prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett annat utflöde av denna princip bör rimligen vara att parterna skall svara för bevisningen. Om skiljemännen självständigt skulle vidta åtgärder för att förebringa bevis som inte åberopats av någon part skulle dessutom deras opartiskhet inte utan fog kunna ifrågasättas. Enligt regeringens mening bör det därför komma till klart uttryck i lagen om skilje- förfarande att med en modifikation som strax skall behandlas det är enbart parterna som skall svara för bevisningen. Som utredningen framhållit tar den tänkta bestämmelsen i och för sig inte sikte på de praktiska arrangemangen, såsom t.ex. utfärdande av kallelser till vittnen. I allmänhet ser dock en part själv till att hans vittnen infinner sig till förhandling inför skiljemännen. Detta leder emellertid inte automatiskt till att parten tvingas avstå från ett vittnesförhör om det av honom åberopade vittnet inte inställer sig. Konsekvensen av att ett vittne inte kan nås eller av annan orsak inte kan höras får bedömas från fall till fall av skiljemännen. Det kan i sammanhanget finnas skäl att erinra om att någon lagfäst koncentrationsprincip eller princip om bevisomedelbarhet inte gäller för skiljeförfarande. Uteblir ett vittne kan förhandlingen ändå genomföras och de närvarande vittnena höras, medan det uteblivna vittnet hörs . Man kan också använda sig av skriftliga vittnesberättelser och förhör via telefon eller tv-monitor. De yttersta gränserna sätts, som utredningen uttrycker det, inte av några lagregler utan av den tillgängliga tekniken. Utredningen har föreslagit att skiljemännen skall få anlita sakkunnig för att yttra sig angående viss fråga, om parterna inte motsätter sig detta. Som utredningen nämnt är väl kravet på speciell kunskap i och för sig ofta tillgodosett genom valet av skiljemän men regeringen delar uppfattningen att det ändå kan finnas goda skäl att skiljemännen får anlita en sakkunnig i en viss fråga som de inte anser sig behärska. Regeringen ser inte att det skulle strida mot partsautonomin att skilje- männen utser sakkunnig mot ena partens vilja, vilket har hävdats av någon remissinstans. Inte heller kan regeringen dela remisskritiken att en regel härom skulle te sig främmande i internationella förhållanden eller framstå som orättvis. Det bör i detta sammanhang särskilt framhållas att en bestämmelse av samma materiella innehåll och med samma begränsning finns intagen i modellagen. Anser skiljemännen att de, trots den bevisning som parterna åberopat, behöver anlita en sakkunnig beträffande en viss fråga bör de sålunda ha denna möjlighet. Lika med utredningen anser regeringen dock att det i första hand bör ankomma på parterna att också initiera sakkunnigbevisning. Regeringen förslår alltså att skiljemännen skall kunna utse sakkunniga om inte båda parterna motsätter sig det samt att parternas skyldighet att svara för bevisningen skall framgå av lagen. Enligt utredningen bör parternas bestämmanderätt över bevisningen inte sträcka sig så långt att skiljemännen tvingas ta upp bevisning som saknar betydelse i tvisten. Utredningen anför vidare att det även måste finnas en spärr mot att en part kanske i förhalningssyfte åberopar ny bevisning på ett sent stadium av förfarandet. Regeringen delar utred- ningens bedömning och föreslår att det i lagen tas in en bestämmelse härom. Nästa fråga är om skiljemännen bör få uppta ed eller sanningsförsäkran samt förelägga vite eller använda annat tvångsmedel. Vad först gäller frågan om rätt att uppta ed kan det konstateras att den finska lagens bestämmelser överensstämmer med vad som gäller i enligt skiljemannalagen. Någon sådan rätt för skiljemännen finns alltså inte. Modellagen innehåller inte heller några stadganden som ger skiljemännen rätt att ta upp ed. Enligt den franska lagen skall vittnen höras utan ed medan den nederländska lagen ger skiljemännen rätt att höra vittnen och parter under ed respektive försäkran. Skiljemännen får dessutom enligt sistnämnda lag beordra parter att inställa sig personligen inför skiljenämnden. Regeringen finner det naturligt, när nu frågan övervägs för svensk rätts del, att utgå från att det vid ett förhör under ed inför skiljemän skall iakttas samma regler som gäller vid vittnesförhör inför domstol. Det finns nämligen i tvingande regler som bl.a. avser att skydda tredje man och vars iakttagande ett vittne således inte själv kan avstå från. De starka sekretessönskemål som föranlett regleringen i bl.a. 36 kap. 5 § har bärkraft även i ett skiljeförfarande. Genom nämnda paragraf begränsas möjligheten att ställa frågor till ett vittne i speciella fall. Vidare finns i 36 kap. 6 § regler om när ett vittne får vägra att yttra sig. Det åligger enligt 36 kap. 14 § rätten att erinra vittnet om de angivna reglerna. Vittnesförhör vid domstol omgärdas alltså av flera regler som är avsedda att tillvarata såväl vittnets som tredje mans intressen vid för- höret. Dessa regler är inte okomplicerade och kan i många fall vara svåra att tillämpa. En första förutsättning för att kunna tillämpa dem är förstås närmare kunskap om reglernas innebörd. Som tidigare nämnts ställs emellertid inte krav på att skiljemän skall ha några juridiska insikter, även om så ofta kan tänkas bli fallet. Det finns därför inte några garantier för att den som utsetts till skiljeman känner till reglerna och därmed är risken för att de inte kommer att tillämpas betydande. Detta förhållande talar med styrka för att skiljemännen inte bör ges möjlighet att uppta ed. Annorlunda förhåller det sig om skiljenämndens ordförande har till- räckliga kunskaper och t.ex. utövar domarämbetet eller är advokat. Det framstår dock inte som befogat att försöka skapa olika regler beroende på skiljenämndens sammansättning. Det kan vara mera befogat att skiljemännen ges rätt att höra part eller ställföreträdare för part under sanningsförsäkran. Parterna har nämligen genom skiljeavtalet överlämnat viss bestämmanderätt till skiljemännen. Det vore också rimligt att de därmed får anses ha frivilligt godtagit att bli hörda under sanningsförsäkran. Vid ett sådant förhör inför skiljemännen borde emellertid iakttas samma regler som gäller vid ett förhör under sanningsförsäkran vid domstol. Detta innebär att t.ex. 36 kap. 5 och 6 §§ skall tillämpas. Därmed har de skäl som anförts mot att låta skiljemän få ta upp ed bärkraft även när det gäller att höra en part eller en ställföreträdare för en part under sanningsförsäkran. Det kan naturligtvis hävdas att skickliga skiljemän borde kunna bemästra de nu beskrivna situationerna. Särskilt en del av de utländska experterna menar att erfarenheter från utländska rättsordningar talar för det. Regeringen vill heller inte utesluta att en sådan ordning skulle kunna medföra fördelar vad gäller att göra förfarandet snabbare och smidigare. Det borde inte heller vara omöjligt att utforma relevanta bestämmelser på ett för svenska förhållanden godtagbart sätt. Frågan är emellertid inte okomplicerad och för att konsekvenserna av en sådan reglering skall kunna överblickas torde det krävas underlag utöver vad som finns tillgängligt i detta ärende. Regeringen vill därför inte nu föreslå regler som ger skiljemännen dessa befogenheter. Detta ställningstagande vinner också stöd av remissutfallet. Regeringen föreslår således att skiljemännen inte skall få ta upp ed eller sanningsförsäkran. Även i fortsättningen bör förhör inför skilje- männen bygga på frivillighet. Också i fråga om användningen av tvångsmedel finns det flera tvingande regler som måste iakttas. Dessa begränsar rätten att använda tvångsmedel av hänsyn både till den som t.ex. ett editionsföreläggande riktar sig mot och till tredje man. Samma resonemang som ovan anförts om skiljemännens rätt att ta upp ed och sanningsförsäkran kan anföras här. Tvångsmedlen bör därför vara förbehållna ett förfarande inför allmän domstol med de rättssäkerhetsgarantier som detta ger. På angivna skäl föreslår regeringen att skiljemännen inte skall kunna förelägga vite eller annars använda tvångsmedel. När det gäller rätten för en part att begära bevisupptagning vid domstol bör denna rätt alltjämt begränsas och göras beroende av att skiljemännen lämnar tillstånd till åtgärden. Sådant tillstånd bör lämnas om åtgärden är befogad med hänsyn till utredningen. Om skiljemännen finner att ett förhör är utan betydelse som bevis skall de givetvis inte lämna tillstånd till att förhöret äger rum vid domstol under ed eller försäkran. Förutom att ett förhör har betydelse som bevis bör det krävas att parten anger något skäl för att förhöret just skall ske under ed eller försäkran. Skiljemännen bör dock kunna vara ganska generösa vid sin bedömning, om en part åberopar trovärdighetsskäl och anför åtminstone något stöd för sin uppfattning. Regeln bör lämpligen utformas så att skiljemännens tillstånd görs till en förutsättning för att en part skall få ansöka om bevisupptagning vid domstol. Det bör sedan åligga domstolen att enbart bedöma om det föreligger något lagligt hinder mot att bevilja åtgärden. Samma förhållande bör gälla vid begäran om editionsföreläggande. I ett skiljeförfarande kan förhör komma att äga rum vid domstol med flera personer. Med dagens regler kan förhören därvid komma att ske vid flera olika tingsrätter. Detta förhållande framstår både med hänsyn till bevisvärdering och processekonomi som mindre lämpligt. Utredningen har föreslagit att det liksom vid huvudförhandling inför domstol bör vara möjligt att ta upp den muntliga bevisningen och att det lämpligen bör överlämnas åt skiljemännen att bestämma om bevis- upptagning skall ske vid en eller flera tingsrätter. Utredningen föreslår vidare att det bör ankomma på skiljemännen att närmare ange till vilken eller vilka tingsrätter som ansökan skall göras. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. Utredningen har i sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65) behandlat frågan om offentlighet och sekretess i mål och ärenden med anknytning till skiljeförfarandet i domstol (se vidare avsnitt 6 i bet.). Utredningen har stannat för att inte föreslå någon allmän för- stärkning av sekretessen i dessa fall. Däremot föreslås en särskild sekretessregel avseende ärenden i domstol som gäller bevisupptagning åt skiljemän. Som tidigare nämnts kan en part yrka på förhör med vittne eller sakkunnig vid domstol. En part kan också ansöka om att domstolen håller förhör under sanningsförsäkran. En part kan också få till stånd ett editionsföreläggande. Under vissa i 15 § skiljemannalagen närmare angivna förutsättningar biträder domstolen genom att hålla förhöret eller meddela föreläggandet. Motsvarande regler gäller enligt 12 § LUSK då skiljeförfarandet äger rum utomlands. Allmän domstols handläggning av ärenden om bevisupptagning skiljer sig från andra former av biträde som domstolen ger åt skiljeförfaranden. Det utmärkande är att uppgifter hänförliga till den materiella tvisten tas upp inför rätten i en helt annan utsträckning än vid t.ex. utseende av en skiljeman. Själva syftet med bevisupptagningen är ju att ge skiljemännen tillgång till bevisfakta i den tvist som de skall slita. Domstolens befatt- ning med dessa bevisfakta är dock närmast av formell natur. De skall inte utgöra underlag för något rättens beslut. Det som annars bär upp intresset av insyn i domstolarnas verksamhet saknas således i stor utsträckning. Det finns därför ett större utrymme för att föreskriva sekretess för upp- gifterna än vad som normalt gäller uppgift i domstol. Vad gäller editionsföreläggande bör skiljemännen kunna påverka ut- lämnandet av själva handlingen, t.ex. på det sättet att handlingen lämnas ut direkt till skiljemännen. Härigenom kommer mängden uppgifter som blir offentliga i domstolsförfarandet att kraftigt kunna begränsas. Mot denna bakgrund har utredningen inte funnit det motiverat att föreslå en starkare sekretess i ärenden som gäller editionsförelägganden. Rege- ringen saknar anledning att göra någon annan bedömning. När det gäller förhör är däremot situationen en annan. Förhören sker vid domstolssammanträden som i princip är offentliga. Rätten är skyldig att dokumentera förhören, vilket vanligtvis sker genom inspelning på band. Ofta är det svårt att förutse vilka uppgifter som kommer att lämnas. Det kan inte uteslutas att offentligheten avhåller parter och skiljemän från att ställa vissa frågor till förhörspersonerna. Som utredningen framhållit är visserligen antalet ärenden i domstol som gäller förhör i skiljeförfaranden ganska litet. Det innebär att mängden känsliga uppgifter som kommer fram i domstolen är begränsad, vilket talar mot att föreskriva en strängare sekretess. Å andra sidan kan en strängare sekretess förbättra rättssäkerheten i form av materiellt riktiga avgöranden i skiljeförfaranden genom att skiljemännen får ett säkrare underlag att döma på. En strängare sekretess innebär också att skiljeförfarandets attraktionskraft ökar. Mot denna bakgrund och då det, som ovan nämnts, i förevarande fall inte finns samma behov av insyn från allmänhetens sida anser regeringen att det är motiverat att införa en sekretessföreskrift för uppgifter vid domstolsförhör i anslutning till skiljeförfaranden. Denna slutsats vinner också stöd av samtliga remiss- instanser. En föreskrift om sekretess i nu aktuellt avseende bör ta sikte enbart på uppgift om affärs- eller driftsförhållanden. Sekretessen bör också begränsas till att avse sådana uppgifter vars röjande kan leda till skada för den enskilde. Med hänsyn till domstolens begränsade befattning med sakfrågorna i tvisten bör en förutsättning för sekretess vara att en part begär det. Har en part begärt sekretess bör emellertid ett omvänt skaderekvisit gälla. Regeringen föreslår att en reglering med angivet innehåll tas in i sekretesslagen (1980:100). Regeringen återkommer i författningskom- mentaren till hur den föreslagna sekretessregeln förhåller sig till bestämmelser om sekretess i övrigt. Den bevisupptagning som sker vid domstol syftar till att ge skiljemännen ett bättre beslutsunderlag. I många fall då det blir fråga om förhör under ed eller sanningsförsäkran är förhörspersonens till- förlitlighet eller trovärdighet ifrågasatt. För att riktigt kunna bedöma dessa frågor är det viktigt att inte bara lyssna på ljudupptagningar från förhören utan också att iaktta och kanske ställa frågor till förhörs- personerna. Skiljemännen bör därför kallas till bevisupptagningen och beredas tillfälle att ställa frågor till förhörspersonerna. Domstolen skall bevaka att ett förhör följer regler om bl.a. en förhörspersons rätt att vägra uttala sig. Vidare skall domstolen se till att de tidigare omnämnda skyddsreglerna för tredje mans intresse iakttas vid förhöret. Däremot blir det knappast aktuellt för rätten att sköta förhöret; detta blir en uppgift för parterna och, vid behov, skiljemännen. Regeringen föreslår alltså, utöver förslaget om förstärkt sekretess, att en part, efter tillstånd av skiljemännen, skall kunna ansöka om bevisupptagning eller editionsföreläggande vid domstol. Regeringen föreslår vidare att skiljemännen skall kallas till förhöret och beredas möjlighet att ställa frågor till den som hörs. 8.7 Materiell processledning Regeringens bedömning: Någon regel om hur långt skiljemännens materiella processledning får sträcka sig bör inte införas i lagen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Utredningens bedömning lämnas utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: Det finns i skiljemannalagen inte några direkta anvisningar till skiljemännen om hur de bör leda förfarandet. Utgångspunkten är, som alltid, att skiljemännen skall iaktta vad parterna har bestämt. Handläggningen skall vidare vara opartisk, ändamålsenlig och snabb. Dessa hållpunkter ger emellertid inte några mera precisa svar. Frågan blir då om det i den nya lagen närmare bör preciseras hur långt skiljemännens materiella processledning bör sträcka sig. En viktig fråga är hur bundna skiljemännen är till de omständigheter som parterna åberopar (se härom avsnitt 10.3.2). Menar parterna att skiljemännen inte får grunda avgörandet på annat än sådana omständig- heter som parterna åberopat till stöd för sin talan bör skiljemännens processledning anpassas därefter. De bör då på samma sätt som en domare i allmän domstol agera för att parterna skall precisera sina yrkanden och vilka omständigheter som de åberopar till stöd för sin talan. Vidare bör skiljemännen inrikta sig på att få fram vilken bevisning som parterna åberopar och vad de vill styrka. I övrigt bör de inskränka sig till att ställa frågor beträffande sådana punkter där parterna är otydliga eller ofullständiga. Anser skiljemännen att en rättsregel som inte har åberopats av parterna kan vara aktuell bör de fästa parternas uppmärksamhet på regeln. När det gäller bevisningen bör skiljemännen vara oförhindrade att säga till en part att han måste räkna med att förebringa bevisning för ett påstående för att detta skall godtas av skiljemännen. Graden av aktivitet från skiljemännens sida bör variera med hänsyn till bl.a. parterna och sakens beskaffenhet. Inte minst det förhållandet att tvisten är internationell kan påverka sättet att leda processen. I en sådan tvist kan parterna t.ex. ha avgränsat skiljemännens uppdrag på annat sätt än som följer av en analogi från regler. Skiljemännen kan t.ex. vara tvungna att hålla sig inte bara till de rättsfakta som parterna har åberopat utan också vara bundna till de bevisfakta och de rättsregler som parterna angett. Det är givet att skiljemännen i det senare fallet inte bör uppmana parterna att uttala sig om en rättsregel som skiljemännen anser tillämplig men som parterna inte har åberopat. Det förekommer förfaranden där skiljemännen efter vad parterna har förutsatt mera fritt avgör tvisten efter skälighet. I dessa fall har skiljemännen en betydligt friare ställning och kan i större utsträckning agera obundna av parternas åberopanden av omständigheter och rättsregler. Detta bör återspeglas i deras ledning av förfarandet, som därigenom blir friare. Det bör i dessa tvister stå öppet för skiljemännen att begära parternas synpunkter på omständigheter och regler som parterna inte har åberopat till stöd för sin talan. Man kan även tillmäta parternas val av skiljemän viss betydelse för processledningen. Har parterna i en tvist mellan svenska parter där rättsfrågor dominerar utsett jurister till skiljemän, kan man utgå från att dessas processledning inte bör vara längre gående än den som hade tillkommit en domare om tvisten handlagts vid allmän domstol. Har parterna å andra sidan utsett specialister till skiljemän i en rent teknisk tvist, kan detta tas till intäkt för att de inte ansett det självklart att skiljeförfarandet skall handläggas strikt efter de principer som styr en rättegång vid allmän domstol. Förfarandet inför skiljemän kan sålunda som antytts formaliseras på olika sätt. Det är parternas uttryckliga eller underförstådda mening som bör bli avgörande. Viss ledning kan hämtas från tvistens karaktär och parternas val av skiljemän. Det framstår dock som en viktig processledningsfråga att skiljemännen gör klart för sig och parterna bl.a. hur aktivt skiljemännen skall leda förfarandet. Det finns emellertid tvister där bara ena parten uppträder. Man kan i dessa förfaranden därför inte inleda med att inhämta parternas synpunkter på processledningen. Dessa tvister intar en särställning också av en annan orsak. De avgörs nämligen inte som motsvarande tvister vid domstol genom en tredskodom som meddelas efter en summarisk prövning av ena partens talan. Skiljemännen skall även i detta fall meddela en skiljedom efter att ha prövat tvisten i sak. När bara ena parten uppträder i tvisten är det inte möjligt för skiljemännen att välja en viss nivå på processledningen och sedan agera därefter i båda parters intresse. Om skiljemännen driver processledningen för långt kan de därmed liksom för övrigt i andra situationer ge anvisningar till ena parten om vad som krävs för att han skall vinna målet. Därigenom kan deras opartiskhet ifrågasättas. Å andra sidan bör det förhållande att ena parten underlåter att delta aktivt i förfarandet inte medföra att skiljemännen i mindre mån begär preciseringar från käranden än vad som vore fallet i en vanlig tvåpartsprocess. En lämplig utgångspunkt bör vara att skiljemännen skall verka för att kärandeparten preciserar sina yrkanden och grunder samt anger den bevisning som han åberopar. Skiljemännen bör kunna ställa frågor beträffande otydliga eller ofullständiga punkter i kärandens talan. De bör också kunna påpeka för käranden att han måste leda ett visst påstående i bevis. Skiljemännens materiella processledning måste sålunda bli beroende av flera faktorer. Det är därför inte möjligt att genom en regel i den nya lagen om skiljeförfarande på ett meningsfullt sätt närmare precisera hur långt deras processledning bör sträcka sig. Regeringen lämnar därför inget förslag till en sådan regel. 9 Avgörandet 9.1 Rättsliga premisser för tvistens avgörande Regeringens bedömning: Någon regel om på vilka rättsliga premisser som skiljemännen skall avgöra tvisten bör inte tas in i lagen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Skiljemannalagen innehåller inga bestämmelser om vilka materiella regler som skiljemännen skall tillämpa när de avgör tvisten. Den allmänna uppfattningen bland praktiker torde vara att skiljemän skall döma enligt gällande lag, om parterna inte kommit överens om något annat. Parterna kan således bestämma att skiljemännen skall avgöra tvisten med tillämpning av ett visst lands lag eller mera fritt efter billighet, även om den senare typen av överenskommelse torde vara sällsynt. Modellagen har i artikel 28 reglerat frågan om vilka materiella regler som skiljemännen skall tillämpa för att avgöra tvisten enligt följande. I första hand skall skiljemännen tillämpa de regler som parterna kommit överens om. Parterna kan bestämma att olika lagar skall tillämpas på olika delar av avtalet. Skiljemännen kan också ges behörighet att avgöra tvisten efter billighet om parterna uttryckligen har bestämt så. Om parterna inte har avtalat något skall skiljemännen använda den lag som utpekas av de lagvalsregler som skiljemännen anser tillämpliga. Skiljemännen skall slutligen alltid avgöra tvisten i överensstämmelse med avtalets villkor och med beaktande av handelsbruk. Den finska lagen anger att skiljemännen skall grunda sin dom på lag. Parterna har dock rätt att bestämma att en viss stats lag skall användas eller att skiljemännen skall avgöra tvisten efter vad de anser skäligt. Flera andra moderna europeiska lagar har liknande regleringar medan t.ex. den belgiska lagen saknar bestämmelser på området. Utredningen har pekat på de problem som kan uppstå när man skall ta ställning till verkningarna av bestämmelser som utpekar materiella regler efter vilka skiljemännen skall avgöra tvisten. Förutom svåra gräns- dragningsproblem påtalar utredningen att en möjlighet till klandertalan bör följa på en sådan reglering. Utredningen menar vidare att parterna genom sitt val av skiljemän kan bestämma med vilken grad av juridisk korrekthet de vill ha sin sak prövad. I torde råda enighet om att skiljemännen i första hand skall grunda sin dom på gällande rätt om parterna inte kan anses ha bestämt något annat. Detta talar för att en regel av nu aktuellt slag kan undvaras. Vidare bör på en bestämmelse om vilka materiella regler som skiljemännen skall tillämpa följa en möjlighet för parterna att klandra domen om de anser att skiljemännen tillämpat fel regelsystem. Som regeringen inledningsvis framhållit är det emellertid önskvärt att man inskränker möjligheterna till till förmån för en skiljedoms slutlighet. Mot denna bakgrund menar regeringen att övervägande skäl talar för att det inte bör införas någon bestämmelse om på vilka rättsliga premisser skiljemännen skall avgöra tvisten.