prop · GM0343 · 1999-01-01 00:00:00 — Definitionen av narkotika ges i 8 § narkotikastrafflagen. Narkotika är enligt bestämmelsen sådana läkemedel eller hälsofarliga varor med starkt vanebildande egenskaper eller varor som med lätthet kan omvandlas till varor med sådana egenskaper och som på sådan grund är föremål för kontroll enligt en internationell överenskommelse som har biträtt, eller av regeringen har förklarats skola anses som narkotika enligt lagen. Vilka ämnen som utgör narkotika enligt lagen framgår av föreskrifter (LVFS 1997:12) om förteckningar över narkotika med tillägg (LVFS 1997:15 och 1998:3). I propositionen 1997/98:183 Kontroll av syntetiska droger m.m. föreslår regeringen bl.a. att rekvisitet starkt vanebildande i 8 § narkotikastrafflagen byts ut mot beroendeframkallande och att bestämmelsen utvidgas till att omfatta läkemedel eller andra hälsofarliga varor med euforiserande effekter. Propositionen har ännu inte behandlats av . Av de narkotiska medlen har vissa inget legalt användningsområde och kallas därför ofta illegal narkotika. Ämnen som utgör eller ingår i sådana medel finns upptagna i förteckning I till föreskrifter. Som exempel på substanser som upptagits i förteckning I kan nämnas cannabis, heroin och LSD. I dagligt språkbruk kallas ofta även de i förteckning II upptagna substanserna amfetamin och kokain för illegal narkotika, eftersom de huvudsakligen används vid missbruk. Narkotiska substanser som har ett legalt användningsområde, läkemedel, finns upptagna i förteckningarna II V. De relativt vanligt förekommande läkemedlen Sobril, Rohypnol, Valium och Imovane återfinns i dessa förteckningar. Sammanlagt finns det drygt 50 narkotika- klassade läkemedel. Definitionen av narkotika utgör enligt regeringens bedömning en lämplig utgångspunkt vid överväganden av en nollgräns för droger i trafiken. Begränsningen till narkotika innebär givetvis att en mängd medel, som kanske i samma utsträckning som narkotika ger upphov till trafikfarlig påverkan, kommer att falla utanför. Dessa medel utgör emellertid inte en lika homogen grupp som narkotika i fråga om verkningar och trafikfarliga effekter. Det är därför förenat med betydande svårigheter att bland dem försöka utskilja och definiera trafikfarliga medel som skulle kunna bli föremål för en nollgräns. Såsom anförts inledningsvis skulle en nollgräns avseende samtliga trafikfarliga medel också i relativt stor utsträckning komma att omfatta beteenden som inte är klandervärda från trafiksäkerhetssynpunkt. Regeringen anser därför att det inte föreligger förutsättningar för att låta en nollgräns omfatta samtliga de substanser som omfattas av begreppet annat medel. Det kan naturligtvis hävdas att det inte finns vetenskapligt underlag för att påstå att varje minsta koncentration av narkotika i blodet kan antas ge upphov till en påverkan som är trafikfarlig. Rent allmänt, vilket också framförts av utredningen, har emellertid narkotiska ämnen normalt sett sådana verkningar att de inte är förenliga med framförande av fordon på ett trafiksäkert sätt. Detta gäller i synnerhet om de intas i missbrukssyfte. De centralstimulerande medlen, vilka bl.a. inkluderar amfetamin och kokain, kan framkalla påtagligt höjt självförtroende i förening med hyperaktivitet. Andra effekter är oförmåga att uppskatta tid och rum samt förvirringstillstånd. Den som är påverkad av dessa medel förlorar ofta förmågan att koncentrera sig och tänka klart. Ett annat narkotiskt medel, cannabis, påverkar förmågan och viljan att ägna sin uppmärksamhet åt flera saker . För en bilförare kan detta innebära svårigheter med att koncentrera sig på t.ex. trafiksignaler, eftersom föraren ägnar hela sin uppmärksamhet åt att styra bilen. Opiater, som inkluderar bl.a. opium och morfin, ger generellt långsamma effekter, dålig motorik samt tröga och långsamma rörelser. Heroin, som är en halvsyntetisk opiat, ger samma effekter. För den allt övervägande delen av de narkotikaklassade läkemedlen uppstår också direkta effekter eller biverkningar som till sin natur innebär fara för trafiksäkerheten. De vanligaste biverkningarna är dåsighet eller omtöckningstillstånd, vilka innebär en sådan påverkan av reaktionsförmågan att bilkörning normalt sett bör underlåtas. Samtliga förpackningar av narkotikaklassade läkemedel är också märkta med en röd varningstriangel, vilken signalerar att medlet har en negativ inverkan på bl.a. körförmågan. Som ovan nämnts är många av de narkotiska medlen typiskt sett ägnade att missbrukas. Detta gäller såväl den illegala narkotikan som ett flertal av de narkotikaklassade läkemedlen. De senare är också föremål för en omfattande illegal försäljning och förekommer ofta vid blandmissbruk av olika slag. Missbruket av dessa medel kan också sägas ske i syfte att uppnå en viss påverkan som kan vara trafikfarlig. Mot bakgrund av vad som anförts anser regeringen att det från trafiksäkerhetssynpunkt får anses motiverat att föreslå en nollgräns för narkotika i trafiken. Körkortsingripanden En nollgräns för narkotika i trafiken skulle innebära att körkorts- ingripanden blir möjliga i fler fall än . Eftersom körkortet utgör ett bevis om kompetens från trafiksäkerhetssynpunkt är det enligt regeringens uppfattning rimligt att samhället i högre utsträckning ges möjligheter att ingripa mot den som missbrukar narkotika och som därmed är olämplig som förare. Se närmare avsnitt 5.7. Förutsättningar att upptäcka bruk av narkotika finns väl utvecklade metoder för att påvisa narkotisk substans såväl i urinen som i blodet. Det är emellertid endast så länge en drog befinner sig i blodet som den normalt sett utövar någon påverkan av de psyko- motoriska funktionerna och därmed förmågan att framföra fordon. När drogen lämnat blodomloppet och utsöndrats i urinen har den nämligen passerat de delar av kroppen där den kan ge en trafikfarlig påverkan. En nollgräns för narkotika bör därför endast avse förekomsten av narkotiska ämnen i blodet. En sådan reglering kan visserligen medföra svårigheter när det gäller vissa narkotiska substanser. Det finns droger, till exempel LSD, som inte kan spåras i blod utan endast i urin. När det gäller heroin finns en annan komplikation. Denna drog omvandlas till morfin. Problemet är att även andra ämnen som kodein och etylmorfin omvandlas till morfin. Kodein ingår i vissa smärtstillande läkemedel och etylmorfin ingår i vissa hostmediciner. Om morfin påträffas i blodet hos en förare kan det alltså innebära att han eller hon har brukat heroin. Men det kan också förklaras av att föraren intagit något annat medel som t.ex. innehåller kodein. Både kodein (överstigande en viss halt) och etylmorfin är visserligen narkotikaklassade medel, som skulle omfattas av nollgränsen, men det kan alltså föreligga svårigheter att bestämma det ursprungliga medel som föraren brukat. Nollgränsen bör därför utformas så att den omfattar all förekomst av narkotikaklassade ämnen i blodet och således inte kopplas till den narkotika som ursprungligen intagits. LSD och heroin tillhör inte de vanligast förekommande drogerna i missbrukssammanhang. Det mest utbredda missbruket av illegala droger i avser i stället cannabis och amfetamin, som båda är möjliga att spåra i blod. Regeringen anser med hänsyn härtill att den föreslagna regleringen kommer att fylla en viktig funktion för trafiksäkerheten. I sker analyserna i misstänkta drograttfylleriärenden vid rättskemiska avdelning. Avdelningen använder sig av olika typer av droganalyser. En sådan är s.k. screening, som innebär flera översiktliga analyser för att upptäcka så många droger som möjligt. Efter indikation på en viss drog används en verifikationsanalys, som är inriktad mot en eller flera substanser. I vissa fall används också riktade analyser. Dessa utförs om det föreligger någon särskild misstanke om intag av en drog, som inte skulle täckas av en screeninganalys. har i sitt remissyttrande förordat införandet av en nollgräns för illegal narkotika och opiater. Om en sådan nollgräns skulle genomföras har verket uppgett att det skulle göra ett säkerhetsavdrag, baserat på analysmetodens inneboende mätosäkerhet vid mätområdets nedre gräns. Vilka säkerhetsavdrag som skall göras är en fråga som ytterst ankommer på och domstolarna att bestämma. Det är givetvis väsentligt att i sitt utlåtande över analysen också anger vilket säkerhetsavdrag som används. Polisens kontrollmöjligheter Den föreslagna bestämmelsen om en nollgräns medför också ett behov av att se över polisens kontrollmöjligheter i syfte att öka upptäcktsrisken. finns det inte något instrument med vilket drogpåverkan enkelt kan upptäckas. Polisen är i stället hänvisad till objektiva iakttagelser. I praktiken har lagen om alkoholutandningsprov stor betydelse, eftersom undersökningen av en förare, vid misstanke om påverkan eller vid en rutinkontroll, alltid inleds med ett sådant prov. Vilket utslag alkoholutandningsprovet sedan ger får betydelse för den fortsatta utredningen om påverkan av annat medel. Se närmare avsnitt 5.6. Undantag för medicinskt bruk Såsom tidigare framgått anser regeringen att nollgränsen bör omfatta också narkotikaklassade läkemedel. Ett flertal av dessa medel, som till exempel Sobril och Rohypnol, förskrivs emellertid i relativt stor omfattning. Dessa läkemedel behöver inte nödvändigtvis, om de tas i förskriven, mindre dos, innebära någon trafikfarlig påverkan på föraren. En sådan nollgräns som vi nu har skisserat skulle således också komma att omfatta förare som på grund av sjukdom eller annat tillstånd är i behov av narkotikaklassade läkemedel men som efter sådant intag inte uppvisar någon trafikfarlig påverkan. Enligt regeringens mening finns det anledning att närmare diskutera hur denna konsekvens bör kunna undvikas. Se närmare avsnitt 5.5. Straffskala Normalt torde ett bötesstraff komma i fråga för rattfylleri som inte är grovt. Ett icke obetydligt antal ärenden torde därför lagföras genom strafföreläggande. Vid flerfaldig brottslighet, försvårande omständigheter och vid återfall kan dock fängelse komma i fråga även för rattfylleri som inte är grovt. Regeringen ser inget skäl att göra någon ändring i straffskalan med anledning av den nya bestämmelsen om drograttfylleri. Det är emellertid viktigt att straffmätningen sker på ett nyanserat sätt och med beaktande av samtliga relevanta omständigheter. Det är givetvis en uppgift för domstolarna att åstadkomma en sådan nyanserad praxis i påföljds- och straffmätningshänseende i relation till den nya bestämmelsen. När domstolen skall avgöra frågan om rattfylleribrottet kan vara att anse som grovt, skall hänsyn tas till samtliga omständigheter vid brottet. Ett av de tre förhållanden som särskilt skall beaktas är om föraren varit avsevärt påverkad av alkohol eller annat medel. Lagrådet har uttalat att det mycket sällan torde inträffa att ett brott som avses i 4 § andra stycket blir att bedöma som grovt. Lagrådet har emellertid framhållit att man teoretiskt kan tänka sig att någon påträffas med en mycket hög halt av narkotika i blodet utan att denna hunnit påverka körningen och att ett sådant förhållande kan medföra att brottet anses som grovt utan hinder av att vissa omständigheter som särskilt skall beaktas räknas upp i paragrafen. Mot bakgrund härav anser Lagrådet att det inte finns anledning att i 4 a § utesluta hänvisningen till andra stycket i 4 §. Regeringen instämmer i denna bedömning. Som Lagrådet framhåller kan emellertid tredje stycket i 4 § i stället bli tillämpligt i ett fall som det beskrivna och detta brott sedan anses som grovt med beaktande särskilt av om föraren varit avsevärt påverkad. 5.5 Undantag från nollgränsen Regeringens förslag: Nollgränsen skall inte gälla för sådant intag av narkotikaklassat läkemedel som skett i enlighet med läkares eller annan behörig receptutfärdares ordination. Utredningens förslag: Utredningen har inte lämnat något förslag i denna del. Remissinstanserna: Några remissinstanser har uttalat sig i frågan om avgränsningen av en eventuell nollgräns för narkotika. Riksåklagaren menar att ett totalförbud endast borde omfatta illegal narkotika. Åklagarmyndigheterna i och ansluter sig till denna bedömning. föreslår en absolut nollgräns för illegal narkotika och en principiell nollgräns för legalt förskrivna medel med trafikfarlig effekt. i anser att om en nollgräns skall användas måste det tillåtas att läkemedel får brukas för medicinskt ändamål i sådan mängd att någon påverkan inte uppnås. Även förordar en särreglering för illegal narkotika. anser att frågan om hur man skall hantera de terapeutiskt använda läkemedlen, för det fall en nollgräns är aktuell, bör utredas vidare. anser att alla läkemedel som kan inverka på en persons sinnen på ett sådant sätt att han eller hon utgör en risk för sig själv eller andra i trafiken skall märkas på ett tydligt sätt. Föreningen pekar också på läkares och andras informationsplikt beträffande trafikfarliga läkemedel. Skäl för regeringens förslag: Som framgått i det föregående anser regeringen att den föreslagna nollgränsen bör gälla för alla typer av narkotikaklassade ämnen, dvs. även för narkotikaklassade läkemedel. Nollgränsen skulle således komma att omfatta också förare som på grund av sjukdom eller annat tillstånd är i behov av sådana läkemedel. Det är svårt att närmare bestämma omfattningen av denna förargrupp. I en rapport från BRÅ (PM 1998:3 Drograttfylleri; omfattning, olycks- risker och bevisproblem) uppskattas andelen personer som använder trafikfarliga läkemedel till av befolkning i åldersgruppen 18 (motsvarande 600 000 personer). Av dessa använder lugnande medel och sömnmedel och resterande andra trafikfarliga läkemedel. I en stor del av de lugnande medlen ingår olika typer av bensodiazepiner, som är narkotikaklassade. Dessa ämnen ingår bl.a. i de relativt vanligt före- kommande läkemedlen Sobril och Valium. Härtill kommer också övriga narkotikaklassade läkemedel. Detta innebär att ett inte obetydligt antal förare skulle få sin rörelsefrihet begränsad om den föreslagna nollgränsen skulle gälla undantagslöst. Det kan t.ex. handla om personer som är i behov av en låg dos lugnande läkemedel för att fungera i vardagslivet. I detta ärende saknas underlag för att ta ställning till vilka konsekvenser det skulle medföra om nollgränsen skulle gälla också för dessa förare. Någon form av undantag för medicinskt bruk av narkotikaklassade läkemedel bör därför övervägas. Det kan naturligtvis hävdas att det från trafiksäkerhetssynpunkt inte spelar någon roll varifrån den trafikfarliga påverkan kommer, dvs. om föraren använder det trafikfarliga medlet legalt eller illegalt. Det väsentliga i sammanhanget är om föraren på grund av användningen av medlet utgör en fara i trafiken. Som regeringen angett i föregående avsnitt har samtliga narkotiska ämnen generellt sett sådana egenskaper att de kan medföra en trafikfarlig påverkan. Det finns emellertid knappast fog för att påstå att varje enskild bilförare som använder narkotikaklassade läkemedel i terapeutisk dos verkligen utgör en trafikfara. Den kliniska påverkan av ett sådant medel beror på individuella faktorer som t.ex. ålder, kön, sjukdom, kroppsvikt, nedbrytningsförmåga och andra fysiska betingelser. Även om det för flertalet narkotikaklassade läkemedel finns angivna tider under vilka medlet i normalfallet utövar någon form av klinisk påverkan kan och också graden av påverkan variera mycket kraftigt mellan enskilda individer. Till detta kommer patientens toleransutveckling för olika läkemedel. BRÅ har utfört en undersökning med bensodiazepiner, som ingår i några av de vanligaste narkotikaklassade läkemedlen, och körsimulatorer (se ovan angivna PM). Hälften av dem som testades, 20 personer, var patienter som använde sig av detta medel. Den andra hälften bestod av friska personer av samma kön och ålder som patientgruppen. Resultaten av simulatortesterna visade inte några påtagliga skillnader mellan de båda grupperna. Det framgick vidare att låga koncentrationer av bensodiazepiner inte tycktes påverka förarens körprestation. Det synes alltså främst vara vid lite högre koncentrationer av bensodiazepiner som den trafikfarliga påverkan gör sig gällande. Risken för att uppnå en trafikfarlig påverkan kan därför regelmässigt antas vara större när medlen intas i missbrukssyfte än när de används i medicinskt syfte, även om det givetvis förekommer att förare som intar narkotika- klassade läkemedel enligt läkares ordination därigenom uppvisar en på- verkan som inte är förenlig med trafiksäkerheten. Det finns också en viss koppling mellan tidigare lagföringar och drograttfylleri. BRÅ har företagit en undersökning av sambandet mellan bl.a. trafikolyckor och kriminalitet (se ovan angivna PM). Efter en kontroll av 453 personer som var misstänkta för drograttfylleri konstaterades att av dessa förekom i kriminalregistret för brott där påföljden var strängare än böter. Hälften av dem hade tidigare lagförts för rattfylleri och en tredjedel för grovt rattfylleri. Två tredjedelar hade gjort sig skyldiga till inbrottsstölder och tillgrepp av fordon. Cirka hälften av dem hade också dömts för brott mot narkotikastrafflagen. De som ingick i denna grupp av misstänkta för rattfylleri utgjorde således en hårt brottsbelastad grupp. Även om dessa resultat inte utan vidare går att överföra till ett större sammanhang indikerar de dock en eventuell missbruksproblematik hos många av de förare som kör bil med narkotikaklassade ämnen i blodet. Mot bakgrund av vad som ovan anförts anser regeringen att intag av narkotikaklassade läkemedel som sker i enlighet med läkares ordination böra kunna undantas nollgränsen. Ett sådant undantag kommer i praktiken inte att omfatta sådana droger som heroin, amfetamin eller cannabis, eftersom dessa i princip inte ordineras av läkare. En naturlig utgångspunkt för utformningen av ett undantag är att försöka ange de fall där den terapeutiska dosen av de narkotikaklassade läkemedlen inte skulle medföra någon trafikfarlig påverkan efter intag. Det är emellertid inte möjligt att införa en sådan generell regel, eftersom patientens personliga egenskaper i princip är bestämmande för medlets verkningar. Regeringen föreslår i stället att undantaget utformas så att det avser de förare som i enlighet med läkares eller annan behörig receptutfärdares (t.ex. tandläkares) ordination intagit läkemedel som omfattas av nollgränsen. Undantaget omfattar alltså inte dem som åtkommit läkemedlet illegalt och inte heller dem som överdoserar. Av remissyttrande har framgått att det normalt sett inte föreligger några svårigheter för den rättskemiska avdelningen att haltbestämma narkotikaklassade läkemedel i blodet och att ange om den undersöktes halt legat över, inom eller under vedertagen terapeutisk nivå. Värdet av en sådan analys får bedömas med hänsyn till de föreliggande omständigheterna i det enskilda fallet. Med det föreslagna undantaget kommer således personer som intar narkotikaklassade läkemedel enligt läkares ordination inte att omfattas av nollgränsen. För denna grupp förare bör i stället den nuvarande bestämmelsen om s.k. kliniskt rattfylleri fortsätta att tillämpas. Bestämmelsen innebär, som tidigare redovisats, att den gör sig skyldig till rattfylleri som framför fordon och då är så påverkad av trafikfarligt medel att det kan antas att han eller hon inte kan föra fordonet på ett betryggande sätt. Detta gäller även om föraren har följt en läkares ordination. Det förhållande att någon ordinerats ett narkotikaklassat läkemedel, eller ett annat läkemedel som kan ge trafikfarlig effekt, innebär alltså inte att bilkörning kan ske utan vidare. Tvärtom måste föraren i samråd med läkaren noggrant överväga om bilkörning helt eller delvis bör underlåtas . Det är därför viktigt att den som ordinerats behandling med narkotikaklassade och andra trafikfarliga läkemedel ges klar och tydlig information om läkemedlets påverkan på bl.a. körförmågan. Receptutfärdaren har en informationsplikt enligt 19 och 22 §§ läkemedelslagen (1992:859) gentemot patienten när läkemedel skrivs ut. Beträffande trafikfarliga läkemedel föreskrivs särskilt i (40 § LVFS 1997:10) att receptutfärdaren noga skall upplysa patienten om hur sådana läkemedel kan påverka reaktionsförmågan och därmed körförmågan. Vidare är apotekspersonalen skyldig att lämna viss information till patienten i samband med att ett läkemedel utlämnas (22 § läkemedelslagen och 45 § LVFS 1997:10). I detta sammanhang bör också nämnas läkares anmälningsskyldighet enligt 10 kap. 2 § körkortslagen (1998:488). En läkare, som vid en undersökning av en körkortshavare finner att denne av medicinska skäl är uppenbart olämplig att ha körkort, skall anmäla förhållandet till . En sådan anmälan behöver inte göras om det finns anledning att anta att körkortshavaren kommer att följa läkarens uppmaning att avstå från bilkörning. Regeringen avser att ta initiativ för att ytterligare förbättra informationen om vilka regler som gäller för bilkörning efter intag av sådana medel. Vidare avser regeringen att noggrant följa utvecklingen på detta område och, om det visar sig möjligt, återkomma med ett förslag till en snävare avgränsning av undantaget från den föreslagna nollgränsen i trafiken. 5.6 Lag om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken Regeringens förslag: En ny lag skall införas som ger polisman rätt att företa en ögonundersökning på förare av motordrivet fordon, spårvagn eller sådant maskindrivet fordon som avses i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157) om det kan misstänkas att föraren, i samband med förandet av fordonet, gjort sig skyldig till brott på vilket fängelse kan följa. Undersökningen skall endast få avse ögonens utseende och funktion. Vid undersökningen skall polismannen få använda en pupillometer, en penna eller annat liknande föremål och en mindre ljuskälla. Ögon- undersökningen skall endast få genomföras om den kan ha betydelse för utredningen om brottet Regeringens bedömning: Den resterande delen av den s.k. DRE- metoden bör inte införas. Utredningens förslag: Stämmer i princip överens med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att ögonundersökningarna skall få genomföras rutinmässigt och att de skall införas genom en ändring i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller förklarar sig inte ha något att invända mot det. är positiv till att DRE-metoden införs på försök, under förslagsvis , som ett komplement till de kliniska undersökningsresultat som läggs till grund för åtal i drograttfyllerimål. Ett antal remissinstanser har emellertid invändningar mot förslaget. Hovrätten för Nedre , och Kammarrätten i ställer sig tveksamma bl.a. med hänsyn till att ögonundersökningar troligen skulle uppfattas som mer integritetskränkande än alkoholutandningsprov. Riksåklagaren avstyrker förslaget och pekar särskilt på avsaknaden av forskning om metodens tillförlitlighet. understryker metodens osäkerhet. Flera remissinstanser, däribland Kammarrätten i och , vänder sig också mot att en ögonundersökning skall få utföras rutinmässigt, utan krav på föregående misstanke. Några remissinstanser, däribland och Landsorganisa- tionen i , anser att en försöksverksamhet bör genomföras om inte metodens tillförlitlighet kan utredas på annat sätt. Skälen för regeringens bedömning och förslag: Den föreslagna nollgränsen aktualiserar frågan om polisens möjligheter att upptäcka och beivra brott. När det gäller att undersöka om en person är drogpåverkad saknas ännu sådana enkla instrument som finns att tillgå beträffande alkohol. Polisen är därför hänvisad till objektiva iakttagelser för att upptäcka drogpåverkan hos någon. Som framgått i det föregående föreligger det ett behov av att se över polisens möjligheter att upptäcka och beivra drograttfylleriet för att den föreslagna nollgränsen skall få önskad effekt.