett sådant fall eftersom den är en förutsättning för att samfundet skall få den statliga hjälp det är berättigat till. har som exempel på sådana fall nämnt förhållandet att tillhörigheten till har betydelse för vilken skatt den registrerade är skyldig att betala (a. bet. s. 375). Ett annat exempel är situationen när uppgift om medlemskap i fackförening behandlas till följd av att fackliga organisationer avtalar om individuella eller kollektiva tjänster för medlemmarna, t.ex. gruppförsäkring (prop. 1997/98:44 s. 125). Förutom de nämnda undantagen från förbudet finns också möjlighet för regeringen att enligt 20 § personuppgiftslagen meddela föreskrifter om ytterligare undantag om det behövs med hänsyn till ett viktigt allmänt intresse. Den statliga hjälpen med att ta in avgifter får, som nämnts ovan, anses tillgodose ett sådant intresse. Enligt regeringens bedömning finns således de nödvändiga förutsättningarna för att uppgifter om samfundstillhörighet skall kunna lämnas till RSV och användas för debitering av avgift utan hinder av personuppgiftslagen och det aktuella EG-direktivet. Registeransvarigs skadeståndsskyldighet Datalagen innehåller i 23 § en bestämmelse om strikt skadeståndsansvar för skada på grund av oriktig eller missvisande uppgift i personregister. Regleringen av skadeståndsansvaret i 48 § personuppgiftslagen ligger i linje med nuvarande reglering även om möjlighet till jämkning av skadestånd i enskilda fall införs. RSV har föreslagit en uttrycklig bestämmelse med innebörden att trossamfundet skall anses som registeransvarigt när bestämmelsen om skadeståndsansvar tillämpas i de fall trossamfundet lämnat den oriktiga uppgiften. Regeringen anser emellertid i likhet med Datainspektionen att det inte finns skäl att frångå aktuella regler om strikt skadeståndsansvar. RSV:s förslag bör alltså inte genomföras. Däremot bör trossamfundet vara skyldigt att ersätta staten i det fall skadestånd betalats och detta har orsakats av en oriktig uppgift som har lämnats av trossamfundet. 10.4.5 Sekretessfrågor Regeringens förslag: Uppgift om tillhörighet till trossamfund skall omfattas av sekretess medan uppgift om avgift till trossamfund är en del av skattebeslutet. Sekretessen skall gälla . förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De två avslutande frågorna i avsnittet Statlig medverkan vid avgiftsbetalning i remiss II gällde offentlighet och sekretess. Fråga 9 avsåg omfattningen av sekretessen medan fråga 10 gällde hur sekretessen skall bestå. En stor majoritet av remissinstanserna var positiva till förslagen. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 9 Fråga 10 Ett antal församlingar och kyrkliga samfälligheter, bland andra , Heliga korsets församling i och kyrkliga samfällighet anser att sekretessen bör gälla i all framtid respektive . kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 10.2 föreslår regeringen att avgiften till trossamfund i hanteringshänseende behandlas som en skatt. Den debiterade avgiften kommer att redovisas som en särskild post i slutskattebeskedet och vara en del av beslutet. Det kommer dock inte att framgå av själva beslutet vilket trossamfund avgiften avser. Den enskilde kommer däremot att underrättas om detta. Uppgifter som gäller avgift till trossamfund bör enligt regeringens uppfattning omfattas av samma sekretess som enligt 9 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) gäller för uppgift om tillhörighet till i ärenden om församlingsskatt. Det innebär att sekretess gäller för de uppgifter som ingår i underlaget för debitering av avgift, bland annat uppgift om tillhörighet/medlemskap. Besluten om taxering och skatt är däremot undantagna från den sekretess som i övrigt gäller i beskattningsverksamheten vilket gör att den debiterade avgiften är offentlig eftersom den ingår i skattebeslutet. Till den enskilde kommer både underlag och beslut om debiterad avgift att redovisas i slutskattebeskedet. Om en person klagar på den debiterade avgiften kan det i skattemyndighetens beslutsskäl förekomma uppgift om vilket trossamfund personen är avgiftsskyldig till. Uppgift om tillhörighet/medlemskap kan alltså i detta fall framgå av ett beslut om skatt, vilket som nämnts är offentligt. Besluten om taxering och skatt har undantagits från skattesekretessen för att tillgodose offentlighetsintresset. RSV har inte ansett det lämpligt att inskränka offentligheten ytterligare. Regeringen delar RSV:s uppfattning och föreslår därför inte någon begränsning av skattebeslutens offentlighet. Regeringen föreslår att sekretessen skall gälla vilket är den tid som gäller i ärenden om tillhörighet till enligt 7 kap. 15 § sekretesslagen. Ett mindre antal remissinstanser har ansett att sekretessen bör gälla , med tanke på människans livslängd, respektive . Sekretesslagens nuvarande längsta tid för vissa uppgifter om enskildas personliga förhållanden är dock bestämd i avsikt att sekretessen skall kunna gälla så länge personen är i livet (prop. 1937:107 s. 39). Denna tidsgräns gäller bland annat för vissa uppgifter inom och hälso- och sjukvården. Den gäller också som nämnts för uppgift om tillhörighet till . I detta sammanhang kan även påpekas att avgiftsdebitering inte blir aktuell förrän en person har beskattningsbara inkomster, dvs. vanligen tidigast i tonåren. Med förslaget om en 70-årsgräns för uppgifter i ärenden om avgift till registrerat trossamfund anpassas dagens regler till förhållandena efter relationsändringen. Regeringen har inte för avsikt att i detta sammanhang införa nya tidsgränser i sekretesslagen. 11 Stadgad åborätt och landgille I detta avsnitt behandlas frågan om avveckling av de äldre rättsinstituten stadgad åborätt och landgille. Kammarkollegiet har föreslagit en avveckling i betänkandet Staten och trossamfunden, Den kyrkliga egendomen (SOU 1997:47). 11.1 Bakgrund Stadgad åborätt Stadgad åborätt är en ålderdomlig form av ständig besittningsrätt till hemman och lägenheter (äldre fastigheter) av krononatur med rötter . Åborätten kan innehas av både fysisk och juridisk person. Upplåtelseformen medför att staten endast har en formell äganderätt till marken. Regelsystemet kring åborättsinstitutet är i flera avseenden omständligt och föråldrat. De huvudsakliga reglerna finns i förordningen om kronohemmans försäljande till skatte samt kungl. brevet angående besittningsrätt å kronohemman och Kammarkollegiets kungörelse angående besittningsrätt å kronohemman. En närmare redogörelse för åborättsinstitutet finns i prop. Där framgår att behandlat frågan om avveckling av åborätten vid upprepade tillfällen . Åborätten är ärftlig enligt regler av fideikommisskaraktär. Den som innehar en fastighet med åborätt är skyldig att bebygga och bruka jorden på lämpligt sätt. Åborättsinnehavaren jämställs i skattehänseende med ägare. Även i andra hänseenden, t.ex. i mark- och planfrågor och i frågor om jakt- och fiskerätt, likställs åbon med ägare. Åborättshavarna skulle ursprungligen betala en årlig avgift till kronan för besittningsrätten, men den skyldigheten har upphört. Åborätten kan överlåtas till annan fysisk eller juridisk person. En överlåtelse kan även avse andelar av rätten. Åborätten upphör när det inte längre finns någon som kan göra gällande rättmätiga anspråk på rätten. Dispositionsrätten till fastigheten återgår i sådant fall till staten. I fastighetsregistret framgår åborättskaraktären av att det beträffande jordnaturen antecknats "krono under enskild disposition". Enligt de gällande bestämmelserna kan en innehavare av en kronofastighet i vissa fall efter ansökan hos bli villkorligt antagen som åbo på fastigheten och villkorligt inrymd i åbo- och besittningsrätten till den. Efter ett särskilt kungörelseförfarande kan den som anser sig bättre berättigad till fastigheten, från det att kungörelsen utfärdats, anmäla sitt anspråk till . Om ingen sådan anmälan görs, kan besluta att anta innehavaren som ständig åbo och inrymma denne i åbo- och besittningsrätten till fastigheten. Enligt kungörelsen angående förändring uti gällande stadganden i avseende på ordningen och sättet för vinnande av skattemannarätt till lägenheter av krono natur samt kungl. cirkulär angående upprättande av förteckningar över till skatte icke lösta kronohemman har en inrymd åbo rätt att skatteköpa (friköpa) en åborätt för en köpeskilling som fastställs i särskild ordning (skatteköpeskilling). Möjligheten till skatteköp gäller inte för juridiska personer. skall enligt bestämmelserna regelbundet kungöra en förteckning över de fastigheter som kan skatteköpas inom länet. Skatteköpeskillingarna skall anges i förteckningen. Till följd av de ålderdomliga bestämmelserna uppgår skatteköpeskillingarna till mycket låga belopp och ligger normalt inom intervallet per objekt. Sedan köpeskillingen har betalts, utfärdar ett skatteköpebrev på vilket köparen kan söka lagfart. Stämpelskatt utgår inte på förvärvet. Kammarkollegiet skall enligt 6 § förordningen (1994:634) med instruktion för Kammarkollegiet pröva överklaganden i fråga om stadgad åborätt. Trots att möjligheten att skatteköpa fastigheter under stadgad åborätt har funnits , finns det enligt Kammarkollegiets uppskattning alltjämt cirka 500 sådana fastigheter kvar. Den sannolika orsaken är enligt kollegiet att förfaringssättet är otympligt och uppfattas som krångligt. I många fall saknar åborättsinnehavaren dessutom kännedom om fastighetens åborättsliga karaktär. Landgille I , och finns det vissa jordar (äldre fastigheter eller markområden) som tillhör församlingskyrkor men till vilka dispositionsrätten är inskränkt. Inskränkningen består i att marken innehas och brukas med ständig brukningsrätt under en prästgård eller ett annat hemman. Den som innehar brukningsrätten skall betala en årlig avgift till församlingskyrkan eller till prästerskapets avlöning, benämnd landgille. Utöver landgille kan det åvila en brukningsrättshavare att vid tillträdet betala en engångsavgift, benämnd städja eller städsmål. De fastigheter eller markområden för vilka landgille skall betalas kan inte överlåtas till någon annan än den som innehar brukningsrätten. Landgillefastigheter har i senare lagstiftning betecknats som församlingskyrkas fastighet, som enligt 41 kap. 1 § första stycket 3 kyrkolagen (1992:300) är sådan fast egendom vars avkastning är avsedd för församlingskyrkas behov. Bakgrunden till detta rättsinstitut är historisk. I , och förekom att kyrkans egendom ökades med jord som givits eller köpts från bondgårdar. Härigenom minskades gårdarnas areal så att bönderna fick svårt att betala sin skatt. Därför beslutades det att bönderna skulle fortsätta att bruka den jord som avståtts mot att de betalade det landgille som av gammalt hade betalts för jorden. Böndernas brukningsrätt bekräftades av den danske kungen . Efter det att de danska landskapen hade avträtts till genom fredsfördraget i , fastställdes denna brukningsrätt av svenska staten genom förordningen angående prästerskapets i uppbörd. Det finns också ett annat slag av landgille som betalas till församlingskyrkan utan att kyrkan har äganderätt till marken. Detta slag av landgille har uppkommit genom att kyrkan sålt mark med förbehåll om skyldighet för ny ägare att betala en sådan årlig avgift. Det har även förekommit att fastighetsägare, med behållen äganderätt, till kyrka eller präst upplåtit rätt till viss årlig avgift, också benämnd landgille, att för all framtid utgå ur fastigheten. utfärdades regler om att landgillena skulle bestämmas efter skattläggning enligt samma normer som var föreskrivna för kronans räntor (skatter). Skattläggningen av landgillena fastställdes av Kammarkollegiet. De skattlagda landgillena är oföränderliga och har inte ansetts kunna höjas (se Regeringsrättens avgörande RÅ 1934:32). Brukningsrätten till landgillefastigheterna har åborättslig karaktär. Brukaren jämställs därför i bl.a. skattehänseende med ägare. Inom båda kategorierna landgille är det vanligt att marken inte är känd till sitt läge. Uppgifter om landgille och landgilletagare finns antecknade i de senaste jordeböckerna men är inte fullständiga. Det nuvarande fastighetsregistret innehåller normalt inte uppgifter om landgillen. Den mark som landgille betalas för kan till omfattningen variera till flera hektar. Enligt Kammarkollegiets utredning ligger den årliga avgiften för skattlagd mark normalt inom intervallet per brukningsrätt; i många fall är dock avgiften mindre än en krona. På grund av de försumbara beloppen har det ofta inte ansetts värt besväret och kostnaden att driva in landgillena och de har därför fallit i glömska. I ett mindre antal fall har skattläggning inte skett och landgillet har ansetts kunna höjas vid byte av brukare och motsvara skäligt arrende. För sådana jordar kan avgiften därför uppgå till några . Försök att avveckla landgilleinstitutet har gjorts (en närmare redogörelse finns i prop. ansågs rättsinstitutet sakna ekonomisk betydelse för kyrkan och de rättsregler som omgärdade det vara svåra att tillämpa. Nya regler infördes som gjorde det möjligt för brukningshavare att under närmare angivna villkor friköpa marken eller att få landgillet avlöst. Även om många landgillen då kom att avvecklas, ledde det dock inte till en fullständig avveckling. De nuvarande möjligheterna till avveckling regleras i följande författningar. Enligt 1 § förordningen (1937:540) om försäljning av vissa kyrkolägenheter i , och kan en till läget känd och kyrka tillhörig jordlägenhet, som ständigt brukas under ett visst hemman och för vilken landgille bestämts efter skattläggning, under vissa villkor säljas till den som äger hemmanet. Enligt 3 § skall Kammarkollegiet med ledning av jordeboken och andra tillgängliga handlingar upprätta en förteckning över de aktuella jordlägenheterna, deras beteckning och det hemman med vilket brukningsrätten är förenad. I förteckningen skall för varje objekt även anges landgillesbeloppet och den av kollegiet fastställda lägsta köpeskillingen. Förteckningen skall sändas till vederbörande egendomsnämnd. Om församlingen medger att en jordlägenhet som har tagits upp i förteckningen säljs, skall kollegiet enligt 4 § efter yttrande av egendomsnämnden erbjuda ägaren av det hemman med vilket brukningsrätten är förenad att köpa lägenheten. Såvitt har framkommit är den senast upprättade förteckningen och avser . Den upptar ett 60-tal objekt, som samtliga är särskilda registerfastigheter. De fastställda lägsta köpeskillingarna varierar mellan ett par hundra till några . Enligt uppgift från egendomsnämnden i genomför egendomsnämnden ibland försäljningar av de objekt som är upptagna förteckning. är dock cirka 50 stycken osålda. Enligt 5 § kan en försäljning också genomföras efter anbud av ägaren av det hemman med vilket brukningsrätten till lägenheten är förenad. Enligt förordningen (1937:591) angående upphörande av det från viss jord i , och utgående landgille kan staten inlösa landgille på vissa villkor. Landgille som skall betalas för mark som inte tillhör kyrkan kan inlösas mot ersättning av statsmedel, om staten eller ägaren till den landgillepliktiga fastigheten begär det. Ersättningen skall uppgå till tjugo gånger det årliga landgillesbeloppet. Staten skall i dessa fall företrädas av ett allmänt ombud som utses av regeringen. Vidare kan staten enligt förordningen inlösa landgille som utgår för mark som tillhör en kyrka och som är belägen inom en viss fastighets ägoområde men till sitt läge i övrigt är okänd. Ersättningen för detta slags landgille skall uppgå till tjugofem gånger det årliga landgillesbeloppet. Om inlösen sker av landgille för sådan mark, skall ägaren till den omgivande fastigheten anses ha förvärvat äganderätten till marken. Ärenden om inlösen av landgille enligt denna förordning prövas av . beslut får överklagas hos Kammarkollegiet. blev ett avsevärt antal landgillen inlösta. Inlösen har sedermera förekommit alltmer sporadiskt och synes numera ha upphört helt. Det har inte heller funnits något allmänt ombud . Så länge reglerna om inlösen tillämpades var inlösenbeloppen regelmässigt mycket låga till följd av de ringa belopp som de årliga landgillena uppgick till. Genom lagen (1938:159) om avlösning av avgälder från de till skatte försålda så kallade halländska kyrkohemmanen skall landgillen som åvilar sådana fastigheter avlösas på närmare reglerat sätt, om kronan begär det. Enligt uppgift utredning kyrka stat: X Kyrklig egendom Skattefrågor Prästerskapets privilegier (SOU 1967:46 s.105) har dessa avgifter blivit avlösta mot ersättning till vederbörande kyrkoråd. Lagen (1988:1555) om landgille och städja för vissa församlings- kyrkors fastigheter i Lunds och (som ersatte en förordning ) skall tillämpas när landgillet eller vid ett åbobyte inte har fastställts av Kammarkollegiet efter skattläggning. Frågor om storleken av den avgift som skall betalas till församlings- kyrkan skall prövas av egendomsnämnden. beslut får överklagas hos Kammarkollegiet. Enligt uppgift av de berörda egendomsnämnderna och Kammarkollegiet har denna lag inte tillämpats. Kammarkollegiet uppskattar att det finns totalt cirka 250 landgillen, som således utgörs av de båda slagen landgille; dels landgille som brukare av mark är skyldig att betala till kyrkan såsom ägare av marken, dels landgille som belastar en fastighet som inte ägs av kyrkan utan ägs av den betalningsskyldiga. Det förstnämnda slaget landgille kan beräknas uppgå till cirka 50. De motsvaras huvudsakligen av de jordlägenheter som ännu inte blivit sålda enligt förordningen (1937:540) om försäljning av vissa kyrkolägenheter i , och . Det sistnämnda slaget landgille uppgår till cirka 200. 11.2 Avveckling av stadgad åborätt och landgille Regeringens förslag: Stadgad åborätt avvecklas genom att äganderätten till marken övergår till åborättsinnehavaren. Landgille avvecklas genom att skyldigheten att betala landgille upphör. I de fall rätten till landgille är förenad med äganderätt till lokaliserad mark övergår äganderätten till den som har brukningsrätten. Den som hade rätt till landgille och lider förlust genom avvecklingen har rätt till ersättning för förlusten av staten. En särskild lag om avvecklingen stiftas. Kammarkollegiets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Remiss I innehöll en enkätfråga i avsnittet Den kyrkliga egendomen, fråga 10, om avveckling av de äldre rättsinstituten stadgad åborätt och landgille. En stor majoritet av remissinstanserna har ansett att förslagen bör genomföras. En större andel av de svarande än vad som förekommit i övriga frågor om den kyrkliga egendomen har dock inte tagit ställning till frågan. Positiva Negativa Tar inte ställning Fråga 10 anser att det bör framgå av lagen att Kammarkollegiets beslut kan överklagas. i anser att det bör klargöras hur bl.a. värderings- och lantmäterikostnader skall hanteras. Om kostnaderna läggs på den som gör anspråk på en åborättsfastighet, är det enligt möjligt att vissa objekt blir svåra att avveckla. Ett fåtal lokala kyrkliga instanser har uttalat sig om förslaget till avveckling av de båda rättsinstituten, däribland kyrkliga samfällighet, som avstyrker förslaget av historiska skäl. tillstyrker förslaget, men anser att kollegiets förslag inte ger tillräcklig ledning för hur avvecklingen av åborätterna och landgillena skall gå till. i tillstyrker förslaget om avveckling av åborättsinstitutet, men ifrågasätter om tillvägagångssättet för att finna kvarvarande åborättsfastigheter är effektivt. i tillstyrker också förslaget om avveckling av åborättsinstitutet, men befarar att många ärenden om rätt innehavare av besittningsrätt kommer att vara tvistiga eller av komplicerad beskaffenhet och kan kräva betydande arbetsinsatser. anser att det i vissa fall kan vara lämpligare att staten förblir ägare till fastigheter som ingen gör anspråk på. i tillstyrker förslagen, men förutsätter att en innehavare av åborättsfastighet skall svara för kostnader för den utredning som behövs för att styrka innehavet. kyrkomöte tillstyrker regeringens förslag. Skälen för regeringens förslag Stadgad åborätt avvecklas har för länge sedan spelat ut sin roll. Statens äganderätt till de fastigheter som innehas med åborätt är endast formell och saknar ekonomisk betydelse med hänsyn till de dispositionsinskränkningar som följer med åborätten. Regelsystemet är föråldrat och tillämpas inte längre fullt ut. De praktiska olägenheterna är många. Förekomsten av åborättsfastigheter försvårar bildandet av såväl lämpliga registerfastigheter som brukningsenheter. Extra kostnader kan uppkomma för att utreda ägar- och sakägareförhållanden i samband med olika markfrågor. För myndigheterna är handläggningen av ärenden rörande åborätterna omständlig och tidsödande. Det är därför ett samhällsekonomiskt intresse att en avveckling sker. För den enskilde åborättshavaren är det vidare en nackdel att inte kunna inteckna en åborättsfastighet. Regeringen anser därför, i likhet med Kammarkollegiet och remissinstanserna, att det är angeläget att åborätterna avvecklas. Det bör ske medan kunskaper i ämnet fortfarande finns kvar. Regeringen föreslår att åborättsinstitutet avvecklas genom att staten avstår sin formella äganderätt till fastigheter under stadgad åborätt i de fall det finns en rättmätig innehavare av besittningsrätten. Den som är rätt innehavare av besittningsrätten till en sådan fastighet bör i stället inneha fastigheten med full äganderätt. Om det inte finns någon rätt innehavare kommer staten att inneha fastigheten med full äganderätt. Bestämmelser om avvecklingen av åborättsinstitutet bör tas in i en särskild lag. Hur bör avvecklingen genomföras? En avveckling bör i huvudsak genomföras på det sätt som Kammarkollegiet har föreslagit. Det innebär att de aktuella fastigheterna i ett första steg måste identifieras till beteckning och läge. Detta förutsätter medverkan från sida. I nästa steg behöver klarläggas vem som är rätt innehavare av besittningsrätten till en åborättsfastighet. Enligt nuvarande bestämmelser åligger det att pröva frågor om inrymning av åbo, dvs. att avgöra om den som gör anspråk på en åborätt är berättigad att inneha åborätten. beslutar vidare om skatteköp av åborätts- fastigheter. Det är därför naturligt att det får ankomma på att i samband med avvecklingen pröva frågor om rätt innehavare av åborättsfastighet. Sedan har identifierat befintliga åborättsfastigheter och överlämnat uppgifterna om dem till respektive länsstyrelse, skall således ta upp frågan om rätt innehavare av dessa fastigheter. En utgångspunkt för utredning bör vara den fysiska eller juridiska person som står upptagen som taxerad ägare enligt taxeringsuppgifterna i fastighetsregistret. Om den personen är antagen och inrymd åbo utan att skatteköp skett och således enligt nuvarande bestämmelser skulle ha kunnat skatteköpa fastigheten, bör han eller hon anses som rätt innehavare. Samma bör gälla, om personen skulle ha kunnat villkorligt inrymmas i åborätten, t.ex. genom att ha styrkt sitt innehav genom en åtkomsthandling. Den som under har beskattats för innehavet bör också anses som rätt innehavare. Om en innehavare har beskattats för fastigheten än och det inte går att styrka dennes rättmätiga anspråk på åborätten, bör ett kungörelseförfarande ske på motsvarande sätt som genomförs vid inrymning av åbo. Om ingen annan då anmäler anspråk på åborätten och innehavaren gör sannolikt att han är rätt innehavare, skall han anses som sådan. Samma kungörelseförfarande bör tillämpas om det inte finns någon taxerad innehavare av fastigheten. Om någon då anmäler anspråk på åborätten, skall pröva frågan.