prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — måste en part visa att ett processuellt fel förekommit och att detta fel med sannolikhet kan antas ha inverkat på utgången. En sådan regel medför emellertid att det i domstol kan behöva föras en omfattande bevisning som tar sikte på både förekomsten av ett fel och dess betydelse för utgången. Framför allt det sista ledet kan medföra att material som skiljemännen har prövat behöver tas upp. Man bör därför, som utredningen framhållit, överväga om det finns andra och bättre lösningar. Det kan finnas anledning att betrakta hur problemet lösts på annat håll. Enligt New Yorkkonventionen får erkännande och verkställighet av en utländsk skiljedom vägras om en part visar att skiljeförfarandet stått i strid med parternas överenskommelse eller, i avsaknad av sådan överenskommelse, med lagen i det land där förfarandet ägt rum (artikel V 1 d). Denna bestämmelse återspeglas i 7 § första stycket 4 p. LUSK. Där sägs att en utländsk skiljedom inte gäller här i riket bl.a. om den mot vilken skiljedomen åberopas visar att skiljemannaförfarandet strider mot vad parterna avtalat eller, om avtal härom saknas, mot lagen i den stat där förfarandet ägt rum och skiljedomen av sådan anledning är utan verkan i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats. Modellagen (artikel 34(2)(a)(iv)) innehåller en grund för hävande av en skiljedom som i stort motsvarar konventionsbestämmelsen. En skiljedom får enligt bestämmelsen hävas om förfarandet inte överensstämt med parternas avtal eller, om avtal saknats, inte följt modellagens regler. För att parternas avtal skall vara relevant erfordras uttryckligen att det inte strider mot en tvingade regel i modellagen. Den belgiska lagen kräver bl.a. att ett fel skall ha haft inverkan på skiljedomen för att denna skall kunna hävas. Enligt de andra moderna europeiska lagarna krävs inte något sådant samband mellan ett begånget fel och utgången för att en skiljedom skall kunna hävas. Den finska lagen innehåller förutom ogiltighetsgrunderna fyra grunder för att angripa en skiljedom, nämligen att skiljemännen överskridit sin befogenhet, att en skiljeman inte har blivit utsedd i behörig ordning, att en skiljeman varit jävig och att skiljemännen inte berett parterna erforderlig möjlighet att föra sin talan. Det ter sig naturligt att i första hand överväga modellagens lösning. Denna har emellertid sina brister. Å ena sidan kan varje avvikelse från parternas avtal eller lagens regler bli relevant. Å andra sidan faller åtskilliga fel utanför regleringen, trots att den vid en första betraktelse kan verka heltäckande. Som exempel kan nämnas att en part inte var behörigen företrädd i skiljeförfarandet. Man kan vidare tänka på fall då skiljemännen grovt har missuppfattat en processhandling eller non- chalerat erbjudande av viss bevisning. Regeringen delar utredningens bedömning att det i dessa eller liknande fall inte är ändamålsenligt att luta sig mot en uttänjd ordre public-regel. Av samma skäl bör inte heller den finska lösningen att endast ta upp brott mot den kontradiktoriska principen väljas. För att uppfylla kraven på en mera restriktiv regel som ändå ger utrymme för parterna att reagera mot vad som framstår som oacceptabla missgrepp i förfarandet bör man söka en annan lösning. Bestämmelsen måste med nödvändighet vara ganska allmänt hållen, men ändå inskränkas till att avse mera kvalificerade fel. Det är emellertid svårt att bedöma ett fels väsentlighet i ett skiljeförfarande utan att snegla på dess betydelse för utgången. Det går knappast att hävda att ett fel som har inverkat på utgången skulle vara oangripbart. De procedurfel som har inverkat på utgången bör således i princip kunna föranleda upphävande, helt eller delvis. Nästa fråga blir om det finns skäl att ge parterna möjlighet att få en skiljedom upphävd även i det fall att felet inte har inverkat på utgången. Med hänsyn särskilt till skiljeförfarandets klara inriktning mot att snabbt komma fram till ett slutligt avgörande av tvisten bör frågan besvaras nekande. Mot denna bakgrund framstår den nuvarande bestämmelsens principiella uppbyggnad trots allt som den bästa avvägningen mellan intresset av att kunna angripa väsentliga fel och av att skiljedomen blir slutlig. En ny bestämmelse bör dock utformas på ett sådant sätt att den relativa restriktivitet med vilken den skall tillämpas tydligt framgår. Det nuvarande kravet att felet med sannolikhet kan antagas ha inverkat på utgången är något dubbeltydigt och kan ge intryck att redan en beaktansvärd möjlighet att utgången skulle ha blivit en annan är tillräcklig för att skiljedomen skall hävas. För ett hävande bör emellertid sambandet mellan felet och utgången framstå som mera påtagligt. Man bör därför kräva att det förekommit ett fel som sannolikt har påverkat målets utgång för att upphävande skall komma i fråga. Det är därvid viktigt att notera att skiljedomen dock inte skall upphävas i andra delar än felet föranleder. Den uttryckliga inskränkningen att felet skall ha uppkommit utan partens vållande bör behållas. Den som förorsakar ett fel bör inte kunna dra nytta av förhållandet i en klanderprocess. Om exempelvis skilje- männen har uppfattat en parts rättshandling felaktigt bör alltså skilje- domen inte hävas i de fall parten har bidragit till felet genom att uttrycka sig oklart. Enligt utredningen har den preklusionsbestämmelse som finns i 21 § andra stycket skiljemannalagen fungerat väl och utredningen anser därför att den bör stå kvar. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. Regeln visar att en part har möjlighet att uttryckligen avstå från att åberopa en viss omständighet som i och för sig utgör grund för hävande av en skiljedom. Bestämmelsen ger dock inte en part möjlighet att avstå från att åberopa omständigheter som han inte känner till, t.ex. att avstå från att åberopa betämmelserna om opartisk skiljeman innan han känner till vem som utsetts till skiljeman och de omständigheter som utgör grund för att ifrågasätta skiljemannens opartiskhet. Frågan om parterna i vidare utsträckning kan avtala bort tillämpningen av ogiltighets- eller klander- reglerna, s.k. undantagsavtal, behandlas i avsnitt 10.7. I och med att brister beträffande skiljeavtalet föreslås bli klandergrund kommer preklusionsregeln även att omfatta dessa fall. Har det inte förelegat något giltigt och tillämpligt skiljeavtal kommer sålunda en parts medverkan i skiljeförfarandet att kunna få till följd att han inte får åberopa felet i en klanderprocess. En part kan dock inte anses ha avstått från att åberopa att skiljeavtalet var ogiltigt om det inte visas att han har deltagit i skiljeförfarandet med kännedom om att avtalet var ogiltigt. En part kan nämligen inte anses ha avstått från att åberopa något han inte känt till. Modellagen liksom de flesta andra moderna europeiska lagarna har en frist för att angripa skiljedomen. Klanderfristen sänktes vid skiljemannalagens tillkomst på utskottets initiativ, se NJA II 1929 s. 52. Fristen bör bestämmas så att den kan passa såväl för nationella som internationella förfaranden. Den kan lämpligen sättas från delfående av skiljedomen. Lagrådet har anfört att i de fall rättelse, komplettering eller tolkning har ägt rum bör klanderfristen löpa från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. Enligt Lagrådet bör fristen inte påverkas av huruvida rättelsen m.m. har någon betydelse för parten. Regeringen ansluter sig till vad Lagrådet anfört. Enligt utredningen bör en part inte kunna åberopa en ny grund för sedan klanderfristen löpt ut, oaktat klandertalan är anhängiggjord i domstol. Utredningen har i detta sammang anfört följande. Parter som träffar skiljeavtal gör det bl.a. för att snabbt nå ett slutligt avgörande på en tvist. Om en part klandrar en skiljedom är det inte möjligt för domstolen att materiellt överpröva avgörandet utan endast att kontrollera om det förekommit något förfarandefel. Det är mot denna bakgrund som man bör se klanderprocessen. Inom ramen för skiljemannalagstiftningen finns förutom talefristen också andra regler t.ex. den allmänna preklusionsbestämmelsen som gör att en part kan gå förlustig sin rätt att åberopa ett fel. Ändamålet med dessa regler är att snabbt nå ett slutligt avgörande. Detta ändamål motverkas om en part har möjlighet att åberopa nya grunder i en klanderprocess sedan talefristen gått till ända. Den nu aktuella frågan har, som tidigare nämnts, blivit föremål för prövning av . I ett relativt färskt avgörande (NJA 1996 s. 751) uttalar domstolen att en part inte får åberopa en ny grund för sedan klanderfristen löpt ut. Högsta domstolens avgörande ligger alltså helt i linje med vad utredningen förordat. Även regeringen ansluter sig till det synsätt som rättsfallet ger uttryck för. Enligt regeringens mening bör principen lagfästas i den nya lagen om skiljeförfarande. En bestämmelse i ämnet bör kunna utformas med användande av begreppet klandergrund. Med klandergrund avses då inte de skilda punkterna i lagen utan fråga är om rättsfaktum för klanderverkan. Har en part klandrat skiljedomen under åberopande av att en skiljeman var partisk bör han inte efter talefristens utgång få åberopa att även en annan skiljeman var partisk. Däremot bör han få justera sin talan inom ett visst saksammanhang. Har t.ex. parten anfört att skiljemannens opartiskhet kan ifrågasättas eftersom han är systerson till motparten bör han även efter talefristens utgång få ändra påståendet till att skiljemannen är son till motparten. Däremot bör han inte få åberopa ett helt annat saksammanhang, t.ex. att motparten och skiljemannen gemensamt äger ett bolag. Sammanfattningsvis föreslår regeringen således att bestämmelser om en parts rätt att klandra en skiljedom i enlighet med vad som anförts tas in i lagen om skiljeförfarande, att det i lagen tas in en preklusions- bestämmelse som i huvudsak motsvarar den som gäller samt att förbudet att efter klanderfristen åberopa en ny klandergrund lagfästs. 10.4 Resningsgrunder för upphävande av skiljedom Regeringens bedömning: Någon bestämmelse om att en skiljedom skall kunna upphävas på talan av en part på grund av falskt bevis bör inte införas i lagen om skiljeförfarande. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en skiljedom skall kunna upphävas på talan av en part om en handling som åberopats till bevis har varit förfalskad eller förvanskad eller om någon annan än en part eller en ställföreträdare för en part har avgett en medvetet osann utsaga, samt handlingen eller utsagan kan antas ha inverkat på målets utgång. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser avstyrker förslaget och några ställer sig tveksamma till det. Några utländska experter ifrågasätter utredningens förslag i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Det finns i skiljemannalagen inte någon särskild grund som ger en part möjlighet att genom eller på annat sätt angripa en skiljedom som grundats på ett falskt bevis eller åstadkommits genom att skiljemännen hotats eller tagit emot otillbörliga ersättningar. Inte heller står resningsmöjligheten till buds. Enligt utred- ningen framstår detta som en brist i lagstiftningen. Utredningen fram- håller dock att frågan inte har någon större praktisk betydelse. Det finns inte några uttryckliga regler i modellagen som omfattar de ovannämnda situationerna. Enligt utredningen torde dock dessa situationer innefattas i det ordre public-begrepp som modellagen och även New Yorkkonventionen använder. Enligt den belgiska lagen kan en skiljedom angripas efter den vanliga fristens utgång om den uppnåtts genom brott eller grundats på ett falskt bevis eller om det framkommit något nytt bevis som undanhållits av motparten. Det finns liknande bestämmelser i den nederländska lagen medan t.ex. den finska lagen saknar en sådan reglering. Om en skiljeman utsatts för hot, mutats eller på något liknande otillbörligt sätt utsatts för en påverkan som kan antas ha inverkat på avgörandet bör skiljedomen anses strida mot ordre public och därmed vara ogiltig. Dessa situationer omfattas således redan av de förslag som regeringen lägger fram i detta lagstiftningsärende. Det kan nämnas att denna tolkning av ordre public-begreppet i viss mån överlappar jävsbestämmelsen som säger att en skiljeman är obehörig om han utan stöd i ett avtal med parterna gemensamt mottagit eller förbehållit sig ersättning utöver vad som tillkommer honom enligt lagen om skilje- förfarande. Den sistnämnda bestämmelsen kan emellertid åberopas som klandergrund endast inom den vanliga klanderfristen. Frågan blir då om en skiljedom bör kunna hävas om en handling som åberopats som bevis visar sig vara förfalskad eller förvanskad eller om någon som hörts som vittne eller sakkunnig medvetet avgett en falsk utsaga. Utredningen har funnit att en reglering motsvarande regler om resning skulle föra för långt. Enligt utredningen bör möjligheterna att få en skiljedom upphävd i nu aktuella fall i stället inskränka sig till sådana flagranta fall där avsaknaden av klander- möjligheter ter sig höggradigt stötande. Utredningens förslag innebär att falska utsagor av vittnen och sakkunniga skall kunna leda till att en skiljedom upphävs under förutsättning att utsagan kan antas ha inverkat på målets utgång. Enligt förslaget skall under samma förutsättning en falsk eller förvanskad handling som åberopats som bevis kunna leda till samma resultat. Det är naturligtvis av största intresse att skiljedomar blir materiellt riktiga. innebär den omständigheten att parterna genom skiljeavtalet avsäger sig möjligheten att få en tvist materiellt överprövad en större risk för materiellt felaktiga avgöranden. Mot detta skall vägas parternas intresse att få sin tvist prövad snabbt. Som regeringen anfört upprepade gånger är en av de viktigaste aspekterna vid utformandet av en ny lag om skiljeförfarande att det nya regelverket i största möjliga utsträckning tillgodoser parternas krav på en snabb och effektiv hand- läggning och garanterar en skiljedoms slutlighet. I detta syfte är det särskilt angeläget att undvika regler som genom sin konstruktion och bredd inbjuder till klandertalan och skapar osäkerhet om skiljedomens giltighet. Vad nu anförts talar mot att man skulle införa en regel i enlighet med utredningens förslag. Som utredningen framhållit kan man också förvänta sig vissa bevissvårigheter i det fallet en falsk utsaga avgetts inför skiljemännen. Likväl skulle en sådan regel vara motiverad om det kunde slås fast att den svarade mot ett praktiskt behov. Något sådant behov har emellertid, frånsett ett fall, enligt regeringens mening inte kunnat påvisas, vare sig under utredningsarbetet, remissomgången eller det därefter vidtagna beredningsarbetet. Snarare synes det, som inled- ningsvis anförts, som om det även för utredningen har framstått som tveksamt huruvida en regel av aktuellt slag svarar mot ett reellt behov. Den nu diskuterade frågeställningen var aktuell även i det finska lagstiftningsarbetet med en ny lag om skiljeförfarande. Med hänsyn framför allt till att en motsvarande bestämmelse inte finns i modellagen (vid vars utarbetande frågan diskuterades) och då åtminstone något större praktiskt behov av en sådan regel inte ansågs föreligga beslöt man att inte ta in någon sådan bestämmelse i den finska lagen. Regeringen konstaterar att någon regel motsvarande den som utred- ningen föreslagit inte finns i skiljemannalagen. Regeringen anser sig inte ha något underlag för att påstå att det föreligger ett verkligt behov av en sådan bestämmelse. På grund härav bör de skäl som beskrivits ovan när det gäller det önskvärda i ett regelverk som befrämjar snabbhet i skilje- förfarandet och en skiljedoms slutgiltighet tillmätas avgörande betydelse. Regeringen gör därför den bedömningen att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras. 10.5 Skiljemännens möjligheter att åtgärda påstådda brister Regeringens förslag: En domstol skall i ett mål om ogiltighet eller kunna skjuta upp handläggningen av målet i syfte att bereda skiljemännen tillfälle att återuppta förfarandet eller vidta någon annan åtgärd som undanröjer grunden för ogiltighet eller . Om båda parterna begär uppskov skall domstolen besluta i enlighet med parternas begäran. Om ena parten begärt uppskov kan domstolen meddela ett sådant beslut endast om domstolen finner att talan i målet skall bifallas. Meddelar skiljemännen en ny dom skall den kunna klandras av en part. Domstolen skall kunna hålla fortsatt huvudförhandling även om uppskovstiden överstiger . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag, tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Vissa synpunkter av lagteknisk natur och på bestämmelsens närmare utformning har fram- förts. Skälen för regeringens förslag: En domstol kan enligt skiljemanna- lagen inte ändra i en skiljedom. Även om en påtalad brist lätt hade kunnat botas blir påföljden i stället att skiljedomen förklaras ogiltig eller att den upphävs. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte kan anses rimligt att en skiljedom, som getts efter ett kostsamt skiljeförfarande, förklaras ogiltig om det t.ex. saknas en underskrift av någon skiljeman. I ett sådant fall borde skiljedomen i första hand kunna kompletteras med den saknade underskriften. Modellagen innehåller en bestämmelse som ger domstol möjlighet att på begäran av en part skjuta upp ett mål om en skiljedoms giltighet för att ge skiljemännen tillfälle att återuppta skiljeförfarandet eller vidta någon annan åtgärd som enligt skiljemännens mening undan- röjer grunden för ogiltigheten eller upphävandet (artikel 34(4)). Med modellagen som förebild har i den finska lagen tagits in ett motsvarande stadgande. En domstol bör inte heller framgent kunna ändra det materiella innehållet i en skiljedom. Däremot anser regeringen att det, med modellagen som förebild, i lagen om skiljeförfarande bör tas in en bestämmelse som gör det möjligt för skiljemännen att läka vissa brister som alternativ till att skiljedomen upphävs eller förklaras ogiltig. Det bör framhållas att en sådan reglering inte får innebära att det öppnas en bakväg till omprövning av skiljedomar på materiell grund. En grundförutsättning för att skiljemännen skall ges möjlighet att återuppta förfarandet eller vidta någon annan åtgärd som enligt deras mening undanröjer grunden för ogiltigheten eller upphävandet (i det följande talas endast om återupptagande) bör vara att en part yrkar det. Vidare bör domstolen ges en diskretionär prövningsrätt. I de fall då domstolen anser att en part inte har fog för sin talan mot en skiljedom bör skiljemännen givetvis inte få återuppta förfarandet. Har domstolen konstaterat att det föreligger grund för upphävande eller ogiltighet kan det däremot i många fall vara lämpligt att skiljemännen ges möjlighet att återuppta förfarandet. Även i de fall då det framstår som oklart om käranden har fog för sin talan, men där båda parter yrkar att skiljemännen skall få återuppta förfarandet och skiljemännen på ett relativt enkelt sätt kan åtgärda den påstådda bristen, kan det vara en smidig lösning att låta skiljemännen återuppta förfarandet. Mot ena partens bestridande bör det dock inte vara möjligt att besluta om återupptagande förrän domstolen har konstaterat att det föreligger grund för upphävande eller ogiltighet. Som utredningen anfört bör domstolen, i samband med ett åter- upptagande, inte lämna skiljemännen några anvisningar. Det kommer ändå i de allra flesta fall att ganska klart framgå av domstolens beslut eller parternas talan vilka åtgärder som kan komma ifråga. Skiljemännen bör i de flesta fall meddela en ny skiljedom. Det är visserligen inte säkert att skiljemännen delar den uppfattning som ligger bakom domstolens beslut. I sådana fall kan skiljemännen nöja sig med att förklara att deras ställningstagande kvarstår oförändrat. Det torde dock i de flesta fall uppkomma ytterligare kostnader. Eftersom det endast är genom en skiljedom som skiljemännen kan förplikta parterna att betala kostnader och fördela kostnadsansvaret mellan parterna inbördes bör skiljemännen i de flesta fall utfärda en ny skiljedom som inkluderar återupptagandet och som träder i den gamla skiljedomens ställe. De bör dock kunna underlåta att meddela en ny skiljedom om de inte vidtar någon åtgärd och det inte heller uppkommer några ytterligare kostnader. En part bör alltid kunna framställa invändningar vid domstolen beträffande fel som förekommit under det återupptagna förfarandet, om hans rätt att göra detta inte har prekluderats. Det kan emellertid vara så att den part som enligt den klandrade skiljedomen vunnit tvisten menar att det förekommit något fel under det ursprungliga förfarandet; han kan t.ex. ha nekats muntlig förhandling. Med hänsyn till utgången hade han dock inte skäl att anföra . Ändras domen efter återupptagande, bör han ha möjlighet att till stöd för klandertalan åberopa sådana omständig- heter som han i och för sig skulle kunna ha anfört om han väckt talan inom den ursprungliga fristen. Har skiljedomen sålunda ändrats efter återupptagandet och ersatts med en ny skiljedom bör en part, som ändringen gått emot, få framställa klanderyrkande, även om grunden hänför sig till det första förfarandet. Sannolikheten för att ett gammalt fel på så sätt dras upp i efterhand torde emellertid, som utredningen framhållit, inte vara stor. Domstolen bör sätta en frist för parterna att framställa nya klander- yrkanden och anföra nya omständigheter. Det ankommer sedan på domstolen att bedöma tillåtligheten av parternas nya talan. Om skiljemännens åtgärder medför att talan återkallas kan domstolen avskriva målet. I annat fall måste domstolen pröva tvisten och har då att antingen bifalla eller ogilla den förda talan. Det är därvid inte möjligt att pröva annat än den skiljedom som skiljemännen slutligen har stannat för. Ett beslut om att skiljemännen skall ges möjlighet att återuppta förfarandet bör, om parterna är överens, kunna fattas under målets handläggning av en domare. I andra fall måste målet företas till huvud- förhandling för att domstolen skall kunna avgöra om grund för ogiltighet eller hävning är styrkt. Sedan skiljemännen vidtagit de åtgärder som de ansett erforderliga, bör domstolen i allmänhet efter en fortsatt huvud- förhandling kunna avgöra målet genom dom, om inte talan återkallas. Detta bör gälla även om en viss ytterligare förberedelse krävs innan målet kan slutföras. En förutsättning är givetvis att samma domare sitter i rätten. Härvid bör en längre uppskovstid medges än vad som följer av 43 kap. 11 § andra stycket . Domstolens beslut att ge skiljemännen möjlighet att läka en brist bör inte kunna överklagas. Detta skulle nämligen kunna föranleda att tvisten prövades i flera instanser vid olika tillfällen. En konsekvens av detta ställningstagande blir att en skiljedom som ändrats av skiljemännen sedan en domstol ansett att det förelegat grund för upphävande kommer att bli gällande även om det i själva verket inte förelåg en sådan grund. Regeringen föreslår alltså att det i lagen om skiljeförfarande införs en bestämmelse med nu angivet innehåll. Den föreslagna bestämmelsen innebär en nyhet för svenska förhållanden, vilken inledningsvis kan medföra vissa svårigheter i rättstillämpningen. Det är nämligen svårt att ange närmare riktlinjer för när en domstol skall använda sig av möjligheten till återförvisning. Man bör dock hålla i minnet att regeln har en processekonomisk funktion. Stor vikt bör också läggas vid parternas ståndpunkter och de skäl som de anför till stöd för sin inställning. De tillämpningsproblem som bestämmelsen kan föranleda måste vägas mot skiljemannalagens enda alternativ, dvs. upphävande, med den sannolika konsekvensen att en helt ny process får genomföras.