prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Det nu sagda innebär att man måste göra en avvägning mellan de olika intressen som ovan angetts när man skall reglera i vilken utsträckning en skiljedom skall kunna bli föremål för kontroll vid domstol. Som antytts inledningsvis kan det dock aldrig bli tal om en materiell överprövning, vare sig i fråga om bevisning eller den rättsliga bedömningen. I skiljemannalagen finns bestämmelser om när en skiljedom är ogiltig även om den inte angrips av någon part (20 §). Lagen innehåller även regler om klandertalan, dvs. att en skiljedom och på vissa grunder kan angripas av en part (21 §). Ogiltighetspåföljden är betingad av hänsyn till tredje mans eller något allmänt intresse medan klander- grunderna främst är avsedda att ge parterna möjlighet att angripa skilje- domen om endast deras intressen träds för när. Det kan ifrågasättas och har också ifrågasatts av flera remissinstanser om den nu angivna uppdelningen mellan ogiltighets- och klandergrunder är ändamålsenlig. Ett alternativ härtill vore att alltid låta det vara upp till parterna att avgöra om någon av dem vill angripa skiljedomen. Med en sådan ordning skulle ogiltighetsbegreppet kunna utmönstras ur lag- stiftningen. Modellagen liksom t.ex. den belgiska lagen innehåller enbart klander- grunder. Å andra sidan skall det enligt modellagen ske en ny prövning enligt dessa grunder vid begäran om verkställighet. Och enligt den belgiska lagen finns ingen preklusionsfrist om part vill föra talan mot skiljedomen under åberopande av att den strider mot ordre public eller att tvisten inte kunde hänskjutas till avgörande av skiljemän. Den finska lagen skiljer mellan grunder för en skiljedoms ogiltighet och grunder som kan åberopas av en part endast om talan förs mot skiljedomen . En utländsk skiljedom gäller enligt 7 § första stycket lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) inte om den mot vilken skiljedomen riktar sig visar att vissa omständigheter förelegat. Vidare anges i 7 § andra stycket att en utländsk skiljedom inte heller gäller om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte kan avgöras av skiljemän eller om tillämpning av skiljedomen skulle vara uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen här i riket (ordre public). En utländsk skiljedoms giltighet enligt 7 § andra stycket prövas oberoende av invändning. Dessa bestämmelser har utformats i nära anslutning till artikel V i New Yorkkonventionen om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar (se vidare prop. Av bestämmelserna framgår således att konventionen behandlar grunderna om skiljedomsmässighet och ordre public på annat sätt än andra grunder som kan hindra erkännande och verkställighet. Som närmare behandlas framför allt i avsnitt 15.3 föreslår utredningen att den svenska lagen i ännu högre grad skall anknyta till konventionens bestämmelser. Av den gjorda genomgången framgår att reglerna om en skiljedoms giltighet med hänsyn till ordre public och skiljedomsmässighet behandlas på särskilt sätt i New Yorkkonventionen samt i t.ex. belgisk och finsk lagstiftning. Vidare framgår det att en förnyad prövning av bl.a. dessa grunder skall ske vid begäran om verkställighet enligt modellagen. Enligt regeringens mening är det uppenbart att en skiljedom som behandlar frågor om t.ex. vårdnad och faderskap oavsett parternas agerande inte kan tillerkännas rättsverkan. Det framstår därvid som tydligast om lagstiftningen direkt anger att en skiljedom som innehåller denna typ av brister inte kan tillerkännas verkan. (Angående en viss modifikation av denna princip hänvisas till avsnitt 13.2.2 om verkställighet av skiljedom.) Regeringen ansluter sig därför till utredningens bedömning att uppdel- ningen mellan grunder som gör skiljedomen ogiltig och sådana som måste åberopas av en part som för talan mot skiljedomen bör behållas, oakttat modellagens reglering. 10.2 Skiljedomens ogiltighet Regeringens förslag: En skiljedom skall vara ogiltig 1. om den innefattar prövning av en fråga som inte kan hänskjutas till skiljemän, 2. om den eller det sätt på vilket den tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i (ordre public) eller 3. om den inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och under- tecknande. Ogiltigheten skall kunna gälla endast en viss del av domen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som tillstyrkt eller godtagit uppdelningen mellan ogiltighetsregler och klanderregler tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om en skiljedoms ogiltighet finns i 20 § skiljemannalagen. En skiljedom är enligt första stycket ogiltig dels om något giltigt skiljeavtal inte förelegat, dels om skiljedomen inte är avfattad skriftligen och undertecknad av skilje- männen. Vidare är en skiljedom ogiltig i den mån skiljemännen dömt angående en fråga som enligt lag inte får hänskjutas till avgörande av skiljemän eller om, då domen meddelades, mot skiljemannaförfarandet förelåg sådant hinder, varom sägs i 1 § andra stycket, dvs. att det pågick rättegång om frågan. Om en skiljemans underskrift saknas är skiljedomen enligt andra stycket ändå inte ogiltig om den är undertecknad av de flesta skilje- männen och de har intygat att den skiljeman, vars underskrift saknas, deltagit i tvistens avgörande. Slutligen sägs i tredje stycket att om skiljedomen är ogiltig i någon del och detta medför att den inte kan verkställas är hela domen ogiltig. Det finns i 22 § skiljemannalagen en bestämmelse som talar om en skiljedoms verkan som rättegångshinder när domen inte kan verkställas. Där sägs att om kronofogdemyndighet finner en skiljedom så mörk, att verkställighet inte kan meddelas, utgör skiljedomen inte hinder för en part att till domstol instämma den fråga som skiljemännen prövat. Den närmare innebörden av 22 § är emellertid oklar. En tolkning av stadgandet är att en part kan välja mellan att påkalla ett nytt skilje- förfarande och att föra talan vid domstol. Om ett nytt skiljeförfarande initieras är det osäkert om de gamla skiljemännen behåller sin behörighet eller om nya skiljemän skall utses. Paragrafen kan också ges den innebörden att skiljeavtalet har konsumerats genom skiljedomen och att en part därför endast kan vända sig till domstol. När man i en ny lag om skiljeförfarande skall slå fast i vilka fall en skiljedom skall drabbas av ogiltighet bör man utgå från det synsätt som berörts i föregående avsnitt, nämligen att ogiltighet endast bör följa av att en skiljedom står i konflikt med det allmännas eller tredje mans intresse. Vidare bör en så ingripande påföljd som ogiltighet inte ges ett större tillämpningsområde än vad som är nödvändigt. Eftersom denna påföljd inte bör inskränkas till kan nämligen rättsförhållanden som varat länge komma att rubbas. Det är också önskvärt att uttömmande reglera i vilka fall en skiljedom skall vara ogiltig. Tvister som inte är dispositiva kan inte bli föremål för skiljeförfarande. Skiljedomar som innefattar prövning av frågor som inte kan hänskjutas till avgörande av skiljemän bör inte heller tillerkännas giltighet. Frågan om skiljedomsmässighet har behandlats i avsnitt 5.2. Som utredningen framhållit finns det frågor som visserligen inte kan sägas vara i vanlig mening indispositiva men som en allmän domstol ändå inte skulle befatta sig med. I första hand tänker man på anspråk som grundas på spel eller kriminella handlingar, t.ex. förpliktande att betala en avtalad muta. Parterna kan ha ett intresse av att lösa tvister som emanerar ur sådana förhållanden. På samma sätt som domstolarna inte befattar sig med denna typ av tvister bör emellertid i princip inte heller samhällets verkställande myndigheter kunna anlitas av parterna även om en sådan tvist prövats av skiljemän. Skiljedomar av denna typ kan sägas vara uppenbart oförenliga med grunderna för rättsordningen här i riket (ordre public). Under ordre public-begreppet faller även skiljedomar där någon förpliktats till en prestation som är förbjuden i lag. En skiljedom kan vidare ha en sådan karaktär av straff att den inte kan anses godtagbar. Man kan också tänka sig fall då en skiljedom anses strida mot ordre public därför att skiljemännen avgjort en tvist utan att iaktta en rättsregel som är tvingande med tanke på tredje man eller ett allmänt intresse. Det är givet att det inte kan vara fråga om en underlåtelse att iaktta annat än en särskilt viktig rättsnorm. Slutligen bör en skiljedom som tillkommit efter brott, t.ex. hot mot eller bestickning av skiljeman, kunna falla in under ordre public-begreppet. Detta täcker alltså grundläggande rätts- principer inte bara av materiell utan också av procedurmässig art. Man bör uppmärksamma att gränserna mellan ordre public och skiljedomsmässighet inte är klara. När det t.ex. gäller fordringar som grundar sig på spel eller kriminella handlingar kan det påstås att, eftersom en domstol inte godtar denna typ av anspråk, en sådan skiljedom faller på att den inte rör en fråga som kan hänskjutas till skiljemän. Detsamma kan sägas när vissa tvingande bestämmelser är tillämpliga. Att klassificeringen sålunda kan diskuteras i vissa fall torde dock sakna praktisk betydelse. En användning av begreppet ordre public som ogiltighetsgrund skulle medföra att denna grund inte enbart drabbar utländska skiljedomar utan även svenska. Ordalydelsen av ordre public-begreppet den i svensk rätt vedertagna visar att det endast omfattar höggradigt stötande fall och därför knappast medför någon osäkerhet om vad som gäller i allmänhet. Införs ordre public som ogiltighetsgrund leder det också till att lagens uppräkning av ogiltighetsgrunder kan göras uttömmande. Det bör påpekas att skiljedomar som rör någon som inte varit part i skiljeförfarandet inte är bindande för denne. Principen att domens rättskraft är begränsad till att gälla mellan parterna följer emellertid av allmänna regler och behöver inte omnämnas i lagen om skiljeförfarande. För att en skiljedom över huvud taget skall vara en skiljedom måste den uppfylla vissa kriterier. Om det av domslutet tolkat mot bakgrund av domskälen inte framgår hur skiljemännen avgjort tvisten kan domen av lätt insedda skäl inte tillerkännas någon rättsverkan. Det behövs egentligen ingen motsvarighet till nuvarande 22 § för att konstatera detta. Man bör emellertid uppmärksamma att det enligt förslaget finns viss möjlighet för skiljemännen att tolka eller rätta en oklar skiljedom, se vidare avsnitt 9.9. Lika med utredningen anser regeringens att kravet på att skiljedomen är skriftlig och vederbörligen undertecknad för att den skall vara giltig bör behållas. Kraven på att den skall vara daterad och ange platsen för skiljeförfarandet är dock inte så väsentliga att skiljedomens giltighet bör göras beroende av att även dessa formföreskrifter uppfylls. En skiljedom är enligt skiljemannalagen ogiltig om det inte förelegat något giltigt skiljeavtal. Denna grund för ogiltighet är emellertid, till skillnad från övriga grunder, inte betingad av tredje mans intresse eller av något allmänt intresse. Det är redan med dagens regler möjligt för parterna att träffa ett nytt skiljeavtal under förfarandet och på så sätt läka eventuella brister i det gamla skiljeavtalet. I analogi härmed bör en part även genom sitt handlande under förfarandet eller genom underlåtenhet att angripa skiljedomen kunna förlora rätten att åberopa brister i skiljeavtalet. Följaktligen bör denna grund inte längre medföra att skilje- domen blir ogiltig. Förslaget överensstämmer i denna del med vad som ursprungligen föreslogs av lagrådet, se NJA II 1929 s. 50 f. Regeringen föreslår att de tre nu angivna grunderna för ogiltighet brist i skiljedomsmässighet, konflikt med ordre public och formfel tas in i lagen om skiljeförfarande och att denna uppräkning av ogiltighets- grunderna skall vara uttömmande. 10.3 av skiljedom 10.3.1 Gällande rätt En skiljedom skall enligt 21 § första stycket skiljemannalagen hävas på talan av en part i den mån skiljemännen överskridit sitt uppdrag eller meddelat dom efter utgången av den därför bestämda tiden, om skiljemännen dömt i fall, där skiljemannaförfarande inte bort äga rum här i riket, om skiljeman var jävig eller inte utsedd i behörig ordning eller om, utan partens förvållande, i avseende på ärendets behandling förelupit annat fel, som med sannolikhet kan antas ha inverkat på utgången. Den första klandergrunden anger till en början att skiljemännens uppdrag kan begränsas såväl innehållsmässigt som i tiden. Även om man i första hand tänker för skiljedoms meddelande som anges i 18 § skiljemannalagen så omfattar stadgandet också det fall att parterna avtalat för skiljedoms meddelande. Skiljemännen kan överskrida sitt uppdrag genom att pröva en fråga som inte har hänskjutits till deras prövning. Ligger frågan helt utom ramen för skiljeavtalet blir skilje- domen ogiltig på grund av att det inte förelegat något skiljeavtal. Vidare kan överskridande ske genom att skiljemännen bryter mot en parts- föreskrift. Om skiljemännens avgörande grundar sig på en omständighet som inte åberopats av part är det omstritt om skiljemännen därigenom har överskridit sitt uppdrag. Om skiljemännen går utöver parternas yrkanden har de utan tvivel överskridit sitt uppdrag. Skiljeförfarande får i två fall inte äga rum i riket. Det ena fallet omtalas i 4 § skiljemannalagen och tar sikte på en part som inte har hemvist i riket. Det andra fallet regleras i 4 § LUSK och rör utländska skiljeavtal. Har skiljedom meddelats i strid med dessa bestämmelser skall skiljedomen hävas på talan av en part. När det gäller den tredje klandergrunden bör det uppmärksammas att begreppet jäv i skiljemannalagen inte bara omfattar vad som i andra sammanhang anses utgöra jäv utan även brister i de allmänna behörig- hetsgrunderna, t.ex. att en skiljeman inte får vara underårig. Vidare faller under denna punkt att skiljeman av annan orsak varit obehörig. Härmed torde inte endast avses brister beträffande vem som utsett honom utan även att skiljemannen saknat sådana kvalifikationer som kan ha före- skrivits av parterna. Till sista punkten hänförs bl.a. åsidosättande av skiljemannalagens bestämmelser eller av parternas föreskrifter beträffande förfarandet. Det framhålls i motiven (NJA II 1929 s. 48 f.) att det inte går att uttömmande ange de fel som bör medföra att skiljedomen kan upphävas, utan domstol bör få pröva felets betydelse i varje enskilt fall. Möjligheten att klandra en skiljedom inskränks genom en pre- klusionsregel i 21 § andra stycket skiljemannalagen. En part får enligt denna bestämmelse inte göra gällande ett fel som parten, genom att utan anmärkning inlåta sig på förhandling eller på annat sätt, bör anses ha avstått från att åberopa. Om en part t.ex. utser en person till skiljeman som han vet är jävig bör han därmed anses ha avstått från sin rätt att åberopa felet. En part kan uttryckligen avstå från att åberopa ett fel, men han kan också genom att delta i förfarandet utan att anmärka mot felet anses ha avstått från sin rätt att åberopa felet. En part kan även på ett senare stadium godkänna ett fel. Vilken verkan som skall tillmätas en parts agerande under förfarandet får bedömas från fall till fall. Slutligen stadgas i 21 § tredje stycket skiljemannalagen att skall instämmas från det parten fått del av domen i huvudskrift eller bestyrkt avskrift. Försitter parten , är hans rätt att klandra domen förverkad. Enligt ett avgörande av (NJA 1996 s. 751) får en part inte åberopa en ny grund för sin talan i ett anhängiggjort mål sedan klanderfristen löpt ut. En skiljedom kan inte angripas genom klagan över domvilla eller resning (se rättsfallet NJA 1986 s. 620). 10.3.2 Överväganden Regeringens förslag: På talan av en part (klandertalan) skall en skiljedom helt eller delvis upphävas 1. om tvisten avgjorts utan att det förelegat ett giltigt och på tvisten tillämpligt skiljeavtal, 2. om skiljemännen överskridit sitt uppdrag, 3. om skiljeförfarandet inte borde ha ägt rum i , 4. om en skiljeman utsetts i strid med parternas avtal eller lagen om skiljeförfarande, 5. om skiljemannen har varit obehörig eller om det förelegat omständighet som kunnat rubba förtroendet för hans opartiskhet eller 6. om det utan partens vållande förekommit sådant annat procedurfel som sannolikt har påverkat målets utgång. Klandertalan skall väckas från den dag parten fick del av skiljedomen. En part får inte åberopa en ny klandergrund sedan tidsfristen löpt ut. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att det av lagen bör framgå att skiljemännen inte får grunda sitt avgörande på omständigheter som inte åberopats av parterna och inte heller på skäl som kan antas (helt) överraska en part. Några remissinstanser har framfört synpunkter av mestadels lagteknisk natur. Några utländska experter har uttalat kritik mot förslaget såvitt gäller möjligheten att föra klandertalan på grund av annat fel (p. En expert har också avstyrkt klandergrunden att förfarandet inte borde ha ägt rum i . Skälen för regeringens förslag: Skiljemännens behörighet att avgöra en tvist grundar sig ytterst på ett skiljeavtal. Har skiljemän avgjort en tvist utan att det förelegat något giltigt och på tvisten tillämpligt skilje- avtal mellan parterna måste skiljedomen givetvis kunna hävas på talan av en part. En skiljedom bör vidare kunna hävas om skiljemännen överskrider sitt uppdrag. Ett överskridande av uppdraget kan ha skett genom att skiljemännen gått utöver parternas yrkanden. Utredningen har behandlat frågan om skiljemännen skall anses ha överskridit sitt uppdrag om de lagt en omständighet som inte åberopats till grund för sitt avgörande. Enligt 17 kap. 3 § får domstol inte grunda sitt avgörande i ett dispositivt mål på en omständig- het (rättsfaktum) som inte åberopats av en part till stöd för hans talan. Lika med utredningen anser regeringen att utgångspunkten måste vara att skiljemännen är bundna att avgöra tvisten med stöd av de omständig- heter som parterna har åberopat till grund för sin talan. Gäller det en tvist mellan svenska parter ter det sig normalt särskilt naturligt att luta sig mot regler och begrepp; parterna kan antas utgå från detta. Om skiljemännen grundar sitt avgörande på ett rättsfaktum som inte åberopats av en part bör de således anses ha överskridit sitt uppdrag. Större försiktighet är påkallad i internationella tvister. Man kan här inte räkna med en bundenhet till den svenska processuella begreppsapparaten. Parterna kan dra upp gränserna för sin talan på ett sätt som ger både större och mindre rörelsefrihet för skiljemännen än om hade följts. Så t.ex. kan de tänkas disponera också över vilka bevisfakta som får dras in i tvisten. Om skiljemännen missat något sådant kan det dock, som Lagrådet framhållit, ifrågasättas om detta skall betraktas som ett uppdragsöverskridande eller utgöra ett annat fel enligt punkt 6 (se nedan). Som utredningen framhållit förskjuts problemet till del till att bli en fråga om hur skiljemännen skall leda processen, en fråga som har behandlats under avsnitt 8.7. Under alla förhållanden kan det inte heller i dessa tvister komma i fråga att skiljemännen skulle få döma över en grund eller en invändning som över huvud taget inte har förts på tal under förfarandet. En särställning intar de tvister som skiljemännen skall avgöra mera fritt efter skälighet. Parterna torde här inte själva tillmäta sina åberopanden av olika omständigheter samma betydelse som enligt . En besläktad fråga är om skiljemännen för att anses ha hållit sig inom uppdraget är låsta av parternas rättsliga argumentering. I svensk processrätt anses gälla principen jura novit curia , dvs. domstolen skall självständigt finna vilka rättsregler som är tillämpliga på de av parterna åberopade rättsfakta. Det förefaller givet att skiljemännen t.ex. vid tolkningen av ett lagrum fritt kan söka efter ledning i förarbeten, doktrin och praxis. Även i övrigt får det in dubio förutsättas att skiljemännen i vart fall i inhemska tvister än så länge följer samma princip som domstolarna. Detta innebär alltså att en skiljedom inte med framgång kan klandras t.ex. därför att skiljemännen har tillämpat en viss rättsregel på de av parten som grund för talan åberopade omständigheterna, trots att parten inte har hänfört sig till rättsregeln i fråga. (Det saknar aktualitet att klandra en skiljedom på den grund att skiljemännen har underlåtit att tillämpa en viss, ej åberopad rättsregel.) Å andra sidan står det klart att det i skiljeförfarande är i parternas makt att begränsa den rättsliga prövningen till att gälla tillämpningen av ett visst lagrum på sakför- hållandena i tvisten eller att på annat sätt disponera över rätts- användningen. Detta kan tänkas ske också konkludent. Gäller tvisten utländska parter måste beaktas att dessa kan vara knutna till rättssystem där tesen jura novit curia inte hyllas på samma sätt som i vårt land; detta måste beaktas när man har att fixera skiljemännens uppdrag. Det ovan anförda illustrerar svårigheterna med att formulera en för alla fall tillämplig regel som mer precist anger skiljemännens behörighet i nu aktuellt avseende. Även denna fråga har visst samband med den om skiljemännens materiella processledning (avsnitt 8.7). I sistnämnda fall har regeringen avstått från att föreslå någon uttrycklig regel. Regeringen gör motsvarande bedömning . Regeringen vill dock framhålla vikten av en tydlig processledning med avseende på de rättsliga åberopandena. Skiljemännen bör lägga sig vinn om att ge parterna sådana upplysningar om rättsanvändningen att överraskningseffekter undviks. Till ett uppdragsöverskridande hör också att skiljemännen har med- delat dom efter utgången av den tid som parterna har bestämt. Tidsöverdrag får, med hänsyn till att den legala fristen för meddelande av skiljedom föreslås bli borttagen, inte så stor betydelse i fortsättningen. Regeringen anser dock, i likhet med utredningen, att denna form av uppdragsöverskridande uttryckligen bör anges i lagen om skilje- förfarande. Vad sedan gäller bestämmelsen som ger part rätt att få en skiljedom hävd om den har meddelats i ett fall när skiljeförfarande inte borde ha ägt rum i riket anser utredningen att den bör behållas. Denna klandergrund skall ses i belysning av reglerna om svensk domsrätt och svensk domstols behörighet (se vidare avsnitt 14.2). Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. Om en skiljeman har utsetts på annat sätt än som följer av lagen om skiljeförfarande eller parternas överenskommelse bör en part ha rätt att få skiljedomen upphävd. Har parterna bestämt att en skiljeman skall ha viss kvalifikation, t.ex. vara lagfaren domare eller tekniker av visst slag, bör underlåtenhet att följa en sådan bestämmelse också falla under samma klandergrund. Även det förhållandet att en skiljeman utsetts för sent bör omfattas av bestämmelsen. Med hänsyn till att stadgandet sålunda bör omfatta mera än vad dess nuvarande motsvarighet enligt ordalydelsen ger vid handen bör det lämpligen ange att en skiljedom skall hävas på talan av en part om en skiljeman utsetts i strid med vad som gäller enligt parternas avtal eller lagen om skiljeförfarande. En skiljedom bör kunna angripas dels om skiljemannen varit obehörig, dels om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet till en skiljemans opartiskhet. Det senare förutsätter dock att en part inte redan har förlorat sin rätt att åberopa förhållandet enligt de särskilda frister som gäller för framställande av en sådan invändning, se vidare avsnitt 6.2.3. Utredningen har framhållit att det också bör finnas viss möjlighet att angripa en skiljedom om det förekommit något annat fel under för- farandet. Regeringen delar den uppfattningen. Enligt skiljemannalagens bestämmelse (21 § första stycket 4 p.)