prop · GM0384 · 1999-01-01 00:00:00 — Det är dock ingenting - rent lagtekniskt - som hindrar att avfallssand och avfall från vattenrening eller järnhaltigt avfall som uppkommit från rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets deponeras tillsammans med något annat av de uppräknade avfallsslagen i punkterna 1 a eller 1 b. I praktiken torde dock detta sällan om ens någonsin förekomma. Av första stycket 2 följer att en anläggning där uteslutande radioaktivt avfall deponeras undantas från skatteplikt. I detta fall får, i den mån det skulle aktualiseras, inte samdeponering förekomma med något av de tidigare i paragrafen uppräknade avfallsslagen för att undantag från skatteplikt skall gälla. 4 § Skatten skall betalas med visst belopp per ton skattepliktigt avfall. Enligt huvudregeln skall vägning av avfallet ske, men vissa möjligheter ges för att bestämma skatten på annan grund, se vidare i anslutning till 5 §. 5 § Som framgått av 4 § föreslås att skatten skall vara viktbaserad, dvs. tas ut med visst belopp per ton avfall. Vägning aktualiseras dels vid införsel respektive uppkomst av avfallet, dels vid utförsel från anläggningen (avdrag enligt 1 § första stycket 1 a. Huvudregeln bör därför vara att samtliga skattepliktiga anläggningar utrustas med våg eller att det i vart fall finns vägningsmöjligheter att tillgå i omedelbar anslutning till anläggningen. Som närmare utvecklats i avsnitt 8 har regeringen inte ansett att ett krav på installation av våg generellt bör gälla för de skattepliktiga anläggningarna. Ett alternativ till egen våg skulle kunna vara att utnyttja andra verksamheters vågar, t.ex. sådana som finns på vägstationer, asfaltverk, grustag m.fl. anläggningar eller att transportfordonen är utrustade med våg. Om tillförsel sker i mindre omfattning eller det annars finns särskilda skäl ges i paragrafens andra stycke möjlighet att bestämma skatten på annan grund än vägning av det skattepliktiga materialet. Det förefaller naturligt att lägre krav på exakthet kan ställas på de avfallsslag, som visserligen skall redovisas i deklarationen, men som på grund av avdragsrätten enligt 10 § inte skall medföra några beskattningskonsekvenser. Inom i synnerhet industrin kan också förekomma homogena avfallsslag, t.ex. i form av slam, för vilka en installation av våg skulle medföra betydande kostnader men där möjligheter föreligger att genom volymbestämning ändå ge en tillförlitlig vikt. Som exempel på möjlig annan grund för skatteberäkningen kan i vart fall för anläggningar som tar emot en begränsad mängd avfall tänkas att den i tillståndet angivna maximivikten tillämpas. Vidare bör en omräkning från volym kunna ske i den mån det på en anläggning endast deponeras ett eller ett fåtal homogena slag av branschspecifikt avfall eller för ett visst avfallsslag om det deponeras separat. Av 4 kap. 13 § lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter framgår att om den skattskyldiges uppgifter inte kan läggas till grund för en tillförlitlig beräkning eller om det saknas uppgifter från den skattskyldige, får ett beskattningsbeslut fattas efter skälig grund. bör meddela föreskrifter eller rekommendationer om den närmare tillämpningen av bestämmelserna i 5 §. 6 § I paragrafen regleras de fall, där som skatteteknisk metod för att uppnå skattefrihet valts undantag från skatteplikt. Genom att undanta vissa utpekade avfall och material samt behandlingsformer från skatteplikt uppnås att mängden inte skall redovisas i deklarationen. I paragrafen görs således visst undantag från den generella regeln i 1 § att allt som förs in till en avfallsanläggning respektive avfall som uppkommer vid en annan skattepliktig anläggning omfattas av skatteplikt. Eftersom skattskyldigheten inträder när material förs in till avfallsanläggningen, måste avgöras att det rör sig om något som omfattas av undantagsregeln, för att den skattskyldige inte skall behöva redovisa materialet i deklarationen. En förutsättning enligt bestämmelsen är att materialet är avsett att användas för visst ändamål. Om det sedermera visar sig att avsikten inte fullföljts, utan materialet i stället tagits om hand på annat sätt, skall rättelse av avgiven deklaration ske och skatt betalas. 6 § första stycket 1 första ledet Av bestämmelsen följer att avfallsskatt inte skall betalas för material som är avsett att användas för driften av avfallsanläggningen. De produkter som avses är sådana som är nödvändiga för den dagliga driften av anläggningen och för vilka det är uppenbart att skatt inte skall tas ut. Det rör sig om t.ex. material för uppförande och underhåll av driftsbyggnader, motordrivna fordon och arbetsredskap, drivmedel, kontorsutrustning och annat förbrukningsmaterial. Begreppet driften av en anläggning" bör inte omfatta vare sig bottentätning, mellan- och sluttäckning eller andra konstruktionsarbeten, inte heller stabilisering av askor och dylikt. Skattefrihet för material som används för sådana ändamål kan i stället i viss utsträckning åstadkommas genom avdrag enligt 10 § första stycket 1 c. I syfte att markera att de produkter som bör komma i fråga vid tillämpningen av denna bestämmelse regelmässigt inte utgörs av föremål som någon gör sig av med, har begreppet material valts. Som framgått under 2 § används annars genomgående begreppet avfall i skattelagen. Om avfall undantagsvis kan komma till användning för driften av avfallsanläggningen, kan avdragsbestämmelsen i 10 § första stycket 1 b utnyttjas för att uppnå skattefrihet, jfr i anslutning till detta lagrum. Punkten 1 är endast tillämplig beträffande avfallsanläggningar, dvs. anläggningar som är skattepliktiga enligt 1 § första stycket, jfr under avsnitt 10.2. 6 § första stycket 1 andra ledet I 2 § anges att som avfall i skattelagens mening skall anses allt som förs in till en avfallsanläggning. Bestämmelsen har medvetet gjorts vid men en strikt tolkning innebär att även material som inte kan påstås ha ett direkt samband med avfallshanteringen skulle omfattas av beskattningsreglerna. Genom regleringen i förevarande led undviks detta. Exempel på material som inte har ett direkt samband med avfallshanteringen kan vara de anställdas eller besökares fordon och andra tillhörigheter. 6 § första stycket 2 a Genom punkten uppnås skattefrihet för avfall som är avsett att komposteras eller reaktorrötas inom en skattepliktig anläggning. Vad som avses med kompostering och reaktorrötning behandlas i avsnitt 10.3. I praktiken torde undantaget endast komma att aktualiseras vad gäller avfallsanläggningar, men bestämmelsens utformning gör det även möjligt att tillämpa det på anläggningar som kan vara skattepliktiga enligt 1 § andra stycket. 6 § första stycket 2 b Enligt första stycket 2 b gäller skattebefrielse för avfall som är avsett att förbrännas inom en skattepliktig anläggning. Undantaget torde i praktiken bli relevant såväl för avfallsanläggningar som för anläggningar som kan vara skattepliktiga enligt 1 § andra stycket. 6 § första stycket 2 c Genom denna punkt uppnås skattebefrielse för avfall som är avsett att användas för tillverkning av fast lagringsbart bränsle. T.ex. finns det anläggningar som har flisanläggningar eller som tillverkar pellets av hushållsavfall, se vidare i avsnitt 10.3. Möjligheten till undantag gäller för såväl avfallsanläggningar som anläggningar där det huvudsakligen bedrivs annan verksamhet än avfallshantering. 6 § andra stycket De jordmassor, rötrester och den metangas som uppkommer till följd av kompostering och reaktorrötning bör anses utgöra en del av själva behandlingsprocessen och bör alltså inte beskattas, såvida dessa inte deponeras. Det är endast eventuella föroreningsrester, som sållas bort innan jorden avyttras eller som sorteras bort vid tillverkning av fast lagringsbart bränsle som bör omfattas av regleringen i detta stycke. Det kan röra sig om t.ex. krossat glas och liknande. Dessa rester deponeras regelmässigt. Även sådan aska som uppkommer vid förbränning bör beskattas. Beträffande en särreglering angående aska från eldning av avsvärtningsslam, se 10 § första stycket 10. Om återanvändning ändock skulle kunna aktualiseras i dessa fall, uppnås skattefrihet i och med att resterna förs ut från anläggningen (se 10 § första stycket 1 a). 7 § första stycket I den nya används begreppet den som bedriver verksamhet om det subjekt som skall söka tillstånd m.m. enligt balken. Det är lämpligt att använda samma begreppsterminologi även inom skatteområdet. Skattskyldighetsbegreppet knyts därför till den som bedriver verksamheten på en skattepliktig anläggning. I den tidigare miljöskyddslagen (1969:387) användes begreppet utövare. Begreppet har dock inte närmare beskrivits i förarbetena till miljöskyddslagstiftningen. I dåvarande för miljöskydd praxis har tillståndet ansetts följa verksamheten och som utövare har betraktats den som driver verksamheten. Stor vikt vid bedömningen av vem som skall anses som utövare har lagts vid vem som har den rättsliga och faktiska kontrollen över verksamheten. Den praxis som sålunda utformats bör vara vägledande även för att avgöra vem som i skattelagens mening skall anses bedriva verksamheten och därmed vara skattskyldig. Detta innebär alltså att om en innehavare av ett miljötillstånd överlåter verksamheten till någon, på sådant sätt att denne får den rättsliga och faktiska kontrollen över verksamheten, inträder den till vilken verksamheten överlåtits som skattskyldig. Om däremot den dagliga driften sköts t.ex. på entreprenad, utan att rättslig och faktisk kontroll övergått på entreprenören, kan något nytt subjekt som bedriver verksamheten inte anses ha uppkommit och således inte heller en ny skattskyldig. Även då miljötillstånd saknas bör det vara möjligt att avgöra vem som bedriver verksamheten på anläggningen. I många fall bör fastighetsägaren kunna anses ha sådan kännedom om vad som sker på hans mark att han kan anses vara den som bedriver verksamheten. 7 § andra stycket Den myndighet som i första instans skall besluta om skatt enligt lagen (beskattningsmyndigheten) är, i likhet med vad som gäller för övriga punktskatter, i . Särskilda skattekontoret i ansvarar för uppbörden av punktskatter. Att den skattskyldige själv skall anmäla sig till beskattningsmyndigheten framgår av 2 § förordningen (1984:247) om punktskatter och prisregleringsavgifter. Om det inte längre tillförs eller uppkommer avfall på en anläggning, omfattas anläggningen inte av skatteplikt. En avregistrering av den skattskyldige bör då ske (jfr under 1 §). 8 § I paragrafen regleras när skattskyldigheten inträder. Vad gäller första och andra punkterna hänvisas till vad som anförts under 1 § samt i avsnitt 6. Kompostering eller reaktorrötning som avses i 6 § första stycket 2 a får vanligen anses slutförd i och med att de uppkomna jordmassorna, rötresterna eller metangasen avyttras. T.ex. efterkompostering bör alltså kunna äga rum inom anläggningen utan att skattekonsekvenser aktualiseras. När det gäller förbränning inträder skattskyldigheten efter det att förbränningen slutförts. På motsvarande sätt inträder skattskyldigheten för de föroreningsrester som uppkommer vid tillverkning av fast lagringsbart bränsle i och med att tillverkningen slutförts. 9 § I lagen (1984:151) om punktskatter och prisregleringsavgifter (LPP) finns allmänna regler om skattekontroll, beskattningsbeslut, betalning av skatt, överklagande m.m. Dessa förfaranderegler skall tillämpas även på avfallsskatten. Dock skall beträffande redovisningsperiodens längd gälla avvikande regler. Som närmare utvecklats i avsnitt 7.3 anser regeringen att kalenderkvartal är en lämplig redovisningsperiod för avfallsskatten. Redovisning skall således ske för perioderna januari mars, april juni, juli december. En bruttometod bör, i likhet med vad som gäller för övriga punktskatter, tillämpas vid redovisningen av skatten, jfr 2 kap. 7 § LPP. Rent praktiskt innebär detta att den skattskyldige i sin deklaration skall redovisa den mängd material som förts in till eller uppkommit på anläggningen med de undantag som kan följa av 6 § och därefter särredovisa de avfallsmängder som hänför sig till de olika avdragsmöjligheterna i 10 §. Ett positivt nettobelopp skall därefter betalas in till staten. Överstiger å andra sidan avdragen för en redovisningsperiod skattens bruttobelopp för perioden, skall det överskjutande beloppet, enligt 5 kap. 6 § LPP, återbetalas till den skattskyldige. 10 § Som framgår av kommentaren till första stycket 1 a får avdrag göras för avfall som förts ut från anläggningen. En förutsättning för denna avdragsrätt är dock att det avfall som förts ut också har tagits upp till beskattning. Någon avdragsrätt föreligger således inte för avfall som finns på anläggningarna redan när lagen träder i kraft och därefter förs ut. Inte heller kompostmassor, rötrester eller metangas som uppkommer efter de behandlingsmetoder som angetts i 6 § första stycket 2, dvs. kompostering och reaktorrötning, kan medföra rätt till avdrag eftersom det avfall som använts i processen undantagits från beskattning. För tydlighets skull bör påpekas att om ett avfall förs in eller uppkommer men förs ut , skall avfallet först tas upp till beskattning, vilket i sin tur ger rätt Nettoeffekten blir således noll men de båda leden skall redovisas i deklarationen. 10 § första stycket 1 a Genom denna punkt uppnås att skatten endast belastar det avfall som slutligt deponeras på anläggningen. Mängden material för vilket avdrag medges bestäms enligt reglerna i 5 §, dvs. i normalfallet genom vägning. Endast sådant material som tagits upp till beskattning kan komma i fråga för avdrag. Om det avfall som förs ut redan är skattebefriat genom annan avdragsrätt, t.ex. slagger från metallurgiska processer, medför utförseln inte en ytterligare möjlighet till avdrag. Avdrag medges dock inte för lak- och reningsvatten som förs ut från anläggningen. Med lakvatten avses nederbörds-, yt- eller grundvatten som innehålls i deponin, lämnar deponin efter passage genom avfallet eller som ytavrinner från avfallet. Med reningsvatten avses sådant vatten som härrör från en reningsprocess inom anläggningen. Det kan t.ex. röra sig om rening av oljebemängt vatten, där vattnet och föroreningarna separeras. Det vatten som återstår kallas i skattelagen för reningsvatten. Motsvarande inskränkning i avdragsrätten föreslås också för gas som bildats vid nedbrytning av organiskt avfall (jfr under avsnitt 7.2.3). 10 § första stycket 1 b Det kan tänkas att en del av det material som kommer in på en avfalls- anläggning och som tas upp till beskattning senare visar sig användbart i själva driften av anläggningen. För sådant material, som inte har kunnat undantas redan genom regeln i 6 § första stycket 1, skapas skattefrihet genom en avdragsmöjlighet. Det bör i praktiken röra sig om material som kommit in till anläggningen tillsammans med annat avfall och som vid senare sortering visar sig gå att använda som förbrukningsmaterial eller liknande. Vidare kan det förekomma att avfall, som uppkommer på industrianläggningar med interna deponier och som varit föremål för beskattning, i ett senare skede kan användas i den industriella processen, t.ex. som bränsle. För det avfall som återanvänds på detta sätt föreligger avdragsrätt i enlighet med första stycket 1 b. Av första stycket 1 a följer att avdrag också medges för det avfall som förts ut från en industrianläggning. 10 § första stycket 1 c Under denna punkt medges skattefrihet för vissa material som den som bedriver deponeringsverksamheten använder för att sköta verksamheten på ett korrekt och ändamålsenligt sätt. Som framgått av avsnitt 11 avses härmed konstruktions- och anläggningsarbeten inom anläggningen, sluttäckning, stabilisering av askor o.dyl. För en närmare beskrivning av vad som skall anses ingå som konstruktions- och anläggningsarbeten hänvisas till nämnda avsnitt. Skattefrihet gäller dock inte för s.k. mellantäckning, se nedan vid kommentaren till andra stycket. Material som blir aktuella för skattefrihet med stöd av bestämmelsen är dels inköpta material, dels avfall som uppfyller motsvarande kvalitetskrav från tekniska respektive miljömässiga synpunkter och som därför normalt tas emot till nolltaxa. Regeringen har valt att föreslå en generell bestämmelse om skattefrihet för material som används för de angivna ändamålen, i stället för att söka göra en uppräkning av tillämpliga produkter. Rättspraxis får utvisa vilka produkter som inte minst beroende på den tekniska utvecklingen kan bli aktuella i sammanhanget och i de föreskrifter eller rekommendationer som meddelas med anledning av lagen bör närmare ledning för tillämpningen av bestämmelsen kunna ges. De naturmaterial och avfallsslag som utifrån dagens kunskap kan komma att bli aktuella för skattefrihet med stöd av punkten 1 c är exempelvis följande. Cefyll och bentonit för tätning. Matjord och bark för sluttäckning, släntbeklädnad, planterings- och vegetationsytor. Schaktmassor, tegel- och betongkross samt slaggrus som, i enlighet med tillståndshandlingar och konstruktionsritningar, används för utfyllnad, byggande av permanenta vägar, och ledningar m.m. inom anläggningen. Askor, kalk, specialcement och liknande tillsatsmedel som används för att stabilisera och solidifiera avfall som deponeras. I tillståndet att bedriva deponeringsverksamhet anges i vad mån massorna måste stabiliseras. Det bör ankomma på den som bedriver verksamheten att avgöra i vad mån han vill använda mottaget avfall, som uppfyller såväl tekniska som miljömässiga krav t.ex. kalkrika massor eller köpa in nytt material för detta ändamål. Av kontrollskäl bör dock endast stabilisering som har skett inom en skattepliktig anläggning kunna utgöra grund för avdragsrätt. 10 § första stycket 2 Avdragsrätten enligt denna punkt avser förorenad jord som härstammar från sanering av industrifastigheter, kemikalieolycksplatser och liknande. Saneringen eller efterbehandlingen av ett markområde kan innebära att föroreningarna i jorden genom olika åtgärder destrueras eller koncentreras, med följd att ett avfall av varierande omfattning uppkommer. Av den aktuella avdragsbestämmelsen följer att detta avfall, när det förs till en avfallsanläggning, skall skattebefrias. Skälen för detta har närmare utvecklats i avsnitt 12.2.1. För att skattefrihet skall medges gäller inte krav på att någon annan åtgärd vidtagits med massorna än att dessa bortforslats från ett förorenat område och förts till avfallsanläggningen. Det finns alltså inte för skattefrihet något krav på att vidare behandling skall ha vidtagits med jorden. Huvuddelen av de fall där avdragspunkten torde komma att aktualiseras beräknas avse förorenad jord från marksanering som förs in till en skattepliktig avfallsanläggning. Lagtextens formulering utesluter dock inte att avdragsrätten också kan tillämpas i det fall då ett markområde saneras inom en industrianläggning, för vilken skatteplikt råder enligt 1 § andra stycket, och deponeras inom denna anläggning. Skatteplikt för den förorenade jorden aktualiseras således först i samband med saneringen av markområdet. Miljölagstiftningens regelverk får användas för att tillgodose att deponeringen sker under miljömässigt godtagbara förhållanden. 10 § första stycket 3 Med muddring avses, enligt Allmänna råd (85:4) Muddring och muddermassor, de åtgärder som vidtas för att fördjupa eller restaurera ett vattenområde. Fördjupningen kan åstadkommas genom grävning, sprängning, uppsugning eller bortspolning av sediment. För de avfall som uppkommer vid dessa åtgärder föreligger således rätt till avdrag. Jfr vidare vad som anförts under avsnitt 12.2.2. 10 § första stycket 4 har i samarbete med företaget gjort en inventering av befintliga upplag för miljöfarligt avfall. används begreppet farligt avfall. Resultatet av denna inventering föreligger i en skriftlig rapport som upprättats (projekt nr 93123). Rapportens underlag kan användas för en bedömning av vilka upplag som kan komma i fråga för tillämpning av avdragsbestämmelsen. Det är dock givetvis ingen förutsättning för avdragsrätt att upplaget redovisats i den nämnda rapporten. Flertalet upplag torde ha miljötillstånd för deponering av farligt avfall, men ett sådant tillstånd bör inte vara en förutsättning för att avdrag skall kunna medges. Beträffande innebörden av begreppet farligt avfall, se förordningen (1998:948) om farligt avfall. 10 § första stycket 5 Det slam som blir aktuellt för skattebefrielse med stöd av denna punkt har ingående behandlats under avsnitt 12.3.1. I praktiken torde, så vitt är känt, bestämmelsen endast komma att aktualiseras vad gäller företaget gipsdeponi på ön i . Den anläggningen bör betraktas som en skattepliktig anläggning. Det lakvatten som förs ut från anläggningen berättigar inte till avdrag (se första stycket 1 a). Lakvattnet renas utanför den skattepliktiga anläggningen och slammet förs därefter in till deponin och deponeras där. Skatteplikt uppstår i och med införseln för slammet. I skattedeklarationen får dock företaget, med stöd av den aktuella punkten, göra avdrag för skatten på slammet. Någon skattekonsekvens uppstår alltså i praktiken inte för slammet. 10 § första stycket 6 Jfr under avsnitt 12.3.2. 10 § första stycket 7 Avfallsslaget asbest har behandlats i avsnitt 12.4. Vidare har utfärdat Allmänna råd (87:3) Deponering av asbest. Begreppet asbesthaltigt avfall bör tolkas restriktivt. Det bör således inte vara möjligt att kunna åberopa punkten som stöd för att uppnå skattebefrielse för osorterat rivningsavfall, där endast en mindre del utgörs av takplattor, rör och liknande som innehåller asbest. I den mån det är praktiskt möjligt och sker i enligt med de riktlinjer för hantering av asbestavfall, som utarbetats av Arbetarskyddsstyrelsen och , bör asbesten redan innan införseln till avfallsanläggningen avskiljas från övrigt material. Om detta av hälsoskyddsskäl inte är möjligt bör dock skattefrihet kunna komma i fråga för asbesthaltigt material. 10 § första stycket 8 Denna punkt avser avfall som uppkommer som rester vid rening av fluor- och svavelhaltiga rökgaser vid tillverkning av järnmalmspellets. Jfr under avsnitt 13.2. 10 § första stycket 9 För en närmare beskrivning av grönlutslam hänvisas till avsnitt 13.4.2. 10 § första stycket 10 Returfiberavfall och avsvärtningsslam från upparbetning av returpapper behandlas under avsnitt 13.4.3. 10 § första stycket 11 Jfr under avsnitt 13.6.1. 10 § första stycket 12 Jfr under avsnitt 13.6.2. 10 § första stycket 13 Jfr under avsnitt 13.6.3. 10 § första stycket 14 Jfr under avsnitt 13.6.4. 10 § första stycket 15 Inom järn- och stålverken uppkommer en rad olika avfall i olika stora mängder och med varierande egenskaper. De helt dominerande mängderna utgörs av slagger från raffineringen av olika smältor. Slagger av motsvarande slag förekommer vid flera andra metallproducerande verksamheter. Begreppet metallurgiska processer används inom energiskatte-lagstiftningen och har i detta sammanhang utfärdat rekommendationer om vad som bör innefattas i begreppet (se RSV Ip 1993:1 s.16). Inom järn- och stålindustrin rör det sig om den del av processen som börjar med sintertillverkning och slutar med göt, ämnen eller gjutgods. För ickejärnmetaller och ferrolegeringar omfattas de processteg som innebär sintring, smältning eller reduktion. Bränning av kalksten och dolomit anses inte tillhöra den metallurgiska processen. För närmare beskrivning hänvisas till avsnitt 13.7.1. 10 § första stycket 16 Denna punkt avser det avfall i form av stoft och slam som uppkommer från rening av gaser från framställning av råjärn och råstål. Jfr under avnitt 13.7.2. 10 § första stycket 17 Punkten avser oljehaltigt glödskalsslam som uppkommer i samband med stränggjutning och valsning. Jfr under avsnitt 13.7.3. 10 § första stycket 18 Genom denna punkt åstadkoms skattefrihet för det metallhydroxidslam som uppkommer i samband med upphetning av stål till höga temperaturer. Jfr under avsnitt 13.7.4.