prop · GM0341 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1998/99:41 Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslår regeringen ett antal ändringar i brottsskade- lagen (1978:413). Förslag med anledning av betänkande (SOU 1998:40) läggs inte fram nu utan i ett kommande lagstiftningsärende. Propositionen innehåller följande förslag. Ändringar i reglerna om förfarandet hos som bl.a. innebär rätt till omprövning i och rätt till muntlig förhandling där. Syftet med ändringarna är att förstärka brottsoffrens ställning och säkerställa att prövningen uppfyller de krav som följer av artikel 6.1 i om de mänsk- liga rättigheterna, dvs. den artikel som behandlar rätten till domstols- prövning. En ny bestämmelse om ansökningstid och preskription. Avsikten är att ge brottsoffren på sig att söka brottsskadeersättning samt att underlätta hanteringen hos . Utökade möjligheter att jämka brottsskadeersättning vid personska- dor i de fall den skadelidande själv har ökat skaderisken, t.ex. genom eget brottsligt beteende. Syftet är att undvika fall där det kan anses stötande att staten betalar ut full ersättning. Vidare behandlas frågan om sådana brottsskador som någon drabbats av i sitt arbete skall undantas från brottsskadelagens tillämpnings- område. Något förslag lämnas dock inte i detta avseende. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413) 4 3 Ärendet och dess beredning 8 4 Brottsskadeersättning 8 5 Jämkning av brottsskadeersättning 11 5.1 Framväxten av skadeståndslagens medvållanderegler 11 5.2 Nuvarande jämkningsregler i brottsskadelagen 13 5.2.1 Jämkning enligt 9 § första stycket 13 5.2.2 Jämkning enligt 9 § andra stycket 14 5.2.3 praxis 14 5.3 om ersättning till offer för våldsbrott 15 5.4 Nya jämkningsregler i brottsskadelagen 16 5.4.1 Personskada 16 5.4.2 Sakskada och ren förmögenhetsskada 18 6 Prövning av brottsskadeärenden 19 6.1 Brottsskadeersättning och rätten till domstolsprövning 19 6.2 prövning och rätten till domstolsprövning 20 6.3 Nya regler om omprövning 24 6.4 Rätt till muntlig förhandling 26 7 Ansökningstid 28 7.1 Nuvarande bestämmelse om ansökningstid 28 7.2 Ansökningstider i övriga 29 7.3 En ny bestämmelse om ansökningstid 30 8 Brottsskador som uppkommit i arbetet 34 8.1 Försäkringsformer 34 8.2 Brottsskadelagen och brottsskador som uppkommit i arbetet 37 9 Ekonomiska konsekvenser 40 10 Ikraftträdande m.m. 41 11 Författningskommentar 42 Bilaga 1 Promemorians lagförslag 49 Bilaga 2 Förteckning över remissinstanserna 52 Bilaga 3 Lagrådsremissens lagförslag 53 Bilaga 4 Lagrådets yttrande 56 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 58 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413). 2 Förslag till lag om ändring i brottsskade- lagen (1978:413) Regeringen har följande förslag till lagtext. Härigenom föreskrivs i fråga om brottsskadelagen (1978:413) dels att 9, 13, 14 och 15 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 13 a, 13 b, 14 a och 14 b §§, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 9 § I fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida tillämpas 6 kap. 1 § skade- ståndslagen (1972:207). Brottsskadeersättning kan även i fall då det inte följer av första stycket sättas ned eller falla bort, om särskilda skäl föreligger med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträ- dande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada kan ersätt- ningen också sättas ned eller falla bort, om särskilda skäl föreligger med hänsyn till att den skade- lidande genom underlåtenhet att vidtaga sedvanliga försiktighets- åtgärder uppsåtligen eller av akt- samhet har ökat skaderisken. Brottsskadeersättning kan även i fall då det inte följer av första stycket sättas ned eller falla bort, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögen- hetsskada kan ersättningen också sättas ned eller falla bort, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försiktighets- åtgärder uppsåtligen eller av oakt- samhet har ökat skaderisken. 13 § Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd som avgör ärenden om brottsskadeersättning som är av principiell betydelse eller annars av större vikt. Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd som skall avgöra ärenden om brottsskadeersättning som är av principiell betydelse eller annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om brottsskadeersättning. Ordföranden och vice ordföran- dena i nämnden skall vara lag- farna och erfarna i domarvärv. Ordföranden och vice ordföran- dena i nämnden skall vara eller ha varit ordinarie domare. Nämnden utses av regeringen. skall hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Muntliga förhandlingar enligt 13 a § skall vara offentliga. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken hos gäller sekretess som avses i sekretess- lagen (1980:100), får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar. Om sökanden är eller lider av en psykisk stör- ning, får ordföranden vid förhand- lingen besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar. 14 § Ansökan om brottsskadeersätt- ning skall göras från det att brottet begicks. Föreligger särskilda skäl kan ansökan prövas även om den har kommit in . Om allmänt åtal har väckts, skall ansökan om brottsskade- ersättning göras från det att dom eller slutligt beslut har vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väckts men förundersökning inletts, skall ansökan göras från det att förunder- sökningen lagts ned eller avslu- tats. I övriga fall skall ansökan göras från det att brottet begicks. Om det finns synnerliga skäl kan en ansökan prövas även om den har kommit in . Ansökan prövas endast om brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller om sökanden visar giltig anledning till att sådan anmälan inte har gjorts. Ansökan prövas endast om brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller om sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts. I fråga om preskription av en fordran på brottsskadeersättning gäller vad som föreskrivs i 3 § preskriptionslagen (1981:130) om preskription av en fordran på skadestånd i anledning av brott. Finner Brottsoffermyndigheten att ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning är oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. 14 b § Har ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning fattats av generaldirektören eller någon annan tjänsteman skall ärendet omprövas av nämnden, om sökan- den begär det. Ärendet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart att beslutet skall ändras i enlighet med sökandens begäran. 15 § Kostnad för biträde eller utred- ning i ärende om brottsskade- ersättning kan ersättas av allmänna medel, om särskilda skäl före- ligger med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. Kostnader för biträde eller utredning i ärenden om brotts- skadeersättning kan ersättas av allmänna medel, om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhåll- anden och övriga omständigheter. En sökande som har inställt sig till en muntlig förhandling får av beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om myndigheten finner att sökan- den skäligen bör ersättas för sin inställelse. Myndigheten får be- vilja förskott på sådan ersättning. Närmare bestämmelser om ersätt- ning och förskott meddelas av regeringen. Denna lag träder i kraft . Den äldre lydelsen av 9 § skall tillämpas när det gäller skadefall som har inträffat före ikraftträdandet. 3 Ärendet och dess beredning överlämnade en skrivelse till rege- ringen med förslag på ändrade bestämmelser i brottsskadelagen när det gäller inom vilken tid en ansökan om brottsskadeersättning skall göras. presenterades departementspromemorian Några frågor om brottsskadeersättning (Ds 1997:45). I promemorian behandlas fyra frå- gor i brottsskadelagen. Förutom reglerna om ansökningstid behandlas frågan om jämkning av brottsskadeersättning när den skadelidande genom eget uppträdande ökat skaderisken, frågan om handläggningen av brottsskadeärenden i ljuset av artikel 6.1 i om de mänskliga rättigheterna samt frågan om undantag från lagens tillämp- ningsområde för brottsskador som även är att betrakta som arbetsskador. Promemorians lagförslag finns i bilaga 1. Promemorian har remissbe- handlats och en förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i (dnr Ju 96/3325). På grundval av promemorian och remissinstansernas svar lägger regeringen i denna proposition fram förslag till ändringar i brottsskade- lagen. Förslag med anledning av betänkande (SOU 1998:40) läggs inte fram nu utan i ett kommande lagstiftningsärende. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet har föreslagit vissa justeringar och regeringen har i huvudsak följt förslagen. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 5.4 och i författningskommentaren. 4 Brottsskadeersättning togs det i statsbudgeten upp ett särskilt anslag för statlig ersättning åt brottsoffer. Då gällde det enbart ersättning för person- och sakskador som orsakades av personer som rymt från t.ex. fängelser och ungdomsvårdsskolor. kom att disponera över anslaget och vissa principer utvecklades för ersätt- ningens bestämmande. I huvudsak kom skadeståndsrättsliga principer att tillämpas, men avvikelser fanns. utfärdades kungörelsen (1971:505) om ersättning av allmänna medel för personskada på grund av brott. Genom kungörelsen kunde den som drabbats av en personskada på grund av brott få ersättning av staten. Ärendena prövades av regeringen. Ersättningen bestämdes efter en behovsprövning. I övrigt tillämpades skadeståndsrättsliga principer. Det fanns dock större möjligheter att jämka ersättningen än inom den all- männa skadeståndsrätten. tillsattes en utredning för att bl.a. samordna reglerna om ersättning åt brottsoffer. Detta arbete ledde fram till den nuvarande brottsskadelagen (1978:413). Lagen trädde i kraft . Enligt brottsskadelagen har den som utsatts för brott i vissa fall rätt till ersättning av staten för skador som uppkommit till följd av brottet. Lagen tillämpas på brott som begåtts i . Vid personskador är lagen dessutom i regel tillämplig om brottet begåtts utomlands mot någon som hade hemvist i . Gärningsmannen behöver inte vara känd för att brottsskadeersättning skall betalas ut, men det måste framgå av utred- ningen att skadan har uppkommit till följd av ett brott. Brottsskadeersättning betalas i första hand för personskador. Som personskada ersätts även skada på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. jämställs även med personskada sådant lidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott, s.k. kränkning. Om brottet begåtts av någon som varit på permission eller rymt från en kriminalvårdsanstalt, ett häkte eller något av vissa angivna hem för vård, så betalas även ersättning för sakskada. Om det finns särskilda skäl, kan dessutom ersättning för ren förmögenhetsskada betalas ut. Brottsskade- ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada betalas också i andra fall i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan eller ersättningen annars framstår som särskilt angelägen. Ersättningen bestäms i huvudsak enligt skadeståndsrättsliga principer. När brottsskadeersättning bestäms avräknas skadestånd som har beta- lats eller bör kunna bli betalt, liksom i stort sett all annan ersättning som den skadelidande har rätt till på grund av skadan. Vid bestämmande av brottsskadeersättning för skada på egendom som inte varit försäkrad avräknas också i vissa fall försäkringsersättning som skulle ha betalats, om försäkring hade funnits. När det gäller jämkning av ersättning på grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida hänvisar brottsskadelagen till bestäm- melserna i 6 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Dessutom innehåller brottsskadelagen vissa jämkningsregler som går längre än denna bestäm- melse. Jämkning av brottsskadeersättning behandlas närmare i avsnitt 5. Vid samtliga skadetyper avräknas ett självriskbelopp som för uppgår till . Är det fråga om ersättning för en rymlingsskada avräknas dock ingen självrisk, om brottet begåtts i närheten av en anstalt eller annan plats där skadevållaren var omhändertagen eller fick vård. Självrisk avräknas inte heller om det i övrigt finns särskilda skäl mot det. Sådana särskilda skäl anses finnas när barn eller unga har utsatts för sexuella övergrepp, när den skadelidande har avlidit, när ersättning ges på grund av att den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadan samt när ersättningen annars framstår som särskilt angelägen. Ersättning betalas inte ut. Ersättning med anledning av personskada som fastställts i form av engångsbelopp utgår med högst tjugo gånger basbeloppet (). Ersättning som fastställts i form av livränta utgår med högst det basbelopp som gäller då ersättningen bestäms (). Är det fråga om sakskada eller ren förmögenhets- skada utgår ersättning med högst tio gånger basbeloppet (). Frågor om brottsskadeersättning prövas av . inleddes drygt 5 000 sådana ärenden. Hos Brottsoffermyn- digheten finns en nämnd som avgör brottsskadeärenden som är av prin- cipiell betydelse eller annars av större vikt. Regeringen har vissa möjlig- heter att föreskriva att en annan myndighet skall pröva frågor om brottsskadeersättning. Ett beslut av en sådan myndighet överklagas hos . Någon föreskrift av detta slag finns dock inte. beslut kan inte överklagas. Däremot är det relativt vanligt att ärenden omprövas. Detta kan ske på begäran av sökanden eller på myndighetens eget initiativ. Har den tidigare pröv- ningen gjorts av en tjänsteman vid myndigheten, omprövar general- direktören beslutet. Har generaldirektören prövat ärendet, omprövar nämnden beslutet. Av det totala antalet ärenden begärs omprövning i . I dessa fall får ärendet en ny fullständig prövning. Av de 290 omprövningsfall som hade resulterade endast 20 (6,) i att myndigheten ändrade sitt beslut med hänvisning till att den tidigare bedömningen var felaktig. I 16 fall (5,) ändrades det tidigare beslutet på grund av att nya omständig- heter anförts. Det är inte ovanligt att sökanden har allmän rättshjälp och biträds av en advokat eller annan jurist. Det förekommer även att en sökande som inte har beviljats rättshjälp anlitar juridiskt ombud eller ordnar med utredning i ärendet. I regel får sökanden själv svara för sådana kostnader. Om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter kan dock bestämma att kostnaderna för biträde eller utredning skall ersättas av allmänna medel. Kostnadsersättning brukar regelmässigt betalas om Brottsoffer- myndigheten begärt in utredning. Det förekommer också att ersättning för biträdeskostnader beviljas i fall där arvodet annars skulle ta en väsentlig del av brottsskadeersättningen i anspråk. Prövningen av brotts- skadeärenden behandlas närmare i avsnitt 6. En ansökan om brottsskadeersättning skall göras från det att brottet begicks. Om det finns särskilda skäl, kan en ansökan dock prövas även om den inkommit . Ansökan skall göras på en särskild blankett. För att en ansökan skall prövas krävs vidare att brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller att sökanden kan ge ett godtagbart skäl till varför så inte skett. Ansökningstiden behandlas närmare i avsnitt 7. Om brottsskadeersättning betalas ut, träder staten in i den skade- lidandes rätt till skadestånd. Staten har således en möjlighet att regressvis kräva tillbaka utbetald brottsskadeersättning från den som har vållat skadan. , som företräder staten i fråga om sådana fordringar, bedriver en aktiv regressverksamhet. 5 Jämkning av brottsskadeersättning 5.1 Framväxten av skadeståndslagens medvållanderegler Tiden Sedan gammalt har gällt att skadestånd kan jämkas på grund av med- verkan genom vållande på den skadelidandes sida. strafflag fanns en jämkningsregel enligt vilken skadestånd vid medvållande kunde jämkas efter vad som var skäligt. Vid prövningen hade i praktiken graden av skuld på den skadevållandes och den skadelidandes sida den avgö- rande betydelsen. Jämkningsregeln, som var tillämplig både vid person- skada och vid egendomsskada, fördes med vissa mindre språkliga änd- ringar över till skadeståndslagen. Regeln utvecklades vid då rätt- visa och billighet ansågs kräva att de ekonomiska följderna av en skada skulle bäras av alla dem som uppsåtligen eller av oaktsamhet hade skuld till skadan, den skadelidande inbegripen. kom även andra argu- ment att anföras till stöd för reglerna om jämkning. Det gjordes gällande att en möjlighet till jämkning på grund av medvållande var värdefull från preventionssynpunkt, dvs. att enskilda personer till följd av jämknings- risken skulle vara försiktigare och att skador därmed skulle kunna und- vikas. Vidare ansågs medvållandereglerna ha vissa fördelar från rätts- systematisk och rättsteknisk synpunkt. Medvållandereglerna försvarades också med hänvisning till det som brukar kallas det allmänna rättsmed- vetandet. Ändringarna I förarbetena till ändringar i skadeståndslagen anlades ett annat synsätt. Enligt detta synsätt borde skadeståndsreglerna vara utformade så att de tillgodosåg socialt motiverade ersättningsbehov som de ledde till en samhällsekonomiskt rationell fördelning av de förluster som uppkom genom skadefall (prop. 1975:12 s. 131). Detta nya synsätt hade växt fram och 1970-talets första hälft (se t.ex. prop. 1968:25 s. 110 f., prop. 1972:5 s. 83, SOU 1974:87 s. 175, NJA 1971 s. 44, NJA 1972 s. 81, NJA 1973 s. 118, NJA 1974 s. 359). För personskadornas del ansågs att en tillämpning av de dåvarande medvållandereglerna fick konsekvenser som inte var förenliga med det nya betraktelsesättet. Det ansågs från sociala och humanitära synpunkter inte rimligt att den som drabbades av en skada skulle bli lidande av en tillfällig oaktsamhet (prop. 1975:12 s. 131). Vad beträffar fördelningen av de förluster som uppkom genom skadefall menade departementschefen att tillgängliga ekonomiska resurser utnyttjades bäst om skaderiskerna i samhället slogs ut på så många händer som möjligt. Om fullt skadestånd utgick skulle det, enligt departementschefen, ofta leda till en acceptabel riskspridning eftersom skadeståndet i de flesta fall skulle täckas av en ansvarsförsäkring; en jämkning av skadestånd på grund av medvållande torde däremot i de flesta fall medföra att skadan delvis skulle komma att stanna på den skadelidande. ansågs argumentet att möjligheterna till jämkning var av betydelse från preventionssynpunkt ha spelat ut sin roll såvitt avsåg personskador. Vidare ansågs de rättssystematiska och rättstekniska synpunkter som tidigare anförts till stöd för jämkning, liksom hänvis- ningen till det allmänna rättsmedvetandet, sakna nämnvärd tyngd. När det gällde sakskador och rena förmögenhetsskador ansåg departe- mentschefen att en tillämpning av dåvarande jämkningsprinciper vid medvållande inte var förenad med lika stora nackdelar. Sociala och humanitära synpunkter ansågs inte med samma styrka tala för en begränsning av jämkningsmöjligheterna. På sakskadeområdet fanns enligt departementschefen goda möjligheter för den enskilde att skaffa sig ett försäkringsskydd till rimliga kostnader. Enligt departementschefen borde man därför inte överväga några mer ingripande förändringar för sakskador och rena förmögenhetsskador (prop. 1975:12 s. 131 f.). Mot denna bakgrund infördes nya regler om jämkning vid medvållande i 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Enligt dessa begränsades möjligheterna att jämka skadestånd vid personskada väsent- ligt, medan möjligheterna att jämka skadestånd vid sakskada och ren förmögenhetsskada bibehölls i stort sett oförändrade. fick häri- genom medvållanderegler som från ett internationellt perspektiv måste betraktas som mycket generösa mot dem som drabbats av en person- skada. Diskussion om gällande medvållanderegler Utformningen av 6 kap. 1 § skadeståndslagen aktualiserades på nytt med anledning av ett motionsyrkande vid riksdagsbehandlingen av prop. 1990/91:197 om produktansvar (mot. 1991/92:L2). Motionären yrkade att bestämmelsen skulle ändras så att personskador skulle regleras på samma sätt som sakskador och rena förmögenhetsskador. avslog yrkandet (bet. 1991/92:LU14 s. 13, rskr. 1991/92:78), men utskottets uttalanden fick till följd att skadeståndslagens regler om med- vållande vid personskada togs upp i proposition 1993/94:88 om ändring i lagen (1973:1199) om ersättning från den internationella oljeskade- fonden, m.m. I propositionen redovisades en hearing som Justitiedeparte- mentet höll . Vad som framkom vid hearingen gav enligt regeringen inte anledning att anta att det skulle finnas något praktiskt behov av att ändra skadeståndslagens regler om medvållande vid person- skada. Denna ståndpunkt godtogs av (bet. 1993/94:LU27 s. 5). Kommittén om ideell skada har också behandlat skadeståndslagens regler om medvållande vid personskada utan att finna anledning att föreslå någon ändring (SOU 1995:33 s. 403). 5.2 Nuvarande jämkningsregler i brottsskadelagen 5.2.1 Jämkning enligt 9 § första stycket Av 9 § första stycket brottsskadelagen framgår att 6 kap 1 § skadestånds- lagen skall tillämpas i fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida. Enligt 6 kap. 1 § första stycket skadeståndslagen kan skadestånd på grund av personskada jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet medverkat till skadan. Har en förare av motordrivet fordon som har gjort sig skyldig till trafikonykterhetsbrott skadats, kan dock skadeståndet jämkas vid varje vårdslöshet från förarens sida. Om skadan har lett till döden jämkas skadeståndet till efterlevande endast om den avlidne uppsåtligen har medverkat till dödsfallet, dvs. i praktiken vid självmord. Att den skadelidande uppsåtligen medverkar till skada på sig själv torde tillhöra ovanligheterna. I sådana fall finns det ofta ett samtycke till skadan. Ett samtycke kan medföra att den skadevållande handlingen inte medför skadeståndsskyldighet. Det gäller dock inte när någon går med på att tillfogas svårare kroppsskada. Samtycket kan då i stället få betydelse som jämkningsgrund. För att en vårdslöshet skall betecknas som grov krävs att den är av mycket allvarligt slag. Endast när den skadelidandes handling vittnar om en betydande hänsynslöshet eller nonchalans, som medfört en avsevärd risk även för andra än honom själv, eller när han visar uppenbar likgiltighet för sitt eget liv eller sin hälsa kan det bli aktuellt att jämka skadeståndet på denna grund. Handlingar av barn och psykiskt störda torde praktiskt taget aldrig vara att betrakta som grovt vårdslösa. Möjligheten att jämka skadeståndet vid grovt vårdslös medverkan från den skadelidande innebär inte att jämkning ovillkorligen måste ske i ett sådant fall.