prop · GM0388 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen beslutade att ge i uppdrag att i samråd med och göra en översyn av epizootilagstiftningen. Uppdraget omfattade en utvärdering av hur epizootilagstiftningen i alla dess delar fungerar och en redovisning av de regler som gäller i övriga EU-länder, särskilt vad gäller frågan om ersättning vid sjukdomsutbrott. I uppdraget ingick även att utreda vilka djursjukdomar som bör omfattas av epizootilagen, vilka regler om bekämpning vid eventuella sjukdomsutbrott det finns behov av samt olika ersättningsfrågor. Regeringen beslutade därefter att ge i uppdrag att efter samråd med och även utreda frågan om en särskild lagstiftning för zoonotiska sjukdomar hos djur och att i samband därmed göra en översyn av salmonellalagstiftningen. I uppdraget ingick även att utreda olika kostnadsfrågor. har redovisat uppdragen i två rapporter Översyn av epizootilagstiftningen och Salmonella och andra zoonoser hos djur. Förslagen i rapporter har remissbehandlats. Förteckningar över remissinstanserna finns i bilaga 1 och 2. En sammanställning av remissyttrandena finns i (dnr Jo97/1214 och Jo98/1564). I de delar regeringens förslag skiljer sig från vad som föreslagits i rapporter har synpunkter på förslagen inhämtats från , , och . Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Lagrådet har på anförda skäl funnit förslaget att ersättning enligt epizootilagen i vissa fall skall kunna lämnas enligt schablon otillräckligt berett och därför avstyrkt detsamma. Lagrådets uppfattning på den punkten delas inte av regeringen. I övrigt ansluter sig regeringen till Lagrådets förslag och synpunkter. Utöver vissa andra ändringar har i anledning av Lagrådets påpekanden 11 § i det remitterade förslaget till epizootilag och 6 § första stycket i det remitterade förslaget till zoonoslag strukits. Den befogenhet regeringen ges i de nämnda bestämmelserna följer redan av regeringens restkompetens. Dessutom har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. Regeringen återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 4.4 samt i författningskommentarerna. 4 En ny epizootilag 4.1 Lagens tillämpningsområde Regeringens förslag: En ny epizootilag införs. Den nya lagen skall omfatta sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa. Sjukdomen skall vara allmänfarlig i den meningen att den kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller medföra stora ekonomiska förluster för samhället. Samhällets åtgärder med anledning av ett sjukdomsutbrott skall syfta till att befria landet från sjukdomen. förslag: Förslaget överensstämmer i princip med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har ingen erinran mot förslaget. En remissinstans ifrågasätter emellertid om inte lagens bestämmelser om anmälningsskyldighet även borde omfatta djur i vilt tillstånd. Skälen för regeringens förslag: Gällande bestämmelser om bekämpning av smittsamma djursjukdomar finns i epizootilagen (1980:369) och epizootiförordningen (1980:371) samt i lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur och förordningen (1984:306) om bekämpande av salmonella hos djur. Epizootilagstiftningen är avsedd för de allra allvarligaste djursjukdomarna. De befogenheter som myndigheterna får genom lagen är mycket långtgående och syftar till snabba och effektiva åtgärder. Sjukdomarna finns normalt inte i landet. Samhällets åtgärder med anledning av ett sjukdomsutbrott skall syfta till att befria landet från sjukdomen. Med begreppet epizootisk sjukdom förstås enligt förarbetena till den nuvarande epizootilagen (prop. 1979/80:61) sådan allmänfarlig djursjukdom som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa. I begreppet ligger också att det ingår ett visst överraskningsmoment. De djursjukdomar som omfattas av lagen är allmänfarliga i den meningen att de kan få stor utbredning om de inte bekämpas . Denna beskrivning framstår som något ofullständig mot bakgrund av den erfarenhet som vunnits under lagens tillämpningstid. Till de epizootiska sjukdomarna bör inte bara hänföras sjukdomar som kan få en stor utbredning, närmast genom att de är i hög grad smittsamma. Som epizootisk sjukdom bör också räknas sjukdomar som är allmänfarliga inte bara i den meningen att de kan medföra stora ekonomiska förluster för samhället utan också genom att de kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa. Ett exempel på sådana sjukdomar är de olika formerna av transmissibel spongiform encephalopati () som bl.a. omfattar scrapie hos får och bovin spongiform encephalopati (BSE) hos nötkreatur. Liksom bör det ankomma på regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att i verkställighetsföreskrifter ange vilka sjukdomar som omfattas av lagen. Dagens epizootilag liksom den nu föreslagna omfattar alla djurslag, tama som vilda djur. Lagen gäller i tillämpliga delar för djur i vilt tillstånd. Av förklarliga skäl kan dock inte de bestämmelser som är beroende av att djurets ägare kan identifieras tillämpas på sådana djur, t.ex. bestämmelsen om anmälningsplikt för djurägare vid misstanke om epizootisk sjukdom. ifrågasätter dock om inte lagens bestämmelser om anmälningsskyldighet även borde gälla djur i vilt tillstånd. Även har påpekat betydelsen av en skyldighet att rapportera misstanke om epizootisk sjukdom hos vilda djur. Som exempel anges att rabies och svinpest är sjukdomar som drabbar djur i vilt tillstånd och som kan spridas till animalieproducerande djur eller människa och att det därför är viktigt att snabbt få information om misstanke om sjukdom hos dessa djur. Regeringen delar uppfattningen att det är viktigt att snabbt få information om misstanke om sjukdom även hos djur i vilt tillstånd. Det är emellertid svårt att på ett entydigt sätt bestämma vilka personer som skulle åläggas en skyldighet att lämna sådan information. För att bli effektiv borde regeln lämpligen gälla också andra än enbart den som i egenskap av jägare kommer i kontakt med djur. Det skulle å andra sidan föra för långt att införa en anmälningsskyldighet för alla och envar. Med hänsyn sålunda till svårigheten att avgränsa en straffsanktionerad bestämmelse om skyldighet att anmäla epizootisk sjukdom hos djur i vilt tillstånd avstår regeringen från att föreslå en utvidgad rapporteringsskyldighet. Klart är emellertid att en veterinär som misstänker att ett viltlevande djur har drabbats av en epizootisk sjukdom har en anmälningsplikt. I 36 § jaktförordningen (1987:905) finns även en bestämmelse om att djur av viss art som påträffas dött skall anmälas till närmaste polismyndighet. De bestämmelser som föreslås i det följande innebär en skärpning av såväl den enskildes skyldigheter som samhällets möjligheter att vidta effektiva åtgärder för att förebygga och bekämpa epizootiska sjukdomar. Mot den bakgrunden framstår det som naturligt att föreslå att den nuvarande lagen ersätts med en helt ny lag. De djursjukdomar som är betingade av smittämnen som kan överföras från djur till människa eller tvärtom benämns zoonoser. Epizootilagen omfattar vissa av dessa sjukdomar, t. ex. mjältbrand och rabies. Vissa zoonoser finns dock normalt i landet och går inte att utrota helt, t.ex. salmonella. Dessa zoonoser ger ofta inte några allvarligare symptom hos djur men väl hos människa. regleras salmonella i lagen om bekämpande av salmonella hos djur och i förordningen om bekämpande av salmonella hos djur. I lagstiftningsärendet föreslås att en ny lag skall införas som skall omfatta vissa zoonoser med undantag för de sjukdomar som omfattas av den nya epizootilagen. 4.2 Sjukdomarna Regeringens bedömning: Den nya lagen bör omfatta i huvudsak samma sjukdomar som nuvarande lag. förslag: Förslaget överensstämmer med regeringens bedömning. Remisssinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. Skälen för regeringens bedömning: De föreslagna ändringarna av lagens tillämpningsområde föranleder i princip ingen förändring vad gäller vilka sjukdomar som skall omfattas av lagen. De sjukdomar som omfattas av den nuvarande epizootilagen bör, med några få undantag, även fortsättningsvis regleras i epizootilagstiftningen. Flertalet sjukdomar som omfattas av lagstiftningen är till sin karaktär sådana att de med självklarhet måste kategoriseras som epizootiska sjukdomar. Det är fråga om sjukdomar som är utomordentligt allvarliga, ofta smittsamma, och som kan medföra allvarliga ekonomiska konsekvenser. Det rör sig till stora delar om sjukdomar för vilka EG har en tvingande bekämpningslagstiftning, exempelvis klassisk svinpest och mul- och klövsjuka. I dessa fall måste också ha tydliga bekämpningsregler. Det finns emellertid en rad allvarliga djursjukdomar som är allmänt förekommande inom EU och som därför inte omfattas av EG:s tvingande bekämpningsregler. Dessa sjukdomar bör ändå omfattas av den svenska epizootilagen eftersom sjukdomarna inte finns i . En god vägledning till vilka sjukdomar som i princip bör omfattas av epizootilagen är den A-lista som upprättas av des Epizooties (OIE). Sjukdomarna i OIE:s A-lista definieras som sådana smittsamma djursjukdomar som har förmåga till omfattande och snabb spridning utan hänsyn till nationsgränser och som medför allvarliga konsekvenser från socioekonomisk synpunkt eller folkhälsosynpunkt. En viktig omständighet att beakta vid bedömningen av om en sjukdom skall omfattas av epizootilagen är också om ansökt om eller beviljats tilläggsgarantier för sjukdomen. Enligt kan ett medlemsland, som kan visa att det är fritt från en viss inom EU oreglerad sjukdom, beviljas tilläggsgarantier för denna. Dessa garantier innebär att landet vid införsel av djur från ett annat EU-land kan ställa krav på att djuren skall vara testade för och ha befunnits fria från sjukdomen. har vid förhandlingarna om medlemskap i ansökt om tilläggsgarantier för en rad sjukdomar omfattande djurslagen nötkreatur, svin, får, get, fjäderfä och fisk. har beviljats tilläggsgarantier för sjukdomarna spring viraemia of carp (SVC), egg drop syndrome (EDS-76), Aujeszkys sjukdom och infektion med bovint herpesvirus 1. I övrigt har kommissionen ännu inte tagit ställning till ansökan. I avvaktan på kommissionens prövning har kvar de bestämmelser som gällde före medlemskapet i EU, omfattande bl.a. krav på karantän vid införsel. För vissa sjukdomar kan medlemsländerna ansöka om status som fria från sjukdomen i fråga. En sådan status innebär fördelar från handels- och smittskyddssynpunkt. har beviljats frihetsstatus för sjukdomarna bovin tuberkulos, bovin brucellos och Newcastlesjukan. För att få behålla beviljade tilläggsgarantier eller en frihetsstatus och för att kunna beviljas de tilläggsgarantier kommissionen ännu inte tagit ställning till måste, om någon av de aktuella sjukdomarna konstateras i , omedelbara bekämpningsåtgärder vidtas så att kan visa att sjukdomen ånyo är utrotad. Det är därför av stor vikt att sjukdomarna omfattas av epizootilagens kraftfulla och effektiva bekämpningsmöjligheter och krav på djurägare och veterinär att anmäla misstanke om sjukdomsfall och vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra spridning. Trots att en sjukdom uppfyller kriterierna för att omfattas av lagen kan det finnas särskilda omständigheter som medför att sjukdomen ändå bör lämnas utanför lagstiftningen. En sådan omständighet är att sjukdomen lyckats få fäste i landet och bedömningen görs att smittämnet inte kan utrotas. Epizootilagstiftningen är i många avseenden till karaktären en katastroflagstiftning som vid ett sjukdomsutbrott skall användas för att effektivt bekämpa sjukdomen så att landet helt blir fritt från denna. Har en sjukdom emellertid fått permanent fäste i landet förfelar reglerna sin verkan. Sjukdomen bör då inte omfattas av lagen. Detta även om sjukdomen är allvarlig, smittsam och från samhällets synpunkt kostsam. En sjukdom som av angivna skäl inte bör omfattas av epizootilagen är infektiös laryngotrakeit (ILT) hos fjäderfä. Exempel på sjukdomar som bör införas och som uppfyller de kriterier som föreslås gälla för sjukdomar i epizootilagstiftningen är bovin spongiform encephalopati (BSE), Aujeszkys sjukdom och porcine reproducive and respiratory syndrome (PRRS). Orsakerna till varför dessa sjukdomar bör ingå är dock sinsemellan helt olika. Många frågor kring sjukdomen BSE är fortfarande obesvarade, varav den viktigaste torde vara huruvida BSE kan överföras till människa. Eventuella fall av BSE i skulle snabbt uppmärksammas. De direkta kostnaderna för sjukdomen är små medan de indirekta kostnaderna i form av köpmotstånd och exportsvårigheter kan bli betydande. Krav skulle ställas på ett snabbt ingrepp i form av bl.a. smittspårning och utslaktning. BSE finns inte upptagen på OIE:s A-lista men omfattas av ett stort antal regleringar inom EU, framför allt vad gäller handel och krav på förebyggande åtgärder. Aujeszkys sjukdom är en sjukdom som främst drabbar svin och hos unga grisar är dödligheten mycket hög. Sjukdomen kan orsaka stora ekonomiska förluster för enskilda djurägare, näringen och samhället. I har ett utrotningsprogram genomförts, vilket kostat ca , och är av EU friförklarat från Aujeszkys sjukdom. I samband med EU:s friförklaring har förbundit sig att fortsätta med serologiska undersökningar. Om smittade djur påvisas måste omedelbara bekämpningsåtgärder vidtas för att inte friförklaringen skall gå förlorad. Kontroll och bekämpning av PRRS är besvärlig och inget land som har drabbats av sjukdomen har lyckats utrota den. är fritt från sjukdomen och har ansökt om tilläggsgarantier. Ansökan har ännu inte prövats av kommissionen. PRRS är en sjukdom hos svin som orsakas av ett virus som ännu inte har karaktäriserats helt. I smågrisproducerande besättningar yttrar sig sjukdomen främst som förhöjd dödlighet hos smågrisar före avvänjning och en ökad förekomst av dödfödda grisar. Även suggor kan insjukna. Ett utbrott av PRRS i skulle sannolikt leda till snabb spridning om inte omedelbara insatser görs. Enligt nuvarande lag ankommer det på regeringen att fastställa vilka sjukdomar som skall omfattas av lagen. har dessutom möjlighet att genom föreskrifter bestämmma att även andra sjukdomar skall omfattas av lagen. Så skedde t.ex. beträffande fjäderfäsjukdomen swollen-head syndrome (SHS). Även om flertalet sjukdomar som omfattas av epizootilagstiftningen är givna genom sin speciella karaktär kan behov finnas att med kort varsel föra en sjukdom från eller till lagens tillämpningsområde. Detta är en förutsättning för att lagen i en ständigt föränderlig värld skall vara effektiv och kunna fungera på det sätt som är nödvändig för att undvika spridning av allvarliga sjukdomar. För att detta skall kunna ske bör uppgiften att i verkställighetsföreskrifter peka ut de sjukdomar som skall omfattas av den nya lagen lämpligen delegeras till . 4.3 Bekämpningsåtgärder och tillsyn Regeringens förslag: Epizootilagens bestämmelser om djurägarens eller djurskötarens skyldigheter vid misstanke om epizootisk sjukdom skärps. Även veterinärens skyldigheter och handlingsmöjligheter utvidgas och en bestämmelse om anmälningsskyldighet för den ansvarige vid ett laboratorium införs. Bestämmelserna om beslut om spärr- och smittförklaring förtydligas. Bemyndigandet att meddela föreskrifter om olika bekämpningsåtgärder vidgas till att gälla också beslut i enskilda fall. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ges möjlighet att avbryta en påbörjad bekämpning. De befogenheter som tillkommer i egenskap av tillsynsmyndighet inom länet skall även tillkomma såsom central tillsynsmyndighet. förslag: Förslaget överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. Skälen för regeringens förslag: Ett av lagstiftningens främsta syften är att åstadkomma en effektiv bekämpning av epizootiska sjukdomar. En sådan bekämpning uppnås genom en rad samverkande faktorer. De nuvarande reglerna behöver kompletteras i vissa avseenden för att åstadkomma en bättre måluppfyllelse. Vid utbrott av en smittsam djursjukdom är ofta tidsfaktorn av största betydelse. En observant djurägare som i ett tidigt skede upptäcker symptom på en djursjukdom och då vidtar åtgärder för att hindra fortsatt spridning kan förhindra ett mer omfattande utbrott av sjukdomen. Detta gör att ägaren eller den som annars har djuren i sin vård är mycket betydelsefull när det gäller att upptäcka och förhindra spridning av en epizootisk sjukdom. Ägaren och vårdaren bör därför åläggas ett större ansvar i detta avseende. Detta överensstämmer dessutom väl med synen på djurägarens och vårdarens ansvar inom EU. Av rådets direktiv /119/EEG av om införande av allmänna gemenskapsåtgärder för bekämpning av vissa djursjukdomar och särskilda åtgärder mot vesikulär svinsjuka framgår att den som äger eller sköter djur som misstänks ha drabbats av sjukdom skall göra allt som rimligen kan begäras för att säkerställa att vissa grundläggande åtgärder vidtas. Med hänsyn till vad som anförts föreslår regeringen att bestämmelser om den enskildes ansvar vid misstanke om djursjukdom skall finnas i epizootilagen. De närmare bestämmelserna om vad den enskilde djurägaren har att iaktta bör med stöd av ett bemyndigande i lagen fastställas i föreskrifter av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Anmälningsskyldighet för veterinärer vid misstanke om epizootisk eller annan smittsam djursjukdom regleras i förordningen (1971:810) med allmän veterinärinstruktion. De regler som rör de epizootiska sjukdomarna bör dock enligt regeringens uppfattning återfinnas i epizootilagen. Regeringen föreslår att en veterinärs anmälningsskyldighet vid misstanke om epizootisk sjukdom begränsas så att anmälan endast skall göras till och . skall därefter skyndsamt underrätta , distriktsveterinären och den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet samt , om det är fråga om en epizootisk sjukdom hos fisk. Detta eftersom har bättre möjligheter än en enskild veterinär att sköta den nödvändiga informationen till berörda myndigheter. När erhållit anmälan från en veterinär om en epizootisk sjukdom som kan överföras till människor är det av största vikt att även andra myndigheter snabbt får information. Därför föreslås att vid sådana fall skyndsamt skall underrätta även , och smittskyddsläkaren. Anmälningsplikten bör därtill avse även annan än veterinär. Den som är ansvarig för ett laboratorium och som i sin verksamhet där konstaterar att djur smittats av en epizootisk sjukdom bör rimligen åläggas en motsvarande anmälningsplikt som gäller för en veterinär. Regeringen föreslår vidare att en veterinär, om det är nödvändigt för utredning av en misstänkt epizootisk sjukdom, får låta avliva ett djur som misstänks vara smittat. Det är alltså tillräckligt att veterinären har anledning misstänka sådan sjukdom. Detta är en utvidgning av veterinärens befogenheter i förhållande till nuvarande lag. Syftet med bestämmelsen är att ge veterinären möjlighet att genomföra patologisk- anatomiska undersökningar och att få tillgång till material för bakteriologisk eller virologisk analys, vilket kan vara av avgörande betydelse för utredningen. En veterinär som har grundad anledning anta att ett utbrott av en epizootisk sjukdom har inträffat skall spärrförklara det område där smitta kan förekomma. En sådan spärrförklaring är för enskilda en mycket ingripande åtgärd som kan medföra stora kostnader och därmed ersättningskrav mot staten. Det kan i praktiken ta , i vissa fall , innan ett prov med säkerhet utvisar om sjukdom föreligger eller inte. gäller normalt en av veterinären beslutad spärrförklaring, vilket beslut enligt gällande lag kan upphävas endast av distriktsveterinär. Med hänsyn till konsekvenserna av en spärrförklaring bör den myndighet som ansvarar för bekämpningen tidigt få möjlighet att pröva huruvida veterinärens beslut skall fortsätta att gälla. Myndigheten kan därvid utöka, inskränka eller upphäva veterinärens beslut. Mot bakgrund härav föreslås att en veterinärs beslut om spärrförklaring till skillnad mot vad som gäller skall underställas den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen föreslår vidare att det i lagen införs en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna om spärrförklaring, smittförklaring, förbud mot transporter och tillträdesförbud. Ett sådant undantag kan behövas för veterinärer som tjänstgör på laboratorier och som där upptäcker smitta. Det är inte rimligt att dessa veterinärer skall vara skyldiga att inleda undersökningar ute på fältet och besluta om spärrförklaring. I samband med bekämpning anges i nuvarande lag att fastigheter skall spärrförklaras respektive smittförklaras. Formuleringen har kunnat uppfattats som om endast hela fastigheter avses. Denna tolkning måste anses alltför snäv. Detta inte minst som det kan förekomma behov av att spärr- och smittförklara ett område som bara utgör en del av en fastighet. Mot bakgrund härav föreslås att fastighet ersätts med område . För att på ett effektivt sätt kunna förebygga epizootiska sjukdomar och för att vid sjukdomsutbrott få till stånd en väl fungerande bekämpning krävs att myndigheters befogenheter också innefattar en rätt att inte bara meddela föreskrifter utan även fatta beslut i enskilda fall. En myndighet får enligt nuvarande bestämmelser meddela föreskrifter om oskadliggörande av döda djur och produkter av djur. Det kan emellertid vara nödvändigt att oskadliggöra även annat, såsom avfall och annat material som kan sprida smitta. Direktiv /119/EEG innehåller i artikel 5.1 punkt b en bestämmelse om att allt material eller avfall såsom djurfoder, strö, gödsel eller slam som kan tänkas vara smittbärande skall destrueras eller behandlas på lämpligt sätt. Epizootilagstiftningen bör kompletteras i detta avseende. Enligt gällande lag får föreskrifter meddelas om djurhållning. Det finns emellertid behov av att kunna besluta även om begränsningar i hanteringen av djur. Som exempel kan nämnas att det under utbrottet av Newcastlesjukan hade funnits behov av att kunna hindra utställnings- och tävlingsverksamhet med fåglar. Det bör följaktligen finnas en möjlighet att kunna föreskriva eller besluta om begränsning i hanteringen av djur. Enligt regeringens mening bör behålla sin centrala och ledande roll i arbetet med att förebygga och bekämpa epizootiska sjukdomar. Regeringen anser att det är av stor vikt att den centrala myndigheten har ett övergripande ansvar i detta arbete. Detta inte minst för att uppnå en enhetlig bekämpning över landet. Huvudregeln skall därför vara att det är uppgift att meddela nödvändiga föreskrifter och beslut. Det bör, med iakttagande av restriktivitet, vara möjligt för att delegera beslutsfattande till . Någon ändring i förhållande till vad som gäller föreslås således inte. Vid ett utbrott av en epizootisk sjukdom syftar bekämpningen till att utrota sjukdomen i landet. Avsikten är alltså att bekämpningen skall pågå till dess så har skett. Även EG:s lagstiftning har beträffande vissa sjukdomar samma inriktning. I de fallen kan självfallet en påbörjad bekämpning under inga omständigheter avbrytas, om inte beslut om ett sådant avbrott fattas inom EU. För de enbart nationellt reglerade sjukdomarna kan emellertid den situationen uppkomma, trots ambitiösa och omfattande bekämpningsåtgärder, att det bedöms uteslutet att utrota sjukdomen i landet. Under sådana omständigheter bör det i lagen finns en möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att avbryta bekämpningen. Ett sådant avbrott skall inte komma i fråga i andra fall än när alla rimliga möjligheter till en effektiv bekämpning har uttömts. En viktig förutsättning för en effektiv bekämpning är en väl fungerande tillsyn.