prop · GM0337 · 1999-01-01 00:00:00 — Har hovrätten i tvistemål avslagit ett yrkande om kvarstad eller någon annan åtgärd enligt 15 kap. eller upphävt ett beslut om en sådan åtgärd eller i brottmål avslagit ett yrkande om en åtgärd som avses i 26 28 kap. eller upphävt ett beslut om sådan åtgärd, får bevilja åtgärden att gälla tills vidare. Har hovrätten beviljat en sådan åtgärd eller förklarat att domen får verkställas även om den inte har laga kraft, eller fastställt tingsrätts beslut om det, får besluta att tingsrättens eller hovrättens beslut tills vidare inte får verkställas. I frågor om häktning eller reseförbud får ändra hovrättens beslut även om motparten inte hörts. 56 kap. 7 § Om finner att klagandens motpart bör höras angående överklagandet, skall överklagandet delges honom med föreläggande att svara skriftligen inom . Om finner att klagandens motpart bör höras angående överklagandet, skall överklagandet delges honom med föreläggande att svara skriftligen inom . I mål där åklagaren är motpart får överklagandet dock översändas till denne utan delgivning. 13 § Om parterna har ingått ett sådant avtal som avses i 49 kap. 2 § om att inte överklaga tings- rättens dom, får tingsrätten med parternas samtycke hänskjuta en viss fråga i målet till prövning av . En tingsrätt får med parternas samtycke hänskjuta en viss fråga i målet till prövning av , när förlikning om saken är tillåten. 58 kap. 6 § Om resningsansökan inte avvisas, skall den tillsammans med därvid fogade handlingar delges motparten. Denne skall föreläggas att inkomma med skriftlig förklaring. Om ansökningen är ogrundad, får den dock avslås . Om resningsansökan inte avvisas, skall den tillsammans med därvid fogade handlingar delges motparten. Gäller ansök- ningen resning i mål där åkla- garen är motpart får den dock översändas till åklagaren utan delgivning. Motparten skall sam- tidigt föreläggas att inkomma med skriftlig förklaring. Om ansök- ningen är ogrundad, får den dock avslås . Om prövning av ansökningen sker i hovrätt tillämpas 52 kap. 8 12 §§. Om ansökningen tas upp av , tillämpas 56 kap. 8, 9 och 11 §§. Rätten får förordna att, till dess annat föreskrivs, vidare åtgärder för verkställighet av domen inte skall äga rum. Denna lag träder i kraft . Om kallelse har utfärdats före ikraftträdandet, tillämpas 50 kap. 10 och 21 §§ och 51 kap. 10 § i sin äldre lydelse. 3 Ärendet och dess beredning Efter beslut av regeringen tillkallades en särskild utredare för att se över formerna för rättegången i hovrätt och överklagande av mål dit. Utredningen antog namnet Hovrättsprocess- utredningen. avgav utredningen betänkandet Ett reformerat hovrättsförfarande (SOU 1995:124). Betänkandet innehåller tre huvudavsnitt. Det första gäller förslag till ett generellt krav på prövningstillstånd i ledet mellan tingsrätt och hovrätt. Regeringen överlämnade till en proposition (prop. 1996/97:131) som byggde på utredningens förslag i denna del. Propositionen återkallades dock sedermera när det visade sig att den inte skulle få erforderligt stöd i . De andra huvudavsnitten i betänkande gäller bl.a. vissa ytterligare åtgärder för ett ändamålsenligt hovrätts- förfarande samt åtgärder för att begränsa flödet av mål till hovrätterna. Regeringen behandlar i detta ärende huvuddelen av dessa förslag. Utredningens lagförslag i dessa delar finns i bilaga 1. Förslagen har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 2. En sammanställning av remissvaren finns tillgänglig i Justitie- departementet (dnr Ju 95 4888). Regeringen avser att återkomma till vissa frågor i Hovrätts- processutredningens betänkande som vi inte tar slutlig ställning till i detta ärende. Ett av förslagen i utredningen gäller användning av videoteknik i rättegångar. Avsikten är att detta förslag skall tas upp i ett annat lagstiftningsärende tillsammans med andra förslag som också gäller videoteknik. Vidare har regeringen för avsikt att i ett annat sammanhang återkomma till frågorna om omfattningen av hovrättens prövning av överklagade mål. I samband därmed planerar regeringen även att ta upp resultaten av en del annat arbete som också gäller hovrättsförfarandet och som utförs inom hovrätterna själva. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 3. Lagrådet har föreslagit justeringar av lagtexten till några paragrafer. Regeringen har följt Lagrådets förslag. Förslagen berörs i avsnitt 5.1 och i författnings- kommentaren. Lagrådets yttrande finns i bilaga 4. Även vissa redaktionella ändringar har gjorts i lagtexten. 4 Åtgärder för ett mera ändamålsenligt hovrättsförfarande 4.1 Begränsning av hovrättens prövning med utgångspunkt i överklagandets utformning 4.1.1 Tvistemål, Ö-mål och ärenden Regeringens förslag: För att underlätta för en koncentrerad huvudförhandling föreslås att hovrätten i vissa fall vid slutet av förberedelsen av ett tvistemål bör göra en sammanfattning av parternas ståndpunkter och låta parterna yttra sig över denna. Regeringens bedömning: Omfattningen av hovrättens prövning med hänsyn till hur överklagandet utformats ändras inte. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer i princip med regeringens. Remissinstanserna: De som har uttalat sig har instämt i bedömningen att inga ändringar bör göras när det gäller omfattningen av hovrättens prövning med hänsyn till hur överklagandet utformats. När det gäller sammanfattningen av parternas ståndpunkter har skilda uppfattningar framförts. Några remissinstanser har tillstyrkt förslaget. Andra är skeptiska till om arbetet med en sådan sammanställning lönar sig. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utredningen har gått igenom och analyserat vilket utrymme som kan finnas att utöver vad som redan gäller begränsa hovrättens prövning av tvistemål med hänsyn till hur klaganden har utformat sin talan. En sådan begränsning kan, enligt utredningen, inte ta sikte på rättsfrågorna utan bara på sakfrågorna. Det skulle då ligga närmast till hands att låta hovrätten vara bunden av de sakförhållanden som tingsrätten funnit utredda vid prövningen av rättsfakta i den mån parterna i överklagandet respektive svarsskrivelsen inte har invänt mot tingsrättens bedömning. Utredningen har emellertid funnit att sådana begränsningar av prövningen skulle vara synnerligen svårhanterliga för både parterna och domstolen och att riskerna för rättsförluster är uppenbara som de potentiella vinsterna är marginella. Utredningen drar samma slutsats beträffande de mål som i hovrätten betecknas som Ö-mål; detta är processuella beslut i tvistemål och brottmål, som efter överklagande till hovrätten handläggs enligt reglerna i 52 kap. (RB). Remissinstanserna har inte anfört några avvikande uppfattningar. Regeringen delar helt utredningens bedömningar och väljer att inte gå vidare med några förändringar av det nu diskuterade slaget när det gäller tvistemål och Ö- mål. Samma bedömning görs för överklagade beslut i ärenden enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Ändå är det naturligtvis angeläget att på lämpligt sätt försöka koncentrera hovrättens prövning till det som parterna vill ha prövat. Som ett medel för en sådan renodling av processen har utredningen föreslagit en regel om att hovrätten före huvudförhandlingen i ett tvistemål, om det är lämpligt, bör göra en sammanfattning av parternas ståndpunkter och låta parterna yttra sig över denna. Några remissinstanser har tillstyrkt förslaget. Andra är skeptiska till om arbetet med en sådan sam- manställning lönar sig. Det finns också förslag om att det skall vara parterna själva som skall göra sammanställningen, att sammanställningen delvis skall kunna ersätta den muntliga sakframställningen eller att parterna på något sätt skall bli bundna av sammanställningens innehåll om de inte gör invändningar mot den . En regel snarlik den som utredningen föreslagit för tvistemål i hovrätten finns redan för tvistemål i tingsrätten, i 42 kap. 16 § RB, jfr prop. 1986/87:89 s. 206 f. Utredningens förslag är dock mer detaljerat på så sätt att där räknas upp vad som särskilt bör ingå i sammanställningen, nämligen yrkanden, grunder, vad som är ostridigt, åberopad bevisning m.m. Remissbehandlingen har gett uttryck för goda erfarenheter av den regel som gäller för tingsrätten och det framstår som naturligt att en regel för hovrätten ges ett snarlikt innehåll. En ny handlingsregel för hovrätten skall bidra till ökad klarhet och koncentration. Det är alltså givet att sammanfattningar av parternas ståndpunkter inte skall göras slentrian- mässigt, utan förbehållas de mål där de kan vara till påtaglig nytta. Hovrätten bör alltså kunna bestämma från fall till fall om en sammanställning skall upprättas och vilket närmare innehåll den i så fall skall ha. En viktig funktion med en sammanställning är att parterna får klart för sig hur domstolen har uppfattat deras positioner och att eventuella missförstånd på så sätt lättare blir utklarade före eller senast vid huvudförhandlingen. Med denna utgångspunkt är det också klart att det är hovrätten, och inte parterna själva, som skall göra samman- ställningen. Regeringen tror däremot inte att det skulle vara ändamåls- enligt att ge sammanställningen en sådan avgörande betydelse att parterna genom passivitet skulle bli processuellt bundna av dess innehåll. När det gäller sammanställningens betydelse för sakframställningarna i övrigt framhölls det redan i den nyssnämnda propositionen att sammanställningen kan bidra till att koncentrera och förkorta dessa. Av dessa skäl föreslår vi en regel för tvistemål i hovrätten av samma innehåll som den som gäller för tingsrätten. 4.1.2 Brottmål Utredningens förslag på denna punkt gäller den särskilda regeln i 51 kap. 23 a § RB om begränsning av hovrättens prövning av skuldfrågan i brottmål. Regeln säger följande. Om tingsrätten har funnit att den tilltalade skall dömas för den åtalade gärningen och domen överklagas endast beträffande annat än denna fråga, skall hovrätten pröva frågan endast om det i denna del finns något som skulle kunna grunda resning eller domvilla eller om målets utgång i samma del uppenbarligen berott på grovt förbiseende eller grovt misstag. Utredningens förslag angående detta lagrum behandlades i den sedermera återkallade propositionen om prövningstillstånd i hovrätten (prop. 1996/97:131) och regeringen stannade i det ärendet för att inte föreslå några förändringar av lagrummet. Utredningens förslag gick ut på att lagrummet skulle upphävas om ett system med generellt krav på prövningstillstånd och med möjlighet till partiella prövningstillstånd infördes och i annat fall att lagrummet skulle preciseras på visst sätt. Frågan hur det aktuella lagrummet bör hanteras hänger nära samman med frågan om hur omfattande hovrättens prövning av överklagade mål allmänt sett skall vara. Eftersom denna fråga kommer att bli föremål för fortsatta överväganden, vill regeringen avvakta med att ta upp frågan om ändringar i 51 kap. 23 a § RB. 4.2 Nya omständigheter och bevis Regeringens bedömning: Inga ändringar görs när det gäller möjlig- heterna att åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I huvudsak godtas utredningens bedömning. I några remissvar efterlyses bl.a. preciseringar av rekvisiten för att få åberopa nytt material i hovrätten. Skälen för regeringens bedömning: Enligt gällande rätt finns vissa begränsningar i möjligheterna att åberopa nytt material i hovrätten. Grundregeln är att väckt talan eller väckt åtal inte får ändras. I dispositiva tvistemål får en part inte åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten om han inte gör sannolikt att han inte kunnat åberopa omständigheten eller beviset redan i tingsrätten eller om han annars haft giltig ursäkt att inte göra det (50 kap. 25 § tredje stycket RB). I indispositiva tvistemål, brottmål och ärenden finns inga särskilda regler mot att åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten. Utredningen har övervägt om det finns anledning att ändra dessa regler, antingen i skärpande eller i öppnande riktning, men har stannat för att inte föreslå några förändringar. Två motstående intressen gör sig gällande vid bedömningen av om en part bör få åberopa nytt material i hovrätten. Det ena är intresset av materiellt riktiga avgöranden och det andra är ett effektivitetsintresse i vid bemärkelse. Gällande regler kan sägas vara avsedda som en kompromiss mellan dessa båda intressen. När det gäller dispositiva tvistemål har remissinstanserna i huvudsak godtagit utredningens bedömning att inga förändringar bör göras i möjligheterna att åberopa nya omständigheter och bevis i hovrätten, även om några anser att man bör överväga att precisera rekvisiten i 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Regeringen anser i likhet med utredningen att det inte finns behov av att förändra nuvarande ordning för åberopande av nya omständigheter och bevis i dessa mål i hovrätten utan att nuvarande regler är väl avvägda. Samma sak gäller för brottmålen och de indispositiva tvistemålen. Utredningen har också diskuterat överklagade beslut. Dessa kan vara antingen processuella beslut i tvistemål och brottmål, som efter överklagande till hovrätten handläggs enligt reglerna i 52 kap. RB, s.k. Ö-mål, eller överklagade beslut i ärenden enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen). I sådana mål och ärenden är parterna i stort sett oförhindrade att åberopa nya bevis och nya omständigheter i hovrätten. När det gäller Ö-målen, där helt skriftlig handläggning i hovrätten är huvudregel, har utredningen funnit att det sällan leder till problem i hovrätten att en part kommer med nytt material där. I fråga om domstolsärendena övervägdes frågan om införande av preklusionsregler för hovrättsförfarandet i propositionen till lagen (prop. 1995/96:115 s. 121). Det noterades att huvuddelen av ärendena är indispositiva och att det för dessa finns lika liten anledning till preklusionsregler som för de indispositiva tvistemålen. För de dispositiva ärendena, eller åtminstone för flertalet av dem, skulle man visserligen enligt propositionen kunna tänka sig en preklusionsregel, men det man skulle vinna med en sådan regel torde inte uppväga det man skulle förlora genom att systemet blev mera krångligt. Resultatet blev att det endast för förfarandet i infördes en preklusionsregel, nämligen för de fall där ärendet hade inletts med ett överklagande till tingsrätt. Hovrättsprocess- utredningen har gjort samma bedömning som den regeringen gjorde i propositionen till ärendelagen. Några av hovrätterna har emellertid i sina remissvar ifrågasatt om inte preklusionsregler bör införas för de Ö-mål och ärenden som kan betecknas som dispositiva. När det gäller ärendena saknas det enligt regeringens bedömning tillräckliga skäl att nu göra en annan bedömning än vid tillkomsten av den nya ärendelagen. Vi har inte heller underlag att säkert peka ut exakt vilka typer av ärenden som borde omfattas av en förändring. Vi får återkomma till frågan, t.ex. i samband med en utvärdering av ärendelagen. Då kan även Ö-målen, där avgränsnings- problemen antagligen är ännu svårare, studeras närmare. 4.3 Förnyad bevisupptagning m.m. Regeringens förslag: Förhöret med den tilltalade i brottmål skall protokolleras, normalt genom inspelning på band. Regeringens bedömning: Utredningens förslag angående bevis- upptagning genom videoinspelning tas upp i ett annat lagstiftningsärende . Utredningens övriga förslag, som gäller bl.a. de s.k. tilltros- paragraferna, genomförs inte . Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ändringsförbudet i de s.k. tilltrosparagraferna mjukas upp. Ändring av tingsrättens dom i en tilltrosfråga utan att det äger rum en förnyad bevisupptagning skall enligt förslaget få ske om beviset läggs fram i hovrätten på sådant vis att en tillförlitlig värdering av beviset ändå kan göras. Det föreslås också en teknisk justering av den tilltrosbestämmelse som gäller i . När det gäller reglerna om förnyad bevisupptagning i 35 kap. 13 § andra stycket RB föreslås en återgång till den regel som gällde före . Ändringen innebär att en parts begäran om förnyad bevisupptagning i allmänhet skall godtas. I syfte att förbättra förutsättningarna för bevisvärdering utan förnyad bevisupptagning i överrätt föreslås att även förhör med tilltalade i brottmål skall protokolleras, t.ex. genom att tas upp på band. Det föreslås att förhör med vittnen och andra förhörspersoner i rättegång skall kunna protokolleras genom att tas upp på videoband, dock endast om den som skall höras lämnar sitt samtycke till video- inspelningen och rätten inte anser det olämpligt. Remissinstanserna: När det gäller protokolleringen av den tilltalades utsaga är nästan alla positivt inställda till förslaget. I övrigt är remissutfallet är splittrat; några är positiva, men flera pekar på problem. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utredningen har föreslagit att förhöret med en person som hörs i bevissyfte i en rättegång under vissa förutsättningar skall kunna tas upp och bevaras på videoband. Syftet är främst att högre rätt skall få ett bättre underlag för bevisbedömningen än vad som är möjligt om förhöret exempelvis bara spelas in på ljudband. Detta förslag avser regeringen att behandla i ett annat lagstiftningsärende som även det gäller videoteknik och där det kommer att övervägas förslag om en försöksverksamhet med videoanvändning i rättegång. Det arbetet kommer att bygga på förslag av en utredare i departementspromemorian Domstolsförfarandet Förslag till förbättringar (Ds 1997:7). Ett av utredningens övriga förslag som har med förnyad bevis- upptagning att göra, nämligen utformningen av de s.k. tilltros- paragraferna, bör ses i ljuset av hur frågan om videoanvändning i domstolarna slutligt löses. Regeln säger , såvitt gäller tvistemål i hovrätten, att, när tingsrätten har hört t.ex. ett vittne om en viss omständighet, hovrätten inte får ändra tingsrättens dom i den delen utan att ta upp beviset på nytt vid huvudförhandling, om avgörandet även i hovrätten är beroende av tilltron till det beviset. Undantag gäller bara om det finns synnerliga skäl att värdera beviset annorlunda. För brottmålen gäller samma regler, men här finns dessutom ett ytterligare undantag från ändringsförbudet, nämligen om ändringen sker till den tilltalades förmån. Utredningen föreslår att man mjukar upp tilltrosreglerna och föreskriver att hovrätten, även utan omhörande av en tilltrosperson, får ändra avgörandet om hovrätten ändå kan göra en tillförlitlig värdering av beviset. Remissutfallet är blandat. Flera av de remissinstanser som varit positiva har, i likhet med utredningen själv, särskilt pekat på att en videoinspelning från tingsrätten kan motivera att beviset inte tas upp på nytt i högre rätt. Hovrätten över och har särskilt anmärkt att så länge det i princip bara finns vanliga bandinspelningar att tillgå är detta ett alltför magert underlag för en reform. Regeringen anser att det ligger en hel del i det förda resonemanget. Den slutliga prövningen av utredningens förslag bör anstå tills åtminstone en försöksverksamhet med videoanvändning har genomförts och erfarenheter kunnat vinnas därav. Utredningens nästa förslag gäller regeln i 35 kap. 13 § andra stycket RB, som föreskriver bl.a. följande. Har tingsrätten i ett mål som överklagats till hovrätten tagit upp muntlig bevisning eller hållit syn på stället behöver beviset tas upp på nytt endast om hovrätten finner detta vara av betydelse för utredningen. var regeln formulerad något annorlunda, genom att det då dessutom föreskrevs att beviset skulle tas upp om en part yrkade det och hovrätten inte fann att den förnyade upptagningen skulle sakna betydelse. Enligt motivuttalanden som gjordes lagstiftningsärende (prop. 1988/89:95) finns dock parts- inflytandet från kvar orubbat när det gäller just tilltrosbevis. Detta framgår dock inte av lagtexten, vilket utredningen har påtalat som en brist. Utredningen har föreslagit en återgång till samma lagtext som gällde . Som skäl har utredningen anfört att det ansvar hovrätten enligt gällande lagtext har för om bevis skall tas upp på nytt eller inte föranleder en hel del extra arbete och tidsutdräkt med föredragningar i sådana frågor och att beslutet som regel ändå blir att omhörandet tillåts. Remissutfallet är blandat, men med en övervikt för att behålla gällande formulering. har yttrat att prövningen av om omhörande skall tillåtas eller inte visserligen har krävt mer arbete efter 1989 men att detta har uppvägts väl av att onödiga omförhör har kunnat undvikas. Utredningens påstående att föredragningarna som regel ändå resulterar i att omhörande tillåts har ifrågasatts av Hovrätten över och . Regeringen konstaterar att lagändring syftade till att tydligare markera att hovrätten skall ta självständig ställning till om omförhör skall ske eller inte. Det finns fortfarande goda skäl för en ordning som är ägnad att säkerställa att muntlig bevisning inte skall tas upp på nytt slentrianmässigt utan bara om det finns ett verkligt behov. Skälen är främst att bevisningen typiskt sett är bättre i tingsrätten, eftersom förhöret där ligger närmare i tiden efter den i målet aktuella händelsen eller motsvarande, och att det är förenat med kostnader och andra olägenheter att hålla nya förhör. Remissutfallet har inte visat några påtagliga avigsidor med nuvarande ordning. Regeringen anser att övervägande skäl talar för att behålla nu gällande ordning. Slutligen har utredningen föreslagit att förhöret med den tilltalade i brottmål skall protokolleras, dvs. normalt sett att förhöret tas upp på band. Enligt dagens ordning protokolleras inte förhöret med den tilltalade. Remissinstanserna har nästan genomgående tillstyrkt förslaget. Den huvudsakliga vinsten med att protokollera den tilltalades utsaga är att detta ger bättre förutsättningar för bevisvärdering utan förnyad bevisupptagning i överrätterna. Regeringen förordar att förslaget genomförs. 4.4 Skriftligt förfarande Regeringens förslag: Möjligheten till skriftligt förfarande utvidgas genom att hovrätten får avgöra tvistemål och brottmål utan huvud- förhandling om parterna tillfrågas och inte framför några invändningar mot detta. Möjligheten för hovrätten att mot ena partens vilja avgöra tvistemål på handlingarna, om värdet av det som överklagandet gäller uppenbart inte uppgår till ett basbelopp, upphävs. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta tillstyrker utredningens förslag. Några vill gå något längre i vissa avseenden när det gäller möjligheterna att avgöra mål på handlingarna. i avstyrker förslaget om ökade möjligheter att avgöra brottmål på handlingarna. Skälen för regeringens förslag: I tvistemål och brottmål är huvudregeln att målet avgörs efter huvudförhandling, men det finns ett flertal undantag (se betänkandet s. 248 f.). Så kallade Ö-mål avgörs efter föredragning, men hovrätten har möjlighet att hålla ett sammanträde om en part eller någon annan behöver höras muntligen. I domstolsärenden är förfarandet i princip skriftligt, men sammanträde bör hållas om det är en fördel för utredningen eller främjar ett snabbt avgörande. Med vissa undantag skall sammanträde alltid hållas om en enskild part begär det. Utredningen har konstaterat att huvudförhandling skall hållas i alla de fall som muntlig bevisning skall tas upp. I övrigt kan det också behövas huvudförhandling i fall där hovrätten behöver bilda sig en uppfattning om parternas personliga egenskaper. krav kan göra att förhandling måste hållas också i en del andra fall. Med dessa utgångspunkter har utredningen analyserat om de möjlig- heter som finns att avgöra mål i ett skriftligt förfarande kan och bör utvidgas. Endast i ett avseende har utredningen lagt förslag i den riktningen. Det gäller möjligheterna att målet med parternas goda minne avgörs utan huvudförhandling.