prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Uppfattningen bygger på synsättet att det inte föreligger någon reell skillnad mellan detta fall och fall då skiljemännen lämnas ett blankt uppdrag att bestämma en köpeskilling. Principen om partsautonomi innebär att parterna har rätt att hänskjuta olika typer av tvistefrågor till skiljemän så långt som avtalsfriheten sträcker sig. Lagstiftaren bör inte i onödan begränsa denna rätt. Detta talar för att parterna bör ha möjlighet att få frågor om fakta prövade av skiljemän om inte särskilda skäl talar däremot. Detsamma gäller, uttryckt i enlighet med den av Lagrådet förordade terminologin, frågor om komplettering av avtal, dvs. frågor om utfyllnad av avtal utöver vad som följer av möjligheten att fylla ut avtal inom ramen för traditionell avtalstolkning i vid bemärkelse. De komplikationer som då måste beaktas är något olika i de båda fallen. Om en part begär skiljedom över existensen av ett faktum eller förekomsten av en händelse är det av vikt för båda parter att veta vad tvisten rör, vilka värden som står på spel och vilka konsekvenser domen kan få. Slår skiljemännen fast att ett faktum existerar måste domen ges positiv rättskraft. Det innebär att den skall läggas till grund för senare avgöranden där faktafrågan är av prejudiciell betydelse. Parterna kan kanske inte alltid förutse för vilka olika tänkbara framtida rättstvister en skiljedom kan få betydelse. Av detta skäl skulle man kunna kräva att den påkallande parten visar att bedömningen av tvistefrågan kan få betydelse för en viss sak som kan bli föremål för en separat civilprocess mellan samma parter. Även om den part som begär skiljedom kan ange en sådan rättsfråga måste en skiljedom rörande ett faktum få rättskraft för andra tänkbara rättstvister där domen är av prejudiciell betydelse. Av bl.a. systematiska skäl kan domen inte ges rättskraft enbart i vissa sammanhang, men inte i andra. Man kan därför fråga sig om man kan avvara kravet på att bedömningen av en faktafråga skall ha betydelse för en rättsfråga varom talan kan föras särskilt, t.ex. genom fastställelsetalan. Detta tilläggs- rekvisit kan också ha ett annat syfte och uppställas för att utesluta skiljemännens kompetens rörande frågor som saknar rättslig betydelse, dvs. utesluta behörigheten där bedömningen av en skiljetvist inte fyller någon rimlig funktion. Man kan emellertid fråga sig om det inte är tillräckligt att frågan om en påstådd faktisk omständighets existens faller under det avtal vari skiljeklausulen intagits. Om en sådan omständighets förekomst förnekas av motparten har parten nog i allmänhet ett rättsligt intresse av att få den fastställd. Anser motparten att påkallelsen uppdrar alldeles för snäva gränser för prövningen och att påkallelsen medför möjlighet till en alltför långtgående uppsplittring av tvistefrågorna kan han framställa egna yrkanden i förfarandet (se vidare härom avsnitt 8.3). En svårighet som kan uppstå om man tillåter en talan rörande fristående faktiska omständigheter är vidare att det kan vara svårt att avgöra vilken part som bär bevisbördan om man inte vet vilka olika regler eller avtalsklausuler som kan bli tillämpliga på de fakta skilje- männen skall uttala sig om. Svårigheten att göra en sådan förutsägelse ökar om de med yrkandet avsedda faktiska omständigheterna i förening med andra okända fakta kan leda till vitt skilda rättsföljder enligt olika regler. Det anses emellertid att det ankommer på skiljemännen att avgöra olika materiella frågor, varvid man inkluderar bevisbördefrågor och beviskravsfrågor. Ofta måste bevisbördan läggas på den som påstår att en viss händelse inträffat och inte på den part som påstår att händelsen inte inträffat. kan det dock krävas att svaranden åberopar och bevisar det alternativa händelseförlopp som inträffat enligt svarandens mening. Utredningen har funnit att skiljemännen bör kunna anförtros bedöm- ningen av dessa frågor om bevisning. Regeringen är av samma upp- fattning och menar att även andra processuella frågor som kan tänkas uppkomma i detta sammanhang kan överlämnas till skiljemännens bedömning. Anser svaranden att bedömningarna kan bli alltför vanskliga med hänsyn till att käranden inte angivit vilka rättsföljder som kan inträda, bör svaranden utvidga ramen för tvistens prövning. Detta innebär att en prövning begränsad till ett fristående faktum endast kan komma till stånd med båda parters medgivande. Med denna utgångspunkt anser regeringen att det föreligger tillräckliga skäl för att en talan av angiven art skall kunna föras. Regeringen föreslår således att skiljemän skall få uttala sig om förekomsten av sådana fakta som faller under det materiella avtalet. Det kan dock vara svårt att avgöra om en faktafråga är av sådan beskaffenhet. Det synes rimligt att även denna fråga får överlåtas till skiljemännens bedömande. Regeringen föreslår vidare att skiljemännen skall ha behörighet att avgöra frågor om hur omständigheter skall kvalificeras rättsligen. Skiljemännen kan sålunda uttala att vissa bevisade omständigheter utgör force majeure eller reklamation (jfr rättsfallet NJA 1966 s. 94). Det är uppenbart att skiljemän har kompetens att pröva avtals- tolkningstvister. Till denna kategori får hänföras alla tvister som enligt tillämplig lag aktualiserar frågor som anses som avtalstolkning. Dit hör enligt svensk rätt även viss utfyllnad av avtalsinnehållet. Skiljemännens kompetens bör emellertid lämpligen sträcka sig längre och innefatta rätt att komplettera avtal i sådana avseenden där det saknas underlag för hur bedömningarna skall göras och detta oberoende av om uppdraget kan betecknas som rättskipning. Principen om avtalsfrihet bör genomföras så långt det är möjligt. Parterna bör därför kunna ge skiljemän rätt att komplettera avtal utöver vad som följer av avtalstolkning i vid be- märkelse, t.ex. bestämma priset eller andra avtalsvillkor i ett långtids- kontrakt. Skiljemännens befogenheter i detta avseende bör enligt regeringens mening klart framgå av lag. Under remissbehandlingen har en remissinstans framhållit att även en domstol kan bestämma ett pris när inget pris har avtalats. Denna remissynpunkt aktualiserar bl.a. frågan om gränserna för avtalstolkning i vid mening inom ramen för den allmänna civilprocessen. Fråge- ställningen är komplex och kan inte behandlas i detta lagstiftningsärende. Regeringen konstaterar dock att syftet med den nu föreslagna regleringen är att ge skiljemännen en vidare kompetens än vad som tillkommer en allmän domstol. Skiljemännens behörighet att komplettera avtal i nu redovisat hänseende kan följa direkt av skiljeavtalet. Parterna kan även ge skiljemännen denna behörighet sedan tvisten uppstått. Har parterna inte gjort det och avtalet inte lämnar åtminstone indirekt stöd för att skiljemännen har rätt att komplettera avtal, bör de inte ha denna behörighet. Annars skulle man införa en möjlighet för skiljemän att avgöra tvister mera fritt efter billighet. Man måste hålla fast vid att tvisterna i princip skall avgöras med ledning av tillämplig rätt. Skulle skiljemännen utan något stöd i avtal ta sig före att komplettera ett avtal på ena partens begäran kan det föreligga ett sådant kompetens- överskridande som medför att domen på talan av den andra parten kan upphävas av en domstol. Regeringen föreslår således att skiljemännen skall få komplettera avtal utöver vad som följer av sedvanlig avtalstolkning, om parterna har gett skiljemännen behörighet att göra det. 5.4 Testamenten och bolagsordningar m.m. Regeringens bedömning: Någon uttrycklig reglering om att vissa bestämmelser i t.ex. testamenten och bolagsordningar jämställs med skiljeavtal behövs inte i den nya lagen om skiljeförfarande. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har invänt mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Med skiljeavtal bör liksom tidigare jämställas bestämmelser om skiljeförfarande som ingår i testamente eller gåvobrev (se NJA II 1929 s. 9). I den finska lagen finns ett särskilt stadgande (4 §) om att sådana föreskrifter skall jämställa med skiljeavtal. Det har tidigare inte ansetts erforderligt med ett motsvarande stadgande för svensk del. Enligt utredningen har det heller inte nuvarande lag varit i kraft framkommit något behov av lagstiftning på området. Lika med utredningen anser regeringen att möjligheten att i ensidiga handlingar som gåvobrev och testamenten ta in bestämmelser som kan få verkan som skiljeavtal inte har sådan betydelse att det enbart ur upplysningssynpunkt bör intas ett stadgande om denna möjlighet i lagen om skiljeförfarande. Någon särskild bestämmelse härom föreslås följaktligen inte inflyta i den nya lagen. Det finns i aktiebolagslagen (1975:1385) och lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar bestämmelser som gäller skiljeförfarande. Ett förbehåll i en bolagsordning att tvister mellan bolaget och styrelsen, styrelseledamot m.fl. skall hänskjutas till skiljemän har samma verkan som ett skiljeavtal, se 9 kap. 18 § andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) och motsvarande bestämmelse i 7 kap. 18 § andra stycket lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar. En dom, varigenom bolagsstämmans beslut upphävs eller ändras, gäller även för de aktieägare som inte har väckt talan. Detta gäller oavsett om klanderfrågan har avgjorts av allmän domstol eller genom skiljedom (se 9 kap. 17 § femte stycket aktiebolagslagen samt prop. 1997/98:99 s. 129 f.) Dessa specialbestämmelser gäller framför de mera allmänna stadgandena i lagen om skiljeförfarande och kräver inte något särskilt omnämnande i denna (jfr NJA II 1929 s. 13). Utanför ovannämnda reglering faller de ideella föreningarna. Det är inte ovanligt att det i stadgarna för sådana finns en bestämmelse om att tvister mellan föreningen och en medlem eller mellan medlemmar rörande föreningens angelägenheter skall avgöras genom skiljedom. En bestämmelse som säger att tvister skall avgöras av något av föreningens organ kan vara utan processrättslig verkan på den grund att avgörandet närmast får karaktären av en självdom och inte som ett avgörande av oberoende skiljemän. En sådan bestämmelse utgör således inte hinder för rättegång. Om stadgandet inte har sistnämnda karaktär kan det vara att betrakta som ett skiljeavtal. Detta förutsätter dock bl.a. att skiljeklausulen utformats på ett sådant sätt att den inte är oskälig enligt 36 § avtalslagen. De nu nämnda klausulernas giltighet och tillämplighet bedöms med hjälp av allmänna avtalsrättsliga regler på i huvudsak samma sätt som vanliga skiljeavtal. Någon särskild erinran om ideella föreningars möjlighet att ta in en skiljeklausul i sina stadgar har tidigare inte ansetts erforderlig. Mot bakgrund av den bedömning som har gjorts beträffande gåvobrev och testamenten finner regeringen inte skäl att nu ta in en sådan erinran i lagen om skiljeförfarande. 5.5 Partssuccession Regeringens bedömning: Någon regel om ett skiljeavtals fortsatta giltighet vid singularsuccession eller vid borgens- eller garantiåtaganden bör inte införas i den nya lagen. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett skiljeavtal skall gälla efter singularsuccession endast om den nya och den kvarstående parten kan anses ha kommit överens om det. Vid borgens- och garantiförhållanden föreslås att en motsvarande överenskommelse skall krävas för att ett skiljeavtal skall gälla mellan borgenär och borgensman och mellan borgensman och huvudgäldenär. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna avstyrker förslaget. Somliga förordar en lagreglering av motsatt innehåll. Några remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En majoritet av de utländska skiljedomsexperterna avstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt utredningen är det osäkert vad som skall anses gälla vid olika fall av singularsuccession med avseende på bundenheten till en skiljeklausul. Utredningen anser att man därför bör skapa klarhet i rättsläget genom lagstiftning. En sådan bestämmelse bör enligt utredningen ge besked om vad som skall gälla i de fall då parterna inte genom sitt handlande eller annars får anses ha bestämt något annat. Det framhålls dock att en sådan regel med nödvändighet blir något stel och inte alltid anvisar den i varje läge bästa lösningen. Utredningen har diskuterat tre lösningar på hur en regel av ifråga- varande slag skulle kunna utformas. Den första går ut på att skiljeavtalet skall anses bindande fullt ut i den nya avtalsrelationen, dvs. såväl förvärvaren som den kvarstående parten blir bundna av skiljeavtalet. En andra lösning innebär att den kvarvarande parten får välja mellan skiljeförfarande eller rättegång medan den nya parten är bunden av skiljeavtalet, s.k. haltande bundenhet. Det tredje alternativet som utredningen diskuterar består i att skiljeavtalet alls inte gäller i den nya avtalsrelationen. I sin analys avvisar utredningen de två första alternativa lösningarna. Utredningens anser i stället att en bestämmelse bör bygga på att skiljeavtalet mellan de ursprungliga parterna inte gäller mellan de nya utan en överenskommelse dessa emellan. Utredningens förslag har kritiserats av de flesta remissinstanserna. Dessa har bl.a. framhållit att föreslaget rimmar illa med den i det praktiska rättslivet vanligast förekommande uppfattningen. Om frågan över huvud taget skall regleras bör den enligt remissinstanserna lösas på motsatt sätt, dvs. skiljeavtalet skall gälla mellan förvärvaren och den kvarstående parten om de inte kommit överens om något annat. Härvid har särskilt framhållits att förslaget framstår som synnerligen kontro- versiellt i ett internationellt perspektiv och att det, mot bakgrund av den utomlands förhärskande uppfattningen, skulle kunna leda till över- raskande resultat för utländska parter med besvärande konsekvenser om förslaget genomförs. Utredningens förslag i denna del har även fått kritik på en rad andra punkter. Så har det t.ex. anförts att det skulle kunna innebära en betydande nackdel för den kvarvarande parten om skiljeavtalet upphörde vid en överlåtelse, även om det finns möjlighet för part att gardera sig mot detta i det ursprungliga avtalet. Den kvarvarande parten får ju antas ha ett intresse av att få en tvist prövad av skiljemän även efter en överlåtelse. Det har också ifrågasatts om det är rimligt att ena parten genom att helt sonika överlåta sina rättigheter skall kunna frigöra sig från skiljeavtalet. Detta skulle kunna leda till, har det sagts, att en part i praktiken fick möjlighet att välja mellan rättegång och skiljeförfarande. Regeringen delar utredningens bedömning att det vore en fördel om rättsläget på denna punkt kunde klarläggas genom lagstiftning. Utred- ningens förslag till reglering har emellertid mött sådant motstånd att det med fog kan ifrågasättas om en sådan bestämmelse svarar mot de behov som finns i det praktiska rättslivet något som regeringen tidigare anfört bör utgöra en av grundvalarna för den nya lagen om skiljeförfarande. Tvärtom framgår det av remissomgången att för det fall en bestämmelse i ämnet skall tas in i lagen bör den snarare ges motsatt innehåll. Det är dock ingen utbredd uppfattning att frågan bör bli föremål för lagstiftning. Regeringen kan i stora delar ansluta sig till remissinstansernas syn- punkter, även om det också finns argument som talar för utredningens förslag. Det finns således enligt regeringens mening mycket som talar för att ett skiljeavtal bör ges fortsatt giltighet efter en överlåtelse i vidare utsträckning än vad utredningen har föreslagit. Detta synsätt vinner stöd av ett relativt nytt avgörande av (NJA 1997 s. 866). Det kan emellertid starkt ifrågasättas om frågan lämpar sig för lag- stiftning. Situationerna kan nämligen till den grad variera att det svårligen låter sig göras att finna en gemensam regel för alla tänkbara fall. Detta illustreras också av det ovan nämnda avgörandet från , där det anges att det kan föreligga särskilda omständigheter som talar för att den kvarvarande parten inte skall vara bunden av en skiljeklausul. Någon motsvarande bestämmelse finns inte heller i model- lagen. Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att någon bestämmelse om skiljeavtalets giltighet vid singularsuccession inte bör tas in i den nya lagen om skiljeförfarande. Frågan bör även framgent överlämnas åt rättstillämpningen. Vad sedan avser frågan om skiljeavtalets giltighet vid en borgens- förbindelse eller ett annat garantiåtagande anser utredningen att ett skilje- avtal mellan en borgenär och en borgensman inte bör kunna komma till stånd utan en överenskommelse mellan dessa parter. Utredningen anser vidare att detsamma bör gälla i relationen mellan borgensmannen och huvudgäldenären. En regresstalan bör alltså inte omfattas av skiljeavtal bara därför att huvudförbindelsen gör det. För att bryta med gällande praxis har utredningen föreslagit att en särskild bestämmelse med nu angivet innehåll tas in i den nya lagen och att bestämmelsen även skall omfatta den som på annat sätt än genom borgen garanterar fullgörelse av ett avtal. Även i denna del har förslaget mött omfattande kritik. Därvid har framförts delvis samma synpunkter som beträffande förslaget om skilje- avtals giltighet vid singularsuccession. Så har t.ex. flera remissinstanser anfört att huvudregeln bör vara den motsatta, dvs. någon överens- kommelse skall inte krävas för att skiljeavtalet skall fortsätta att gälla. Vidare har pekats på att förslaget inte överensstämmer med vad som anses gälla utomlands. En remissinstans har framhållit att förslaget öppnar en möjlighet för borgenären att spekulera i tvisteform samt att det knappast låter sig göras att finna en regel som passar de vitt skilda situationer som kan uppstå vid borgens- och garantiåtaganden. Även regeringen finner det tveksamt om en reglering i enlighet med förslaget är den bästa lösningen. Regeringen anser, i likhet med flera remissinstanser, att det kan ifrågasättas om inte en bestämmelse, om lagstiftning alls skall ske, bör ha ett annat innehåll än det utredningen föreslår. Vidare måste det anses olämpligt med en reglering som får till följd att borgenären ges möjlighet att välja mellan skiljeförfarande mot huvudgäldenären och rättegång mot borgensmannen. Det är också viktigt även i detta fall att svensk lagstiftning på området inte i alltför hög grad avviker från vad som gäller internationellt. Det nu anförda talar alltså emot att utredningens förslag genomförs. Frågan blir då om det är möjligt att med beaktande av de framförda synpunkterna ge bestämmelsen en annorlunda utformning. Regeringen har dock svårt att se hur en sådan regel lämpligen bör konstrueras. Som anförts under remissomgången kan både borgens- och garantiåtaganden utformas på vitt skilda sätt. Det ter sig närmast ogörligt att en gång för alla lagreglera sådana åtagandens skiljedomsrättsliga verkningar på ett sätt som kan anses fullt tillfredställande. Mot bakgrund härav anser regeringen att ingen regel alls bör införas i lagen om skiljeförfarande. Frågan får i stället överlämnas till rättstillämpningen. 5.6 form Regeringens bedömning: Något krav på att skiljeavtalet skall ha viss form bör inte finnas. Utredningens bedömning överenstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser instämmer i bedöm- ningen eller lämnar den utan erinran. Några utländska experter har påtalat att det i modellagen och vissa nationella lagstiftningar krävs att skiljeavtal ingås skriftligen samt pekat på att det i detta sammanhang kan uppstå problem med verkställighet enligt New Yorkkonventionen. Skälen för regeringens bedömning: I skiljemannalagen finns inget krav på att skiljeavtalet skall ha en viss form. Lagen innehåller endast ett stadgande om hur ett skiljeavtal kan träffas. I 11 § andra stycket sägs att parterna genom överenskommelse inför skiljemännen kan hänskjuta viss fråga till avgörande av dem. I modellagen och den finska lagen om skiljeförfarande föreskrivs att skiljeavtalet skall ha skriftlig form. Detta krav är dock inte strängare än att det anses uppfyllt t.ex. genom utväxlande av telegram eller teleprintermeddelanden. Enligt New Yorkkonventionen om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar skall en konventionsstat erkänna skriftliga skiljeavtal (artikel II). Med skriftliga avtal avses i konventionen en skiljedomsklausul i ett kontrakt eller ett skiljeavtal, som undertecknats av parterna eller finns i brev- eller telegramväxling. Bestämmelsen har i samband med tillträde till konventionen tolkats så att en konventionsstat inte får ställa upp strängare formkrav än som anges i konventionen (se NJA II 1971 s. 570 f). Utredningen har framhållit att de skiljeavtal som förekommer nästan undantagslöst dokumenteras i skrift. Detta sker t.ex. genom att parterna använder en blankett som innehåller en förtryckt skiljeklausul eller genom att de i det skriftliga avtalet hänvisar till allmänna avtalsvillkor som innehåller en skiljeklausul. Enligt regeringens mening kan behovet av ett formkrav ifrågasättas. Visserligen framstår det från bevissynpunkt som välbetänkt att doku- mentera ett skiljeavtal, vilket också framhållits av remissinstanserna, men ur lagstiftarens synvinkel finns det inte anledning att kräva skriftlig form som en förutsättning för ett giltigt skiljeavtal. Mot bakgrund härav och med beaktande av den ovan redovisade tolkningen av New Yorkkonventionen föreslår regeringen att den nuvarande ordningen som inte tillmäter formen någon betydelse behålls för svensk del. 5.7 Rättegångshinder m.m. Regeringens förslag: verkan som rättegångshinder lagfästs. En invändning om skiljeavtal skall framställas första gången en part skall föra talan i saken vid rätten. En sådan invändning skall beaktas även om den part som gör invändningen låtit en fråga som omfattas av skiljeavtalet prövas av kronofogdemyndigheten i mål om betal- ningsföreläggande eller handräckning. En part förlorar sin rätt att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder om parten bestritt en begäran om skiljedom eller om parten underlåter att i rätt tid utse skiljeman. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Vissa lagtekniska synpunkter har framförts. Skälen för regeringens förslag: Det finns inga regler, vare sig i skiljemannalagen eller , som direkt talar om ett skilje- avtals verkan som rättegångshinder. Den praxis som utvecklats bygger på regler om domstols behörighet. En domstol prövar inte självmant om en fråga som är föremål för dess bedömning omfattas av ett giltigt skiljeavtal. Däremot skall en domstol, enligt 10 kap. 17 § , utan yrkande från en part pröva om dess behörighet har inskränkts genom att tvisten enligt lag eller för- fattning skall prövas av skiljemän. Det är således först efter invändning från en part som domstolen prövar om dess behörighet har inskränkts genom ett skiljeavtal. utgör alltså ett dispositivt rättegångshinder. För att en sådan invändning skall beaktas måste den framställas inom den i 34 kap. 2 § föreskrivna tiden, dvs. första gången då parten skall föra talan i målet. I annat fall har parten förlorat sin rätt att framställa en invändning om rättegångshinder på grund av skiljeavtalet. Denna regel har dock i äldre praxis inte ansetts tillämplig då svaranden kvittningsvis gjort gällande en fordran som omfattas av ett skiljeavtal (se rättsfallet NJA 1945 s. 425). Käranden ansågs i detta fall bibehållen sin rätt att framställa en invändning om rättegångshinder beträffande svarandens kvittningsyrkande trots att käranden gjorde detta först vid tredje rättegångstillfället efter det att kvittningsyrkandet först framställts. Det får numera anses tveksamt om nämnda rättsfall alltjämt skall betraktas som vägledande.