prop · GM033 · 1999-01-01 00:00:00 — När det gäller hälso- och sjukvårdspersonalen är kunskaper om dopningsmedlens verkningar väsentliga både för att man skall kunna identifiera missbrukare och för utvecklandet av behandlingsstrategier. Skolsköterskorna har en viktig roll när det gäller att upptäcka ungdomar som använder dopningsmedel men även i det rent förebyggande arbetet. Med hänsyn till att skolorna har ansvaret för att eleverna får kunskaper om olika droger, vilket främst sker genom den s.k. ANT-undervisningen, är det viktigt att sådana kunskaper finns hos lärarna. Lärarna fyller även i övrigt en funktion för det förebyggande arbetet bland ungdomar genom att de har kontakt med dessa och har möjlighet att uppmärksamma elever som missbrukar dopningsmedel. bestämmer universitet och högskolor själva över utbildningarnas innehåll. I en bilaga till högskoleförordningen (1993:100) anges målen för vissa yrkesexamina. De konkreta utbildningsplanerna och kursplanerna bestäms i sin helhet av den högskola eller det universitet som ger utbildningen. Kunskaperna och även behovet av ytterligare kunskaper i fråga om dopningsmedel och missbruk därav utvecklas i många fall först under den praktiska verksamheten. Regeringen vill därför framhålla vikten av att berörda yrkesgrupper erhåller kontinuerlig kunskap och kompetens inom området genom olika fortbildnings- och vidareutbildningsinsatser. Detta behov måste tillgodoses av arbetsgivaren. Regeringen vill även framhålla att när det gäller utvecklingen av dagens högskoleutbildningar fyller arbetsgivarna en viktig funktion för att precisera vilka krav som utbildningarna måste uppfylla. Olika former av fortbildningsinsatser är av stor betydelse även av det skälet att de kunskaper som erhållits ofta med tiden blir inaktuella. Eftersom goda kunskaper och kontinuerlig fortbildning är viktiga förutsättningar för att en god verksamhet skall kunna bedrivas, är det naturligt att arbetsgivarna får bära ansvaret för att behovet av fortbildningsinsatser tillgodoses. Forskning Även om kunskaperna om bruket och effekterna, såväl fysiska som psykiska, vid missbruk av bl.a. AAS (syntetiska anabola steroider och testosteron) har ökat kan det konstateras att det är mycket som man inte vet. Detta gäller beträffande AAS och i ännu högre grad beträffande en mängd andra medel som används i dopningssyfte. De rön som kommer fram vid olika studier och forskningsprojekt är ur ett samhällsperspektiv mycket viktiga, eftersom sådan kunskap bildar grunden för överväganden om åtgärder från samhällets sida. Ökade kunskaper krävs, som regeringen framhållit i föregående avsnitt, även när det gäller behandlingsåtgärder. Den rent medicinska forskningen avseende dopningsmedlens verkningsmekanismer och effekter har stor betydelse för vilken vård som skall erbjudas dem som missbrukar anabola steroider, men även den mer allmänna hälso- och sjukvårdsforskningen, t.ex. utvecklande av icke-farmakologiska behandlingsmetoder, är ett område som bör uppmärksammas. Fortsatt forskning behövs bl.a. på följande områden: - allmänna verkningsmekanismer hos olika dopningsmedel - fysiska bieffekter - psykiska bieffekter; frågor som särskilt bör uppmärksammas är vilket samband som föreligger mellan bruket av AAS och våldsbeteenden samt i vad mån risk för beroendeutveckling föreligger och vad ett sådant eventuellt beroende är orsakat av - olika dopningsmedels funktionssätt och effekter på kvinnor - kombinationseffekter när olika dopningsmedel används tillsammans med alkohol eller narkotika - långtidseffekter - sociala faktorer bakom missbruket anser att det behövs ökade möjligheter att ta prover på t.ex. personer som misstänks för brott för att erforderliga studier av de psykiska effekterna av AAS skall kunna genomföras. Som framgått av avsnitt 10 är regeringen dock inte beredd att nu aktualisera frågan om utökade möjligheter till provtagning för forskningsändamål. Regeringen vill betona betydelsen av ett fortsatt kunskapsutbyte med forskare i andra länder. Det är likaledes viktigt att den kunskap och erfarenhet som finns hos forskarna verkligen sprids till de yrkesutövare som i sin verksamhet kommer i kontakt med missbruket av dopningsmedel, såsom exempelvis personalen inom hälso- och sjukvården. 13 Tillsynsfrågor Regeringens bedömning: Någon särskild tillsynsmyndighet för dopningsfrågor bör inte utses. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Remissinstanserna: I några yttranden framförs uppfattningen att någon myndighet bör få ett tillsynsansvar för dopningsfrågor. Skälen för regeringens bedömning: I remissvaren från , och Dopingjouren framställs önskemål om att en tillsynsmyndighet för dopningsfrågor skall utses. I den skrivelse angående tillämpningssvårigheter som nämns i avsnitt 7 begärs också att en tillsynsmyndighet skall utses. Det främsta skälet till dessa önskemål synes vara att man ser ett behov av att det upprättas en förteckning över de dopningsmedel som omfattas av dopningslagen. Frågan om behovet av en förteckning över dopningsmedel behandlas i avsnitt 7. Tillsynen över den lagliga hanteringen av de medel som omfattas av dopningslagen utövas av eller . Det finns därför inte skäl att utse någon särskild tillsynsmyndighet för dopningsfrågor. Den illegala hanteringen av dopningsmedel är en fråga för de brottsbekämpande myndigheterna. Utöver vad som ovan nämnts om behovet av en förteckning över dopningsmedel har det inte heller framkommit att det skulle finnas ett behov av tillämpningsföreskrifter för dopningslagen. 14 Kostnader Regeringen bedömer att förslagen till ändringar i dopningslagen och lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. kommer att medföra en viss ökad belastning på rättsväsendet. De merkostnader som kan uppstå torde dock vara mycket små. anser att den ökade uppmärksamhet som polisen föreslås ägna dopningsbrott förutsätter att polisorganisationen tillförs ytterligare resurser för ändamålet. Genom att bruket av dopningsmedel kriminaliseras kan för polisväsendets vidkommande vissa kostnadseffekter förväntas i form av provtagningskostnader och ett ökat antal utredningar. Allt talar dock för att gruppen missbrukare av dopningsmedel är begränsad. Också med hänsyn till de svårigheter som föreligger när det gäller att fastställa skälig misstanke om missbruk av dopningsmedel är det inte sannolikt att kriminaliseringen kommer att leda till någon större ökning av antalet polisiära ingripanden. Merkostnaderna för polisen torde därför bli marginella. Påföljden för bruket av dopningsmedel bör i princip vara böter. Det troligaste är att brottsutredningarna kommer att utmynna i strafförelägganden som utfärdas av åklagarmyndigheterna. Den kostnadsökning som orsakas av dessa tillkommande ärenden för åklagarmyndigheterna bedöms dock som mycket liten. För domstolsväsendet eller för kriminalvården torde förslaget inte leda till annat än försumbara merkostnader. Införandet av ett grovt brott i dopningslagen och ändringarna av straffbestämmelserna i lagen om handel med läkemedel m.m. kan förväntas medföra att utredningsverksamheten, bl.a. i form av spaningsåtgärder, kommer att öka för polisens del. Kostnadsökningarna för polisen torde dock bli begränsade och kunna lösas inom nuvarande verksamhetsanslag. En kriminalisering av innehav av läkemedel i syfte att olovligen sälja dem medför även utredningsvinster, eftersom flera av de bevissvårigheter som föreligger försvinner. Även för kriminalvården torde de merkostnader som kan uppkomma bli ytterst ringa och rymmas inom nuvarande anslag. Ändringarna i socialtjänstlagen (1980:620) innebär inte några nya åligganden för kommunerna utan endast ett förtydligande av det ansvar har för barn och ungdomar . Förslaget har därför inte några kostnadskonsekvenser. , som i och för sig anser att den föreslagna ändringen i socialtjänstlagen inte behövs, uppger i sitt remissyttrande att omfattningen av de åtgärder som föreslås inte föranleder några krav på kostnadskompensation. När det gäller de kompetenshöjande åtgärder som regeringen bedömer nödvändiga bör merkostnaderna för dessa kunna rymmas inom verksamheternas ordinarie anslag. Här får också beaktas att ökad kompetens rimligen bör leda till effektivitetsvinster i verksamheten. Sammanfattningsvis gör regeringen den bedömningen att förslagen leder till kostnadsökningar för berörda myndigheter av så marginell betydelse att effekterna av förslagen skall finansieras inom berörda myndigheters nuvarande anslag. 15 Ikraftträdande Bestämmelserna bör träda i kraft . 16 Författningskommentar 16.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel 2 § Paragrafen behandlas i avsnitt 8. Med bruk avses uppsåtligt intag av dopningsmedel oavsett om tillförseln till kroppen skett genom gärningsmannens egen handling eller med hjälp av annan person, vid t.ex. injicering. Däremot straffbeläggs inte själva förekomsten av dopningsmedel i kroppen eller missbruket som sådant. Allt bruk av dopningsmedel som inte skett i medicinskt eller vetenskapligt syfte omfattas av kriminaliseringen. Således kan även bruk av dopningsmedel som förskrivits av en läkare för brukaren själv medföra ansvar om bruket inte skett i det syfte som avsetts vid förskrivningen. Har dopningsmedel förskrivits för en annan person kan bruket även i det fallet medföra ansvar enligt dopningslagen. Avgörande är således i dessa fall i vilket syfte en person konsumerat mer än det förskrivna eller konsumerat dopningsmedel som förskrivits för någon annan. En förutsättning för ansvar är att bruket har skett med uppsåt. I straffskalan ingår, även för ringa brott, fängelse vilket medför att regler om straffprocessuella tvångsmedel, bl.a. kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § även kan tillämpas vid misstanke om bruk av dopningsmedel. Det straffbelagda bruket av dopningsmedel bör normalt bedömas som ringa brott och det kan inte annat än undantagsvis bli fråga om att döma till annan påföljd än böter. Praxis på narkotikaområdet bör i tillämpliga delar kunna vara vägledande för den straffrättsliga bedömningen av bruket av dopningsmedel. 3 § Paragrafen behandlas i avsnitt 9. I första stycket görs en följdändring på grund av den nya lydelsen av 2 §. I paragrafens andra stycke, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anges de kriterier som bör ligga till grund för bedömningen av när gärningen kan anses vara ringa. Utgångspunkten är att det skall göras en allsidig bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Det är visserligen naturligt att mängden dopningsmedel har en framträdande roll men enbart mängden bör inte vara avgörande. Detta synsätt synes redan tillämpas vid bedömning av ringa brott enligt paragrafens nuvarande lydelse varvid domstolarna fört samma resonemang som vid bedömningen av narkotikabrott. Den nya lydelsen av andra stycket överensstämmer således med de principer som har utvecklats i rättspraxis. Det ringa brottet är främst avsett för innehav för eget bruk och för bruk av dopningsmedel. Med hänsyn till vikten av att tillgängligheten av dopningsmedel begränsas bör sådan befattning som syftar till spridning av dopningsmedel inte i allmänhet bedömas som ringa brott. Hit hör t.ex. överlåtelse eller innehav i överlåtelsesyfte. Gränsdragningen mellan innehav för eget bruk och i överlåtelsesyfte kan vara svår att göra. Skälet till detta är att en s.k. kur kan skilja mycket mellan olika brukare, vilket innebär att även större mängder kan innehas för eget bruk. Arten av dopningsmedel bör, till skillnad mot vad som gäller arten av narkotika, inte spela någon roll vid bedömning av om ett brott skall anses som ringa. Däremot torde det ekonomiska värdet av dopningspreparatet kunna ha betydelse för denna bedömning. 3 a § Paragrafen behandlas i avsnitt 9. Paragrafen som är ny innebär att ytterligare en svårighetsgrad införs för dopningsbrott. Uppräkningen av kriterierna är inte uttömmande och det är inte heller nödvändigt att i de angivna fallen alltid döma för grovt brott. Det kan t.ex. finnas omständigheter i det enskilda fallet som medför att en hantering som i och för sig avsett en betydande mängd inte bör bedömas enligt den strängare straffskalan. Å andra sidan kan det förekomma att hanteringen rört en mindre mängd dopningsmedel men där övriga omständigheter är sådana att brottet ändå bör bedömas som grovt. Avgörandet får således grundas på en sammanvägning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Det grova brottet bör först och främst förbehållas sådan hantering som har utgjort led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller hantering som varit yrkesmässig. Verksamhet som avsett betydande mängd eller värde torde normalt vara bedriven i större omfattning. Med yrkesmässighet avses t.ex. de fall då det är fråga om en mer systematisk och organiserad verksamhet. Även om det inte kan visas att gärningen utgör ett led i en sådan verksamhet kan den ändå vara präglad av yrkesmässighet. En sådan situation kan föreligga om gärningsmannen utnyttjat andras missbruk i ett renodlat vinstsyfte. Med uttrycken särskilt farlig eller hänsynslös art avses bl.a. sådana situationer då gärningsmannen på ett systematiskt sätt utnyttjat ungdomars nyfikenhet eller okunnighet. Paragrafen, som är utformad enligt Lagrådets förslag, har sin motsvarighet i narkotikastrafflagen, vars praxis därför kan vara vägledande vid bedömningen av om ett dopningsbrott skall bedömas som grovt. Till skillnad mot vad som gäller vid bedömningen av ett narkotikabrotts straffvärde görs vid bedömningen av om ett brott skall bedömas som grovt enligt förevarande paragraf inte någon skillnad mellan olika dopningspreparat. Däremot bör koncentrationen av verksam substans i det enskilda preparatet beaktas vid bedömningen av mängden dopningsmedel. Vid avgörandet om mängden preparat i det enskilda fallet skall medföra att brottet skall betraktas som grovt bör hänsyn tas till om koncentrationen verksam substans är hög eller låg. Samtliga former av befattning omfattas av den nya gradindelningen, således även innehav och bruk av dopningsmedel. Att den egna konsumtionen av dopningsmedel, mängdmässigt eller på annat sätt, skulle kunna bedömas som grovt brott får emellertid anses uteslutet. I princip torde inte heller ett innehav som uteslutande är avsett för eget bruk kunna bedömas som grovt. 4 § I paragrafen görs en följdändring på grund av den nya lydelsen av 2 §. 16.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1996:1152) om handel med läkemedel m.m. 11 § Paragrafen behandlas i avsnitt 10. I första stycket införs en straffbestämmelse som gäller innehav av läkemedel som uppenbart är avsedda att säljas. Det kan t.ex. vara fråga om sådana kvantiteter att de innehavda läkemedlen inte gärna kan vara avsedda för eget bruk. I övrigt hänvisas till vad som sägs i avsnitt 10 under rubriken av läkemedel i uppenbart syfte att olovligen sälja dem straffbeläggs. I det nya tredje stycket föreskrivs ett högre straffmaximum för otillåten handel med läkemedel och innehav i syfte att olovligen sälja dem. Även om den strängare delen av straffskalan omfattar alla läkemedel bör dock arten av läkemedel tillmätas betydelse vid bedömningen av gärningens straffvärde liksom även ett läkemedels effekter och bieffekter. Beaktas bör de risker för hälsan som ett okontrollerat bruk medför. Av betydelse bör även vara om läkemedlet är receptbelagt eller inte. Avsikten är att denna strängare del av straffskalan skall användas när det är fråga om otillåten hantering som syftar till mer omfattande spridning av läkemedel och därför kan anses vara särskilt straffvärd. Så kan vara fallet när hanteringen avsett stora mängder, särskilt dyra eller svåråtkomliga läkemedel eller om hanteringen skett yrkesmässigt. Av betydelse är också om det varit fråga om organiserad verksamhet som skett i vinstsyfte eller om någon på ett systematiskt sätt utnyttjat ungdomars nyfikenhet eller okunnighet. Det ligger i sakens natur att denna strängare del av straffskalan endast tar sikte på uppsåtliga gärningar. 16.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt 63 § Ändringen innebär att tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse dopningsmedel. Genom tillägget får således även dopningsmedel omhändertas och förstöras eller försäljas under de förutsättningar som anges i bestämmelsen. 16.4 Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (1980:620) 11 § Ändringen är föranledd av att föreskrifterna om ansvar för åtgärder som riktar sig till barn och ungdom sammanförs i 12 §. 12 § Paragrafen behandlas i avsnitt 11. I lagrummet förs föreskrifterna om ansvar för åtgärder mot missbruk bland barn och unga samman med föreskrifterna om ansvaret för barn och ungdoms sociala och personliga utveckling. Avsikten med ändringen är att förtydliga att ansvar för förebyggande åtgärder och stödinsatser rörande missbruk bland barn och ungdom även omfattar dopningsmedel. Med dopningsmedel avses sådana medel som omfattas av lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. I den nya punkten om missbruk bland barn och ungdom understryks dessutom att skall arbeta aktivt med dessa uppgifter. 16.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1985:12) om kontroll av berusningsmedel på sjukhus 2 § I paragrafen läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av dem som är intagna för vård på ett sådant sjukhus som avses i 1 §. 4 § Tillämpningsområdet för bestämmelsen ändras till att även avse dopningsmedel som omhändertagits enligt vad som närmare föreskrivs i paragrafen. 16.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall 31 § I paragrafens första stycke läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av dem som vårdas i ett LVM-hem. 36 § Tillämpningsområdet för bestämmelsen ändras till att även avse dopningsmedel som omhändertagits enligt 31 eller 35 § eller påträffats inom ett LVM-hem utan att det finns någon känd ägare till medlen. 16.7 Förslaget till lag om ändring i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga 16 § I paragrafen läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av dem som omfattas av 15 §. 20 § Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse dopningsmedel som omhändertagits enligt 16 eller 19 § eller påträffats inom ett hem för särskilt noggrann tillsyn utan att det finns någon känd ägare till medlen. I 15 § lagen (1998:000) om verkställighet för sluten ungdomsvård hänvisas till bestämmelserna i förevarande lag vilket innebär att dopningsmedel även får omhändertas och förstöras eller försäljas om medlen påträffats hos den som är föremål för sådan verkställighet. 16.8 Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård 21 § I paragrafen läggs dopningsmedel till de medel som inte får innehas av en patient. Tillägget införs som en särskild punkt vilket medför en redaktionell ändring av första stycket i övrigt. 24 § Tillämpningsområdet för bestämmelsen utvidgas till att även avse dopningsmedel som omhändertagits enligt 21 eller 22 § eller påträffats där patienter intagits för tvångsvård utan att det finns någon känd ägare till medlen. I 8 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård hänvisas till bestämmelserna i 16-24 §§ i förevarande lag vilket innebär att dopningsmedel får omhändertas och förstöras eller försäljas även när medlen påträffas inom den rättspsykiatriska tvångsvården. Sammanfattning SOU 1996:126 Utredningen har haft i uppdrag att göra en allsidig översyn av dopingproblemets omfattning och karaktär, följder av missbruk samt bedöma behovet av olika insatser. I direktiven betonas att utgångspunkten för utredningens arbete skall vara en noggrann genomgång av den faktiska kunskapen om dopingmedlen och deras fysiska och psykiska verkningar. Utredningen, som genomgående använder uttrycket "doping" i stället för det tidigare "dopning", har gjort en mycket omfattande genomgång av såväl svensk som utländsk forskning om dopingmedel och deras verkningar. Utredningen har tagit del av de undersökningar som finns angående missbrukets utbredning och karaktär samt även låtit utföra egna kompletterande undersökningar och enkäter. Tonvikten har lagts vid anabola steroider, som är de i särklass vanligaste och bäst kända medlen. Utredningen kan konstatera att dessa resultat tyder på att dopingproblemet har många komplicerade aspekter som inte tidigare fått tillbörlig uppmärksamhet. Det finns inte något enkelt svar på orsakerna till missbruket av dopingmedel eller på hur man skall komma till rätta med detta missbruk. Det är enligt utredningens mening tydligt att det behövs insatser av många olika slag och på många olika områden. Undersökningarna visar att missbrukets omfattning knappast är så utbrett och etablerat som tidigare befarats. I utredningens intervjuundersökning bland män i åldrarna uppgav att de hade prövat anabola steroider. Liknande resultat, dock med lokala variationer, visar de undersökningar och narkotikaupplysning (CAN) har genomfört. Det har inte heller framkommit något som tyder på att missbruket har ökat i omfattning . Resultaten tyder närmast på att utvecklingen har stagnerat. Undersökningarna visar vidare att det nästande uteslutande är fråga om pojkar och unga män som missbrukar anabola steroider. Det kan konstateras att den illegala tillgången på dopingmedel, främst anabola steroider, synes vara god och det är lätt att få tag på sådana illegala medel för den som vill pröva. Merparten av de dopingmedel som illegalt finns tillgängliga har smugglats in i landet. Enligt de studier som finns föreligger en stark koppling mellan missbruket av anabola steroider och styrketräning. Det huvudsakliga syftet med missbruket är i dessa fall att förändra kropp och utseende. Även om motiven för att börja styrketräna och för att börja använda dopingmedel skiljer sig åt mellan olika individer synes viss kroppsfixering vara en gemensam nämnare. Bristande självkänsla och skev kroppsuppfattning påtalas relativt ofta i undersökningarna. Att missbruket äger rum i syfte att nå direkta berusningseffekter förekommer inte annat än mycket marginellt. Det finns inte heller några vetenskapliga belägg för att anabola steroider har berusningseffekt vare sig . Den medicinska forskningen visar att bl.a. anabola steroider har allvarliga fysiska skadeverkningar. Däremot är det mera oklart vilka psykiska effekter de olika dopingmedlen har. Forskningen pekar dock på att ett missbruk av anabola steroider hos en del personer kan leda till psykiska bieffekter, bl.a. en förhöjd aggressivitet samt depression vid uppehåll i missbruket. Emellertid får understrykas att aggressivitet inte är det samma som ökad våldsbenägenhet. I många av de fall där missbruk av anabola steroider har förekommit i samband med våldsbrott har missbruket vidare kombinerats med missbruk av alkohol och narkotika. Något vetenskapligt belagt orsakssamband mellan missbruk av anabola steroider och våldsbrott finns inte. Att anabola steroider är beroendeframkallande i egentlig mening är inte heller vetenskapligt belagt. Även om det utredningsmaterial som varit tillgängligt för utredningen visar att missbruket inte är så omfattande som man ibland har trott är det ändå ett allvarligt samhällsproblem. Eftersom missbruk av dopingmedel kan innebära allvarliga hälsofaror för många unga människor anser utredningen att det är nödvändigt med en fortsatt målmedveten bekämpning av allt icke medicinskt bruk av anabola steroider och andra dopingmedel. En effektiv kamp kräver ett vitt spektrum av åtgärder där tyngdpunkten bör ligga på förebyggande åtgärder och på insatser för att komma åt dem som illegalt tillhandahåller dopingmedel. Av utredningens kartläggning framgår att mer än hälften av landets kommuner bedriver eller har bedrivit någon form av verksamhet mot dopingmissbruket, främst i form av informationsåtgärder men även åtgärder med inriktning på gymverksamheterna.