prop · GM0353 · 1999-01-01 00:00:00 — Det är betydelsefullt att kunderna redan i förväg får klart för sig att lagen endast omfattar betalningar och att det finns en återbetalningsgaranti . Beträffande punkt 6 kan hänvisas till vad som har anförts i avsnitt 6.7. Det krävs inte någon detaljerad redogörelse av möjligheterna att få rättelse. 4 § Paragrafen, som motsvarar artikel 4 i direktivet, behandlar frågan om information beträffande en utförd betalningsöverföring. Den avser fall då en bank enligt uppdrag har verkställt en betalningsöverföring och då en bank har mottagit ett belopp som har överförts. I det senare fallet torde inte nödvändigtvis behöva föreligga något särskilt uppdrag, i vart fall om betalningsmottagaren har konto i banken. Informationen blir då det gäller beställaren en redovisning om att uppdraget har fullgjorts. Angående föreskriften i första stycket om att lämna upplysningar i elektronisk form kan hänvisas till vad som har sagts beträffande motsvarande föreskrift i 3 §. En beställare kan ha lämnat åtskilliga uppdrag avseende betalningsöverföring, även såvitt gäller samma betalningsmottagare. Bestämmelsen i punkt 1 skall ses mot den bakgrunden. Uppgifter för identifiering kan avse t.ex. fakturanummer eller annan beteckning som beställaren har använt. Bestämmelsen i punkt 2, som har samband med kostnadsfrågan, till- godoser närmast betalningsmottagarens intresse. Genom uppgiften, jämförd med det belopp som han har erhållit, kan han avgöra om någon kostnad under vägen har dragits av från det belopp som betalningen avsåg. Jämför bestämmelsen i andra stycket första meningen. I fråga om upplysningen enligt punkt 3 kan erinras om att kostnader för en betalningsöverföring skall betalas av beställaren och inte får belasta det belopp som avses med betalningsöverföringen, såvida inte beställaren har föreskrivit att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren. Se även andra stycket första meningen. Beträffande punkt 4 kan hänvisas till vad som sagts beträffande motsvarande föreskrift i 3 § punkt 3. Bestämmelsen i andra stycket första meningen har samband med vad som föreskrivs i 11 § (se även 12 och 13 §§). I direktivet görs undantag från informationsskyldigheten i fall då kunden uttryckligen har avstått därifrån. En uttrycklig föreskrift härom har tagits upp i paragrafens tredje stycke. 5 § Bestämmelsen, som inte har någon motsvarighet i direktivet, erinrar om att rätten enligt marknadsföringslagen kan ålägga en bank (eller annat företag), normalt vid vite, att lämna föreskriven information (se 15, 16, 19 och 20 §§ marknadsföringslagen). I fall som inte är av större vikt kan föreläggande meddelas av (21 § nämnda lag). Befogenheten gäller inte bara sådan information som avses i 3 §, dvs. som ingår i marknadsföringen, utan också information enligt 4 § samt eventuell övrig information som är av särskild betydelse för konsumenter. Överenskommelse om tid och kostnader för en betalningsöverföring 6 § Paragrafen behandlar frågan om avtal mellan kunden och banken. Den motsvarar artikel 5 i direktivet. Direktivet utgår från att avtal helst bör träffas mellan kunden och banken om de viktigaste villkoren i fråga om en betalningsöverföring, nämligen tiden för verkställandet och de kostnader som kunden skall betala. Enligt bestämmelsen är banken skyldig att göra en utfästelse i dessa hänseenden, om kunden begär det. Detta blir då givetvis bindande för banken och utlöser ersättningsskyldighet, om tiden inte hålls (se 7 och 8 §§). Beträffande utfästelser om de kostnader som en kund skall betala undantas, enligt direktivet, de kostnader som är avhängiga av den valutakurs som kan komma att användas. Hinder torde inte föreligga mot att parterna träffar avtal även i andra avseenden, t.ex. i fråga om den ersättning som skall utgå ifall tiden inte hålls. I en sådan fråga får ett avtal inte inskränka den rätt som tillkommer kunden enligt lagen men det kan vara mera generöst. Bestämmelsen är i första hand tillämplig i förhållandet mellan beställaren och den bank som han anlitar. Den kan dock åberopas även av en betalningsmottagare gentemot den bank som han anlitar. I sådant fall blir bestämmelsen tillämplig närmast beträffande tiden för överförande av beloppet till betalningsmottagaren. Beträffande kostnader kan bestämmelsen bli aktuell endast om beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren (jfr 11 §). Det kan i detta sammanhang framhållas att en bank måste anses berättigad att vägra mottaga ett uppdrag avseende betalningsöverföring, t.ex. ifall det framstår som osäkert om överföringen kan verkställas på det sätt som kunden önskar. Tid för utförande av en betalningsöverföring och ersättning vid försening 7 § Rubriken har fått en ny lydelse i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen motsvarar del av artikel 6 punkt 1 i direktivet. Den reglerar frågan om den tid inom vilken en betalningsöverföring skall ha skett till betalningsmottagarens bank. Bestämmelsen innebär att i första hand gäller vad beställaren och hans bank har kommit överens om med stöd av 6 §. Om det inte finns en sådan överenskommelse, gäller av räknat från den s.k. acceptdagen (jfr 2 § första stycket). Ifall en bank inte har träffat särskild överenskommelse med en kund om den tid inom vilken betalningsöverföringen skall utföras men i sin information enligt 3 § har angett för överförandet, kan uppkomma fråga om vad som gäller. Det synes dock rimligt att banken får stå för de uppgifter som den har lämnat på förhand, vilka utgör ett led i marknadsföringen. Av andra stycket, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, framgår det att åtgärder med stöd av lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt har företräde framför den nya lagens bestämmelser. Då sådana åtgärder närmast torde påverka tidsåtgången för en betalningsöverföring har regeringen ansett det lämpligt att föra in bestämmelsen i denna paragraf. Bestämmelsen har även kommenterats i avsnitt 6.11. 8 § Denna paragraf, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, motsvarar del av artikel 6 punkt 1 och 3 i direktivet och reglerar sanktionsfrågan i fall då tiden har överskridits för det första skedet av en betalningsöverföring, dvs. till dess att beloppet som skall betalas har överförts till betalningsmottagarens bank. Bestämmelsen i första stycket ansluter till 7 § och utgår alltså från att det antingen finns en överenskommelse som avses i 6 § eller att det gäller av från den s.k. acceptdagen. Ersättningen utgörs av dröjsmålsränta på det belopp som avses med betalningsöverföringen. Angående valet av räntesats kan hänvisas till vad som har sagts i avsnitt 6.6. Av första stycket följer att den bank som har åtagit sig uppdraget att verkställa betalningsöverföringen svarar gentemot beställaren även för försening från en förmedlande banks sida. I sådant fall är emellertid den förmedlande banken enligt andra stycket ersättningsskyldig i förhållande till beställarens bank. Det bör understrykas att ersättningsskyldighet enligt paragrafen inte förutsätter att en bank har handlat felaktigt eller försumligt. Det är alltså fråga om ett strikt ansvar, dock att banken går fri om det förelåg force majeure (se 19 §). Beställaren bör inte ha rätt till ersättning om förseningen beror på honom själv, dvs. på grund av att han har lämnat felaktiga eller bristfälliga upplysningar, i praktiken närmast i fråga om betalnings- mottagaren eller den bank som han anlitar. härom ges i tredje stycket. 9 § I paragrafen regleras frågan om den tid inom vilken den bank som be- talningsmottagaren anlitar skall göra ett mottaget belopp tillgängligt för betalningsmottagaren. Den motsvarar del av artikel 6 punkt 2 i direktivet. Beträffande den närmare innebörden av bestämmelsen kan hänvisas till vad som har sagts vid 7 § för där avsett fall. Om betalningsmottagaren har konto i banken, bör beloppet göras tillgängligt för honom genom kreditering av kontot. Banken bör underrätta kunden och senast när banken har erhållit beloppet. Beloppet får anses vara tillgängligt för betalningsmottagaren i och med krediteringen av kontot, även om han då inte har erhållit underrättelsen. I fall då en betalningsmottagare inte har konto i den bank som han anlitar, kan banken översända beloppet till honom genom betalningsanvisning eller på annat liknande sätt. Banken kan också hålla beloppet till hans förfogande för utbetalning vid anfordran. Beloppet får även i det senare fallet anses ha blivit tillgängligt för betalningsmottaga- ren när han blev berättigad att förfoga över det, även om han då inte har nåtts av underrättelse om betalningsöverföringen. Andra stycket, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, reglerar åtgärder med stöd av lagen om åtgärder mot penningtvätt, se vidare under kommentaren till 7 §. 10 § Denna paragraf behandlar frågan om ersättningsskyldighet i fall då be- talningsmottagarens bank inte har gjort ett mottaget belopp tillgängligt för betalningsmottagaren i föreskriven tid. Den motsvarar del av artikel 6 punkt 2 och 3 i direktivet. Första stycket har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Beträffande bestämmelsernas närmare innehåll kan hänvisas till vad som vid 8 § har sagts om det fallet att den tid som gäller för överföring av belopp till betalningsmottagarens bank har överskridits. Förbud mot avdrag för kostnader 11 § Denna paragraf, som motsvarar artikel 7 punkt 1 i direktivet, behandlar frågan om kostnader för betalningsöverföring. Den syftar till att motverka dubbeldebitering, dvs. att någon medverkande bank under utförande av betalningsöverföringen drar av kostnader för sin medverkan från det belopp som skall betalas, trots att beställaren har betalt alla kostnader. Bestämmelsen i första stycket utgår från principen att samtliga kostnader för en betalningsöverföring betalas av beställaren till den bank som han anlitar och att ersättning för de eventuella kostnader som uppstår för någon annan medverkande bank, t.ex. den bank som betalningsmottagaren anlitar, blir en fråga mellan den banken och beställarens bank. Det kan förmodas att sådana frågor är eller blir lösta på förhand genom mera generella överenskommelser mellan banker. Undantag från vad nu sagts gäller endast då beställaren har angett att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren. Avdrag för kostnader från det belopp som betalningen avser får alltså inte göras under verkställande av betalningsöverföringen i strid med beställarens instruktioner. Bevisbördan för att beställaren har föreskrivit att kostnaderna helt eller delvis skall bäras av betalningsmottagaren åvilar den bank som gör avdrag för kostnader. Denna har att förvissa sig om innebörden av beställarens instruktioner och handla därefter. Andra stycket innebär att betalningsmottagarens bank visserligen är oförhindrad att ta ut ersättning för administration av betalningsmottagarens konto enligt vad som gäller därom men att detta inte får ske genom avdrag från det överförda beloppet i samband med redovisningen av detta. 12 § Förevarande paragraf behandlar det fallet att förbudet mot debitering av kostnader i 11 § har överträtts av beställarens bank eller en förmedlande bank. Den motsvarar artikel 7 punkt 2 i direktivet. För betalningsskyldighet krävs inte att avdraget har skett av oaktsamhet eller försummelse. Första stycket innebär att den av beställaren anlitade banken svarar även för en förmedlande banks felaktiga avdrag. Beställarens bank ansvarar för ett korrekt förfarande i fråga om kostnader till dess att beloppet har mottagits av den bank som betalningsmottagaren anlitar. Betalningen av det avdragna beloppen skall ske på bankens egen bekostnad, vilket uttrycks i den engelska texten av direktivet med free of all deductions and at its own cost och i den svenska texten med på egen bekostnad och utan ytterligare avdrag . Enligt andra stycket är emellertid en förmedlande bank som har gjort det otillåtna avdraget för kostnader betalningsansvarig gentemot beställarens bank. Att den förmedlande banken enligt huvudregeln skall utge det avdragna beloppet till beställarens bank och inte till betalningsmottagaren torde ha sin grund i att det förutsatts att beställarens bank enligt bestämmelsen i första stycket har tillgodosett betalningsmottagaren. 13 § Paragrafen motsvarar artikel 7 punkt 3 i direktivet och behandlar det fallet att betalningsmottagarens bank har gjort avdrag för kostnader i strid med 11 §. Bestämmelsen utgår från att betalningsmottagarens bank är bunden av beställarens instruktioner i fråga om kostnader, trots att något avtalsför- hållande inte råder mellan dem. Det i direktivet använda uttrycket beställarens instruktioner tillgodoses med en hänvisning till 11 §. Ersättningsskyldighet när en betalningsöverföring inte har genomförts 14 § Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och motsvarar artikel 8 punkt 1 första tredje styckena i direktivet. Medan 8 § avser det fallet att en betalningsöverföring har skett senare än vad som gäller enligt avtal eller lagen, åsyftar denna paragraf situationer då en betalningsöverföring över huvud inte har blivit verkställd. Enligt första stycket är återbetalningsskyldigheten beträffande det belopp som skall överföras till en mottagare i utlandet begränsad till vad som motsvarar . I följd härav skall inte heller ränta beräknas på högre belopp. Enligt paragrafen svarar beställarens bank även för underlåtenhet eller annat fel utav en förmedlande bank som den har anlitat (jfr 15 §). Betalningsansvaret är strikt, frånsett force majeure-situationer. Insolvens hos en förmedlande bank räknas inte som force majeure. Andra stycket reglerar det förhållandet att banken hinner överföra beloppet till betalningsmottagarens bank innan fristen har gått ut. I sådana fall gäller inte bestämmelserna i första stycket. Emellertid har beställaren rätt till dröjsmålsränta enligt 8 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5. I tredje stycket anges den tidsfrist som gäller för beställarens begäran om ersättning. 15 § Denna paragraf, som reglerar en förmedlande banks ansvar motsvarar artikel 8 punkt 1 sista stycket i direktivet. I direktivet sägs att betalningsskyldighet åvilar varje förmedlande företag som har accepterat ett uppdrag om betalningsöverföring. Det kan dock inte rimligen vara avsett att en förmedlande bank som aldrig har mottagit det belopp som skulle vara föremål för betalningsöverföringen skall ha ett betalningsansvar. Denna ståndpunkt vinner stöd av att det i direktivbestämmelsen används uttrycket betala tillbaka ("refund", "rembourser"). Beställaren kan inte själv rikta anspråk mot en förmedlande bank. Rätt därtill tillkommer endast den bank som beställaren har anlitat. Andra meningen innebär att den förmedlande banken under den där angivna förutsättningen inte har någon återbetalningsskyldighet men att den är skyldig att medverka till rimliga åtgärder som syftar till att beställaren skall kunna återfå beloppet. Vilka åtgärder som kan krävas får bero på omständigheterna. 16 § Paragrafen, som innehåller vissa undantag från bestämmelserna i 14 och 15 §§, motsvarar artikel 8 punkt 3 i direktivet. Det kan förmodas vara mindre vanligt att beställaren själv och inte den av honom anlitade banken bestämmer vilken bank som skall anlitas som förmedlande bank. När så likväl sker, får beställaren enligt första stycket själv stå risken för att en sådan bank inte fullgör vad som åligger den. Detsamma gäller om beställaren har lämnat sin bank felaktiga eller brist- fälliga instruktioner. Vilka åtgärder som i de i första stycket angivna situationerna kan krävas av de berörda bankerna beror på omständigheterna. I direktivets motsvarighet till andra stycket anges också att de berörda företagen i de aktuella fallen inte är skyldiga att återbetala avgifter och räntor. Detta får emellertid anses framgå redan av första stycket. Någon uttrycklig motsvarighet till nämnda föreskrift i direktivet har därför inte ansetts behövlig. 17 § I paragrafen, som motsvarar artikel 8 punkt 2 i direktivet, görs ytterligare undantag från 14 och 15 §§. Den situation som bestämmelsen åsyftar att felet har begåtts av en förmedlande bank som har anlitats av betalningsmottagarens bank kan antas vara mindre vanlig. När det krävs en förmedlande bank i betalningsmottagarens land, torde denna som regel anlitas av beställarens bank i egenskap av korrespondentbank. Liksom i andra fall är betalningsansvaret strikt, frånsett situationer av force majeure-karaktär. 18 § Bestämmelsen har sin motsvarighet i direktivet i artikel 6 punkt 4, artikel 7 punkt 2 första stycket och punkt 3 och artikel 8 punkt 1 första stycket. Beträffande den närmare innebörden kan hänvisas till vad som har sagts i avsnitt 6.5. Det kan påpekas att lagförslagets föreskrifter om strikt ansvar i fråga om skadeståndsskyldighet inte gäller vid tillämpning av sådana bestämmelser och principer som åsyftas i förevarande paragraf. I andra stycket klargörs att avtalsvillkor enligt 14 § som är till nackdel för beställaren är ogiltiga. Om beställaren ingår ett sådant avtal som är sämre än vad som anges i 14 § är avtalet ogiltigt. 19 § Paragrafen, som motsvarar artikel 9 i direktivet, innehåller en bestämmelse som befriar en bank från de påföljder som anges i lagen, om underlåtenheten att verkställa en betalningsöverföring på föreskrivet sätt har sin grund i force majeure. Bestämmelsen avses omfatta även det fallet att underlåtenheten hänför sig till en förmedlande bank. Bestämmelsen åsyftar extraordinära förhållanden av den art som en bank inte kunnat förhindra. Den situationen att en förmedlande bank har kommit på obestånd utgör inte force majeure. Det ankommer på den bank som vill åberopa force majeure för en underlåtenhet att visa att förhållandena varit sådana som avses i paragrafen. Bestämmelsen har utformats i likhet med köplagstiftningens bestämmelser om kontrollansvar, vilket har kommenterats i avsnitt 6.8. 9.2 Förslaget till lag om ändring i prisinformationslagen (1991:601) 3 § Lagen om betalningsöverföringar inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet innehåller särskilda bestämmelser om den information en kund skall erhålla i samband med en betalningsöverföring. I paragrafen görs en hänvisning till dessa bestämmelser. och rådets direktiv /5/EG av om gränsöverskridande betalningar (avskrift) OCH EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 100a i detta, med beaktande av kommissionens förslag , med beaktande av Ekonomiska och sociala kommitténs yttrande , med beaktande av Europeiska monetära institutets yttrande, med tillämpning av förfarandet i artikel 189b i fördraget , mot bakgrund av det av förlikningskommittén godkända gemensamma utkastet, och med beaktande av följande: Antalet gränsöverskridande finansiella transaktioner ökar stadigt allteftersom genomförandet av den inre marknaden och utvecklingen mot en fullständig ekonomisk och monetär union för med sig ökat handelsutbyte och ökad rörlighet för personer inom gemenskapen. De gränsöverskridande betalningarna utgör till antal och belopp en betydande del av dessa gränsöverskridande transaktioner. Det är viktigt att privatpersoner och institut, särskilt små och medelstora institut, kan göra betalningar snabbt, säkert och till låg kostnad från en del av gemenskapen till en annan. I enlighet med kommissionens meddelande om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrensregler på gränsöverskridande girosystem borde ökad konkurrens på marknaden för betalningar medföra bättre service och lägre kostnader. Syftet med detta direktiv är att följa upp de framsteg som gjorts på vägen mot fullbordandet av den inre marknaden, särskilt vad gäller liberaliseringen av kapitalrörelserna, i avsikt att förverkliga en ekonomisk och monetär union. Bestämmelserna i detta direktiv bör tillämpas på betalningar utställda i medlemsstaternas valutor och ecu. begärde i sin resolution av att ett rådsdirektiv skulle utarbetas för att fastställa regler för insyn och kvalitet i samband med genomförandet av gränsöverskridande transaktioner. De frågor som omfattas av detta direktiv bör behandlas skilda från de systembetingade problem som fortfarande studeras av kommissionen. Det kan visa sig nödvändigt att lägga fram ett nytt förslag som omfattar dessa systembetingade frågor, särskilt frågan om avvecklingens slutgiltighet ( settlement finality ). Syftet med detta direktiv är att förbättra de gränsöverskridande betalningarna och därigenom hjälpa Europeiska monetära institutet () att fullgöra sin uppgift att främja effektiviteten hos gränsöverskridande transaktioner för att förbereda den tredje fasen av den ekonomiska och monetära unionen. För att kunna uppfylla de mål som anges i punkt 2 i ingressen bör detta direktiv tillämpas på varje betalning vars belopp inte överstiger 50 000 ecu. I enlighet med artikel 3b tredje stycket i fördraget och för att kunna säkerställa öppenhet och insyn, fastställs i detta direktiv de minimikrav som är nödvändiga för att säkerställa att kunderna får tillräcklig information såväl före som efter genomförandet av en gränsöverskridande betalning. Dessa krav omfattar uppgifter om vilka möjligheter kunden har att göra reklamationer och anföra besvär och hur dessa möjligheter kan utnyttjas. I detta direktiv fastställs de minimikrav, särskilt vad gäller kvaliteten, som de institut som genomför gränsöverskridande betalningar skall uppfylla, inbegripet skyldigheten att uföra de gränsöverskridande betalningarna i enlighet med kundens instruktioner. Detta direktiv överensstämmer med de principer som anges i kommissionens rekommendation 90/109/EEG av , om insyn vad gäller bankernas bestämmelser angående gränsöverskridande finansiella transaktioner . Detta direktiv påverkar inte tillämpningen av bestämmelserna i rådets direktiv /308/EEG av om åtgärder för att förhindra att det finansiella systemet används för tvättning av pengar . Detta direktiv borde kunna bidra till att den maximala tidsåtgången för genomförandet av en gränsöverskridande betalning förkortas och att de institut som redan har mycket korta tidsfrister bibehåller dem. I den rapport som kommissionen skall lägga fram för Europarlamentet och rådet senast efter det att detta direktiv har börjat tillämpas, bör särskilt behandlas frågan om vilken tidsfrist som skall gälla om någon sådan inte överenskommits mellan beställaren och det institut denne anlitat, med hänsyn tagen såväl till den tekniska utvecklingen som till förhållandena i varje medlemsstat. Instituten bör vara återbetalningsskyldiga om betalningen inte genomförts på det sätt som avtalats. Om denna återbetalningsskyldighet inte begränsas skulle den dock kunna medföra ett ansvar för instituten som skulle kunna inverka menligt på deras möjligheter att uppfylla kraven på solvens. Återbetalningsskyldigheten bör därför gälla upp till ett belopp av 12 500 ecu. Artikel 8 påverkar inte de allmänna bestämmelserna i den nationella lagstiftningen enligt vilka ett institut är ansvarigt gentemot beställaren om en gränsöverskridande betalning inte genomförts på det sätt som avtalats på grund av att institutet begått något fel. Bland de omständigheter ett institut som medverkar i genomförandet av en gränsöverskridande betalning kan ställas inför, inklusive omständigheter i samband med en insolvenssituation, är det nödvändigt att skilja ut omständigheter som beror på force majeure, och därför bör definitionen av force majeure utgå från artikel 4.6 i rådets direktiv /314/EEG av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang . I medlemsstaterna måste det finnas lämpliga och effektiva förfaranden för att göra reklamationer och anföra besvär, så långt som möjligt inom ramen för existerande förfaranden, för att lösa eventuella tvister mellan kunder och institut.