prop · GM0353 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett förmedlande kreditinstitut som har gjort avdrag i strid med bestämmelserna är skyldigt att, utan avdrag och på egen bekostnad, betala det avdragna beloppet till det kreditinstitut som beställaren anlitar eller, om detta så kräver, till betalningsmottagaren. I artikel 7 föreskrivs vidare att, om underlåtenheten att fullgöra skyldigheten att utföra en betalningsöverföring i enlighet med beställarens instruktioner har orsakats av det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar, detta kreditinstitut är skyldigt att på egen bekostnad kreditera betalningsmottagaren det felaktigt avdragna beloppet. Det anges också att detta inte inverkar på andra anspråk som kan framställas. Artikel 8 innehåller bestämmelser om kreditinstituts återbetalningsskyldighet i fall då en betalningsöverföring över huvud taget inte har verkställts. Om beloppet som betalningsöverföringen avser, sedan uppdrag därom har antagits av det kreditinstitut som beställaren anlitar, inte har krediterats det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet, skall det förra kreditinstitutet kreditera beställaren dels det nämnda beloppet, dock högst motsvarande 12 500 ecu, dels ränta på beloppet från den dag då begäran om betalningsöverföring framställdes till den dag då kreditering sker. Räntan beräknas enligt de grunder som har angetts i det föregående. Dessutom skall institutet ersätta de kostnader som beställaren har betalat. Vad nu sagts anges inte inverka på andra krav som kan framställas. De nämnda beloppen skall göras tillgängliga för beställaren från hans begäran därom, om inte medel motsvarande det belopp som betalningsöverföringen avser har krediterats det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet. En sådan begäran får inte framställas före utgången av den tidsfrist som gäller för verkställande av betalningsöverföringen. På samma sätt är varje förmedlande kreditinstitut, som har åtagit sig att utföra ett betalningsöverföringsuppdrag, skyldigt att på egen bekostnad återbetala beloppet avseende betalningsöverföringen, jämte därtill anknytande ränta och kostnader, till det kreditinstitut som instruerade det att utföra uppdraget. Om betalningsöverföringen inte har fullbordats på grund av att det sistnämnda kreditinstitutet gett felaktiga eller ofullstän- diga instruktioner, skall det förmedlande kreditinstitutet så långt möjligt bemöda sig att återbetala beloppet avseende betalningsöverföringen. Om en betalningsöverföring inte har fullbordats på grund av att åtgärder inte har vidtagits av ett förmedlande kreditinstitut som valts av det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet gäller, i stället för vad som redogjorts för, att det sistnämnda kreditinstitutet är skyldigt att ställa beloppet till betalningsmottagarens förfogande, dock högst motsvarande 12 500 ecu. Ifall en betalningsöverföring inte har fullbordats på grund av att beställaren gett det av honom anlitade kreditinstitutet felaktiga eller ofullständiga instruktioner eller därför att åtgärder inte har vidtagits av ett förmedlande kreditinstitut som uttryckligen valts av beställaren, gäller att det av beställaren anlitade kreditinstitutet och övriga medverkande kreditinstitut så långt möjligt skall bemöda sig att återbetala beloppet avseende betalningsöverföringen. I anslutning härtill föreskrivs att, om det kreditinstitut som beställaren anlitat har återfått beloppet, det är skyldigt att kreditera beställaren beloppet. I detta fall är kreditinstituten, däri inräknat det som beställaren anlitat, inte skyldiga att återbetala upplupen ränta och kostnader och de får dra av de omkostnader som återfåendet medfört, om dessa är styrkta. Direktivet innehåller också en bestämmelse rörande force majeure. De kreditinstitut som medverkar i utförandet av en betalningsöverföring är befriade från de skyldigheter som anges i direktivet om de kan åberopa skäl för force majeure. Därmed förstås onormala och oförutsebara om- ständigheter utom kontroll för den som åberopar force majeure och vars konsekvenser inte skulle ha kunnat undvikas trots alla ansträngningar. Slutligen anges i direktivet att medlemsstaterna skall svara för att det finns lämpliga och effektiva förfaranden för handläggning av tvister rörande reklamationer och ersättningsanspråk mellan en beställare och ett av honom anlitat kreditinstitut eller mellan en betalningsmottagare och ett av honom anlitat kreditinstitut, varvid redan existerande förfaranden kan användas då det är lämpligt. 5 Förfarandet vid betalningsöverföring Vad som sägs i det följande utgår från det ordinära tillvägagångssättet vid betalningsöverföring, nämligen att sådan överföring sker inom bank- systemet. Uppgifterna avser hur förfarandet gestaltar sig . Med dagar avses bankdagar, dvs. dagar då bankerna är öppna. Svenska banker har banker i andra länder med vilka de samarbetar (korrespondentbanker). Betalningsöverföringar går över den svenska bankens huvudkontor. En kunds begäran om betalningsöverföring till utlandet kan lämnas i muntlig eller skriftlig form eller på data. Svenska banker är anknutna till ett clearingsystem. Betalningsöverföringsuppdrag förs in i detta clearingsystem. Den som lämnar ett betalningsöverföringsuppdrag har i allmänhet ett konto i den bank som han anlitar. Betalningsmottagaren har också som regel ett konto i den bank som skall ta emot beloppet för hans räkning. En kund kan lämna sitt betalningsuppdrag till ett bankkontor i lands- orten. Uppdraget vidarebefordras då på elektronisk väg eller på något annat liknande sätt till en avdelning för utlandsbetalningar inom banken, där det normalt är framme senast . Det innebär att betalningsöverföringen i sådant fall, jämfört med att uppdraget lämnas direkt till nämnda avdelning, kan ta mera i anspråk. Svenska banker har konton i korrespondentbankerna. Betalningen täcks genom inköp av valuta i det land där betalningen skall ske. Detta tar i anspråk. Korrespondentbanken debiterar den svenska banken beloppet. Detta förutsätter att det på den svenska bankens konto finns medel i den utländska valutan. Om den bank som betalningsmottagaren anlitar är en annan än den svenska bankens korrespondentbank, tar överförandet av beloppet till den banken normalt . Ifall betalningsmottagaren inte har konto i banken, kan tiden öka ytterligare innan medlen är tillgängliga för honom. Vad nu sagts avser betalningsöverföringar från till utlandet. När betalning skall ske från utlandet till , blir förhållandet det omvända. Då en svensk bank får meddelande från en utländsk korrespondentbank om betalning till en mottagare i , aviserar den svenska banken den bank som betalningsmottagaren anlitar för det fall detta är en annan bank. Från det att den svenska banken har fått meddelande från den utländska banken dröjer det i allmänhet innan banken erhåller beloppet. Mottagarens bank aviserar kunden senast när banken har fått medlen. Betalning kan gå över ett tredje land. Detta har dock inte någon betydelse i sammanhanget. Avisering går alltid direkt till det land där utbetalning skall ske. Det sagda kan åskådliggöras genom följande exempel. Det räknas därvid enbart med bankdagar och bortses alltså och helgdagar. A, som vistas i , önskar betala ett belopp i lire till en person som finns i . A vänder sig dag 0 till ett bankkontor i landsorten och ger banken i uppdrag att ombesörja betalningsöverföringen. B anlitar en annan bank än någon av den svenska bankens korrespondentbanker i . A fullgör i samband med lämnandet av uppdraget vad som krävs av honom, dvs. lämnar behövliga uppgifter samt betalar till banken det belopp som betalningsmottagaren skall ha jämte kostnader. Inbetalningen kan ske kontant över disk eller t.ex. genom att banken bemyndigas dra beloppet från ett konto som A har i banken. är uppdraget vidarebe- fordrat till den svenska bankens huvudkontor i där avdelningen för utlandsbetalningar finns. Det belopp som betalningen avser finns dag 3 i lire på den svenska bankens konto i korrespondentbanken i . Beloppet är då tillgängligt för att kunna debiteras av korrespondentbanken. Det kan förmodas att debitering sker , bl.a. med hänsyn till räntan. Hur fort det går för att beloppet därefter skall föras över till den bank som B anlitar och av den banken göras tillgängligt för B kan inte närmare anges. Om man ser på den motsatta situationen, dvs. att B skall från betala ett belopp i svenska kronor till A i , är det på motsvarande sätt svårt att närmare ange hur det tar innan beloppet har blivit tillgängligt för en korrespondentbank i . Sedan så skett, dröjer det någon dag innan beloppet har vidarebefordrats till A:s bank, om detta är en annan än korrespondentbanken. Därefter tar det högst innan beloppet har förts över till A:s konto i banken. Om A inte har konto i banken, tar det som regel innan beloppet har blivit tillgängligt för honom, eftersom medlen i sådana fall vanligtvis tillställs mottagaren genom betalningsanvisning. Betalningsöverföringar till utlandet medför större kostnader än inhemska betalningsöverföringar. Detta sammanhänger med att de förra i allmänhet kräver fler åtgärder från bankens sida. Som exempel på sådana åtgärder kan nämnas växling av lämnat belopp till annan valuta, utförligare information och komplettering av lämnade uppgifter angående betalningsmottagaren. 6 Allmänna synpunkter på lagregleringen 6.1 Direktivets syfte m.m. verkställdes över 100 miljoner transaktioner avseende betalningsöverföringar mellan EU-staterna. Antalet beräknas öka till 2000. Direktivet syftar till att betalningsöverföringar skall bli effektivare och säkrare. Bestämmelserna avses bidra till utövandet av fria rörelser av bl.a. kapital på den inre marknaden och till utvecklingen av den ekonomiska och monetära unionen. Det anses föreligga ett samband mellan regleringen av betalningsöverföringar mellan stater inom EU och övergången till den gemensamma valutan, euro. Ett smidigt system för betalningsöverföringar bidrar till att underlätta övergången till euron, bl.a. genom att övergången görs snabbare och till mindre kostnader. Med hänsyn bl.a. härtill är direktivet tillämpligt såväl på betalningar som görs i de i valutaunionen deltagande medlemsstaternas nationella valutaenheter som euron (ecu enligt direktivet). Se avsnitt 6.2 om bl.a. ersättandet av ecun mot euron. Direktivet avser att säkerställa att insynen i, utförandet av och kvaliteten hos betalningsöverföringar mellan EU-stater motsvarar de bästa inhemska betalningssystemen. Ett ändamål är också att uppmuntra kreditinstituten till att ompröva sina betalningssystem så att kvaliteten på de erbjudna tjänsterna förbättras. Direktivet syftar alltså till att betalningar skall kunna ske snabbt, säkert och till låg kostnad från en del av gemenskapen till en annan. Bestämmelserna är inte begränsade till konsumenter. De riktar sig på grund av den beloppsgräns som gäller i praktiken även till små och medelstora företag. Regleringen får dock anses vara väsentligen konsumentinriktad. Mera konkret avser bestämmelserna i direktivet informationen till kunder, tiden för verkställande av betalningsöverföringar och kostnaderna. Dessutom regleras vad som gäller då ett uppdrag avseende betalningsöverföring inte har blivit utfört. Skriftlig information har hitintills saknats i stor utsträckning. När sådan information har funnits, har den ofta varit ofullständig. Direktivet avser att säkerställa att tillräcklig information lämnas av kreditinstituten dels i fråga om de generella villkoren för en betalningsöverföring, dels beträffande vissa förhållanden rörande konkreta uppdrag som ett kreditinstitut har åtagit sig. Tiden för verkställande av betalningsöverföringar har ofta varit alltför lång. I direktivet görs skillnad mellan det skede som består i överföring av medlen till det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar och skedet därefter, dvs. tills beloppet har blivit tillgängligt för betalnings- mottagaren. Det uppställs en längsta tid för dessa överföringsåtgärder, om inte kreditinstitutet och kunden har träffat överenskommelse om . När avtalad tid eller den reglerade tiden överskrids, skall skadestånd betalas. Beträffande kostnaderna syftar direktivets bestämmelser särskilt till att motverka något som ofta förekommer , nämligen dubbeldebitering. Detta innebär att, trots att uppdragsgivaren (beställaren) har betalat erforderliga kostnader i samband med att betalningsuppdraget gavs till ett kreditinstitut, så görs avdrag för kostnader från det belopp som avses tillkomma betalningsmottagaren under verkställandet av överföringsuppdraget. Direktivets bestämmelser innebär att något avdrag för kostnader inte får göras från det belopp som avses med betalningsöverföringen, om inte beställaren har angett att kostnaderna, helt eller delvis, skall bäras av betalningsmottagaren. Om avdrag har skett i strid häremot, skall det av- dragna beloppet tillställas betalningsmottagaren eller, i vissa fall, beställaren eller det av denne anlitade kreditinstitutet. De nu angivna bestämmelserna om kostnader i förening med vad direktivet innehåller om information syftar också till att minska kostnaderna för betalningsöverföringar. I flertalet medlemsstater är bankerna anslutna till clearingsystem. Via ett sådant genomförs be- talningsöverföringar snabbt och effektivt. Härigenom kan de också utföras till lägre kostnader. I tillhandahåller ett databaserat system för avveckling av betalningar mellan deltagande institut, det s.k. RIX-systemet. Över deltagarnas konton i avvecklas de direkta betalningarna mellan bankerna, men även sådana betalningsuppdrag från kunder som förmedlas från en bank till en annan. Enligt direktivet bör ett kreditinstitut i första hand träffa avtal med sina kunder angående tiden för verkställande av betalningsöverföringen och kostnader härför. Direktivet innehåller även närmare föreskrifter om återbetalningsskyldighet i fall då en betalningsöverföring, sedan ett kreditinstitut har åtagit sig uppdrag att utföra denna, över huvud inte har kommit till stånd. I sådant fall skall också skadestånd betalas. I fråga om de skyldigheter som föreskrivs i direktivet gäller strikt ansvar, frånsett fall av force majeure. Direktivets bestämmelser förväntas rationalisera de system som råder beträffande betalningsöverföringar. Med ledning av förhandsinformation skall kunder få möjlighet att välja mellan olika tjänster och olika kreditinstitut. Detta beräknas bidra till att minska kundernas kostnader för betalningsöverföringar, som dessa blir mera effektiva. En betalningsöverföring kan sägas bestå av två led. Det ena utgörs av överföringen från det kreditinstitut, som har åtagit sig uppdraget av den som skall betala, till det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar. Det andra utgörs av att det sistnämnda kreditinstitutet gör beloppet tillgängligt för betalningsmottagaren. Betalningsöverföringen är inte avslutad för beställarens del förrän beloppet har blivit tillgängligt för det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar. Det förra ledet kan kräva medverkan av andra kreditinstitut, ifall det kreditinstitut som den betalande vänder sig till inte själv har något korre- sponderande kreditinstitut i betalningslandet eller om det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar inte är korresponderande med det kreditinstitut som skall utföra betalningsöverföringen. I torde så gott som alla banker ha korresponderande banker i andra länder. Ett förhållande som har bidragit till de nuvarande bristerna är avsaknaden av en mera fullständig integration av betalningssystemen i . Direktivets bestämmelser kan möjligen bidra till en ökad integration. 6.2 Direktivets räckvidd Regeringens förslag: Lagen om betalningsöverföringar inom EES skall omfatta kreditbetalningar som sker mellan staterna inom EES eller motsvarande belopp i annan valuta som omfattas av lagen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag. Kammarrätten i har anfört att räckvidden bör tydliggöras genom användandet av ordet kreditbetalningar för att undvika lagtolkningsproblem. har ansett att det bör övervägas om lagförslaget kan utvidgas till att omfatta även regler om betalningsöverföringar inom . har anfört att den definition av gränsöverskridande betalning som ges i lagförslaget har fått en alltför vid innebörd. I promemorian görs bl.a. uttalanden av innebörd att direktivet är tillämpligt även på rena kontantöverföringar, dvs. överföringar till utlandet som inte går till särskilt konto. Enligt föreningen saknas grund för att på så sätt utöka direktivets räckvidd. En sådan utvidning skulle skapa en konkurrenssnedvridning för svenska banker i förhållande till vad som gäller beträffande ansvaret hos de utländska banker som medverkar till en betalningsöverföring. Föreningen har vidare i detta sammanhang tagit upp frågan om externa kronkonton skall omfattas av lagen eller ej. Dessa betalningar görs inom landet men räknas som utlandsbetalningar i bankernas redovisning till . Föreningen anser att dessa betalningar, som i praktiken inte är gränsöverskridande, inte bör omfattas av lagen. Föreningen påpekar att bankernas hantering av dessa betalningar skulle underlättas om det fortsatta lagstiftningsarbetet gav ett entydigt besked härom. har framfört att det är självklart att en gränsöverskridande betalning kan initieras genom att beställaren betalar in det belopp som skall överföras med check eller med kontokort. Checken motsvarar i så fall kontant betalning över disk. Kontokortsbetalningen innebär debitering av beställarens konto med det överförda beloppet. Det kan i detta hänseende inte vara någon skillnad om betalning sker genom uttag från eget konto eller genom elektroniskt uttag från eget konto via kontokort. Föreningen har vidare ansett att ett förhöjt maximibelopp på nationell nivå inte kan anses stå i strid med artikel 100a i . har anfört att lagen inte bör begränsas till utlandsöverföringar utan bör gälla öven för rent inhemska betalningsöverföringar. har framfört att det är viktigt att det tydligt framgår att lagen inte omfattar värdepappershandel, eftersom betalningsrutinerna inom den med nödvändighet måste vara mycket ensartat utformade och helt kopplade till leveransledet i en värdepapperstransaktion. Föreningen har föreslagit ett tillägg till 1 § av innebörd att lagen utöver där angivet fall inte heller gäller betalning som har samband med transaktioner i fråga om finansiella instrument. Skälen för regeringens förslag: Direktivet avser vad som enligt den svenska texten kallas gränsöverskridande betalningar. I de engelska och franska versionerna benämns företeelsen "cross-border credit transfers" respektive "les virements transfrontaliers". Det är alltså fråga om att överföra penningmedel från en person i en stat till en person i någon annan stat (inom EU). Det nu sagda förutsätter att den som ger ett kreditinstitut i uppdrag att utföra en betalningsöverföring tillhandahåller denna det belopp som avses med betalningen. I sin enklaste form kan detta göras genom att uppdragsgivaren lämnar beloppet kontant över disk. Det kan också ske på andra sätt, t.ex. genom att kreditinstitutet bemyndigas att dra beloppet från ett konto som kunden har i kreditinstitutet. kan givetvis också ge kunden en kredit på beloppet. Utanför direktivet faller däremot betalningar som görs med användande av bl.a. check utskriven på mottagaren och kreditkort eller annat kontokort. I sådana fall erhåller betalningsmottagaren medel genom att beloppet debiteras den betalningsskyldiges konto eller motsvarande. Detta har i handlingarna uttryckts på det sättet att direktivet avser kreditbetalningar men inte debetbetalningar. Direktivet är också begränsat i vissa andra avseenden. Bestämmelserna avser sålunda uteslutande betalningar som sker mellan stater vilka är medlemmar i (se definitionen under f i artikel 2). Vidare gäller be- stämmelserna endast i fråga om betalningar som görs i någon medlemsstats valuta eller i ecu (artikel 1). En begränsning gäller även beträffande beloppets storlek såtillvida att betalningar som överstiger värdet av 50 000 ecu faller utanför. De i direktivet införda begränsningar skall också återspeglas i den svenska lagen. Lagen skall således inte omfatta värdepappershandeln eller s.k. externa kronkonton. Enligt ett beslut av är bestämmelserna i direktivet tillämpliga även i fråga om betalningar till och från stater som tillhör Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Det innebär att direktivet omfattar även betalningar i liechtensteinsk, isländsk och norsk valuta. I artikel 1 i direktivet skall därför uttrycket medlemsstaternas valutor ersättas med medlemsstaternas och EFTA-staternas valutor . En närliggande fråga är om lagen bör bli tillämplig även på betalnings- överföringar till och från stater som inte ingår i EU (eller EES). En sådan utvidgning kan inte anses strida mot direktivet. En medlemsstat torde ju vara oförhindrad att i en särskild lag reglera frågor av förevarande art i förhållande till icke-medlemsstater. Om en svensk lag blir generellt tillämplig på betalningsöverföringar oavsett vilken annan stat som berörs, kan man utgå från att motsvarande bestämmelser om längsta tid för utförandet och om kostnader m.m. inte finns i icke-medlemsstater. Det innebär att olika bestämmelser skulle gälla för skilda led i en betalningsöverföring. Detta skulle medföra en otillfredsställande ordning, som kanske också skulle kunna föranleda svårigheter i tillämpningen och knappast underlätta transaktionerna för kunderna. Saken har även visst samband med frågan om direktivet skulle omfatta även betalningsöverföring i valutor som hör till stater vilka inte är medlemmar i , något som diskuterats under tillkomsten av direktivet men förkastats. Regeringen anser därför att en sådan reglering som berörts inte bör förordas. Som nämnts i det föregående innehåller direktivet vissa föreskrifter som hänvisar till valutan ecu. Dessa rör de valutor som en betalningsöverföring kan avse för att direktivet skall vara tillämpligt (artikel 1) och den begränsning till beloppet som gäller för återbetalningsskyldighet, när ett betalningsöverföringsuppdrag inte har blivit utfört (artikel 8). infördes den gemensamma valutan, euron, i elva av EU:s medlemsstater. Euron ersatte därvid ecun till värdet mot 1 ecu. Alla hänvisningar till ecu, bl.a. i förevarande direktiv, skall ersättas med en hänvisning till euro. Mot bakgrund härav framstår det som lämpligt att i förslaget ta upp euro som valuta i stället för ecu. I direktivets bestämmelser talas om betalningsmottagarens konto i det kreditinstitut som han anlitar. Detta kan synas innebära att en förutsättning för tillämpning av direktivet är att betalningsmottagaren har ett konto i det kreditinstitutet. Så torde dock inte vara avsett. Enligt promemorian framgår det av handlingarna i ärendet att bestämmelserna avses vara tillämpliga även om betalningsmottagaren inte har något särskilt konto. Även tjänstmän inom kommissionen har uppgett att så är fallet. Det kreditinstitut som mottagaren anlitar får då göra beloppet tillgängligt för honom på något annat sätt, t.ex. genom att utbetala det vid anfordran och meddela honom detta. Vid en avvägning mellan å ena sidan en strikt tolkning av direktivet och å andra sidan en mer konsumentvänlig tolkning bör det nämnas att direktivet är väsentligen konsumentinriktat, vilket talar för att även betalningsmottagare utan konto skall kunna ta emot betalningar. Mot detta talar de praktiska problem som betalningsmottagarens kreditinstitut kan ställas inför om betalningsmottagaren inte har ett konto. Denne skall då nås på annat sätt vilket i sin tur kan innebära att betalningsöverföringen tar än vad som skulle kunna anses följa av direktivet. Regeringen anser att de praktiska olägenheter som kan uppstå för kreditinstituten inte kan anses vara så betydande att betalningsmottagare utan konto skall exkluderas från direktivets tillämpningsområde.