prop · GM0379 · 1999-01-01 00:00:00 — För att uppnå detta bör det föreskrivas att ledsagardokument i vissa fall skall upprättas i fem exemplar och att ett exemplar skall sändas in till ansvarig myndighet. Regeringens förslag: Föreskrifterna om i hur många exemplar ett ledsagardokument skall upprättas och hur dessa skall hanteras i lagarna om alkohol- och tobaksskatt flyttas till respektive lags förordning. För enhetlighets skull föreslås motsvarande förändring i lagen om skatt på energi. Bakgrunden till regeringens förslag: beslutade generaldirektörerna för tull- och skattemyndigheterna inom EU att inrätta en högnivågrupp under kommissionens ordförandeskap. Högnivågruppen har haft i uppgift att sammanställa en rapport om bedrägerier inom tobaks- och alkoholområdet. I rapporten behandlas arten och omfattningen av bedrägerierna samt svagheter i kontrollsystemen. Högnivågruppen föreslår också vissa åtgärder för att komma till rätta med kontrollproblemen. När det gäller transporter av alkohol- och tobaksvaror inom EU anser Högnivågruppen att det grundläggande kontrollproblemet är att de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna saknar information om de transporter som äger rum vid ett visst givet tillfälle. Denna brist gör det svårt att genom riskanalyser rikta kontrollerna mot kontrollvärda transporter, vilket i sin tur försvårar kontrollen av varor under transport. För att åtgärda detta anser Högnivågruppen att det är nödvändigt att införa ett datoriserat transport- och kontrollsystem för transporter av alkohol- och tobaksvaror inom EU. Ett sådant system kan dock inte införas . Högnivågruppen rekommenderar därför medlemsstaterna att i avvaktan på det datoriserade systemet införa ett varningssystem som syftar till ett snabbt informationsutbyte (early warning system). Enligt kan detta ske förhållandevis snabbt eftersom medlemsstaterna kan komma överens om att föreskriva att upplagshavare skall upprätta ett femte exemplar av ledsagardokumentet för avgående transporter och sända kopian till behörig myndighet. Den legala grunden för detta finns i artikel 19 i rådets direktiv /12/EEG av om allmänna regler för punktskattepliktiga varor och om innehav, flyttning och övervakning av sådana varor (EGT nr L 076, 23.3.1992 s. 1, Celex 392L0012). antog Europeiska unionens råd för ekonomiska och finansiella frågor vissa slutsatser med anledning av Högnivågruppens rapport. I en av slutsatserna betonar rådet, med förbehåll för resultatet av den genomförbarhetsstudie som föreslagits av kommissionen, vikten av ett datoriserat kontrollsystem som ett mål på lång sikt och åtar sig att arbeta för ett skyndsamt genomförande av ett effektivt och snabbt varningssystem som skall användas selektivt. Vilka uppgifter det pappersbaserade systemet skall innehålla har därefter diskuterats i Europeiska unionens kommitté för punktskatter dels , dels . presenterade kommissionen ett förslag till pappersbaserat system för generaldirektörerna för tull- och skattemyndigheterna inom EU. Förslaget bygger på att medlemsstaten från vilka varorna avsänds har information om avgående transporter, dvs. att varje medlemsstat utnyttjar möjligheten att genom en femte kopia av ledsagardokument kräva in information om sådana transporter. Detta är en förutsättning för att uppgifter om s.k. högrisktransporter skall kunna lämnas till övriga medlemsstater. Hur informationen samlas in är dock enligt förslaget en fråga för respektive medlemsstat. Det föreslagna systemet skall inledningsvis endast omfatta sprit och cigaretter. Systemet skall dock inte bara omfatta EU-interna transporter utan även export. Information om avgående transporter skall utbytas via fax eller AFIS-mail. Vidare skall enligt förslaget insamlandet och utbytet av information begränsas till de uppgifter som anges på ledsagardokumentet. Generaldirektörerna har ställt sig bakom förslaget. Ordföranden i Europeiska unionens kommitté för punktskatter hänvisade på kommitténs möte till att generaldirektörerna godkänt förslaget och uttalade att det nu var upp till medlemsstaterna att möjligt få detta system att fungera. Skälen för regeringens förslag: Varningssystemet skall möjliggöra riskanalyser vilket i sin tur gör det möjligt att rikta kontrollerna mot s.k. högrisktransporter. kontroller enligt lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter blir effektivare om myndigheten får tillgång till förhandsinformation om s.k. högrisktransporter. Detsamma gäller tullens övriga kontrollverksamhet. Ett förstärkt informationsutbyte mellan medlemsstaterna effektiviserar även beskattningsmyndighetens kontrollverksamhet. Mot den nu angivna bakgrunden välkomnar regeringen att det införs ett varningssystem på gemenskapsnivå. För att systemet skall fungera krävs det att avsändarmedlemsstaten har information om avgående transporter. Regeringen anser därför att det bör införas bestämmelser som ger ansvarig myndighet den information om avgående transporter som är nödvändig för att systemet skall fungera. Enligt 23 § lagen (1994:1563) om tobaksskatt och 22 § lagen (1994:1564) om alkoholskatt skall en upplagshavare vid transport av obeskattade varor mellan och ett annat EU-land upprätta ett ledsagardokument i fyra exemplar. Tre exemplar skall åtfölja varorna under transport. Enligt 25 § lagen om tobaksskatt och 24 § lagen om alkoholskatt skall upplagshavare vid export av obeskattade varor upprätta ett ledsagardokument i fyra exemplar. Tre exemplar av dokumentet skall åtfölja varorna under transport. Utfartstullkontoret skall attestera att varorna har lämnat gemenskapen och till avsändaren återsända det attesterade exemplaret av ledsagardokumentet . Dessa bestämmelser grundar sig på artiklarna 18 och 19 i rådets direktiv /12/EEG. Enligt artikel 19 i nämnda direktiv får de behöriga myndigheterna i varje avsändarmedlemsstat föreskriva att ytterligare ett exemplar av dokumentet skall upprättas och tillställas avsändarmedlemsstatens behöriga myndighet. har inte utnyttjat denna möjlighet. Det är dock lämpligt att nu utnyttja denna möjligt för att säkerställa att kan lämna uppgifter om avgående transporter av obeskattade varor både vid transport till annat EU-land och vid export. Föreskrifter om att ledsagardokumentet i vissa fall skall upprättas i fem exemplar bör lämpligen meddelas i förordning. Eftersom man på gemenskapsnivå har valt att begränsa systemet till sprit och cigaretter kommer föreskrifterna endast att omfatta dessa varor och meddelas i förordningen (1994:1614) om alkoholskatt respektive förordningen (1994:1613) om tobaksskatt. I förordningarna kommer också att tas in föreskrifter om till vilken myndighet exemplaret skall skickas och när detta senast ske. Som redogjorts för ovan innehåller nuvarande bestämmelser om ledsagardokument i lagarna om alkohol- och tobaksskatt föreskrifter om att dokumentet skall upprättas i fyra exemplar och att tre exemplar skall åtfölja transporten. Fråga uppkommer då om det är lämpligt att ha vissa föreskrifter om antalet exemplar i lagarna och andra i förordningarna. Från konstitutionell synpunkt finns det inget som hindrar att nämnda föreskrifter i lag i stället meddelas genom förordning. Att samla föreskrifterna om i hur många exemplar ett ledsagardokument skall upprättas och hur dessa skall hanteras i en författning skulle öka överskådligheten. Med hänsyn härtill och till att det rör sig om föreskrifter av förordningskaraktär anser regeringen att föreskrifter om antalet exemplar m.m. bör samlas i förordningarna om alkohol- och tobaksskatt. I samband därmed bör även föreskriften om att beskattningsmyndigheten skall underrättas i fall en upplagshavare inte fått tillbaka returexemplaret föras över till förordningarna. Detta föranleder ändringar i 22 § lagen om alkoholskatt och 23 § lagen om tobaksskatt. Föreskrifterna om att ledsagardokument skall upprättas vid export i 24 § lagen om alkoholskatt och i 25 § lagen om tobaksskatt bör föras samman med föreskrifterna om ledsagardokument i de i föregående mening nämnda paragraferna. Därmed kan 24 § lagen om alkoholskatt och 25 § lagen om tobaksskatt upphävas. De nu redovisade förändringarna föreslås även beträffande föreskrifterna om ledsagardokument vid transport av varor som förtullats utan att beskattas och vid transport av beskattade varor till annat EU-land (se 24 och 26 §§ tobaksskattelagen samt 23 och 25 §§ alkoholskattelagen). I syfte att upprätthålla en enhetlig lagstiftning för de harmoniserade punktskatterna föreslås motsvarande förändringar i lagen (1994:1776) om skatt på energi vad gäller mineraloljeprodukter. Detta innebär att 6 kap. 5 och 6 §§ lagen om skatt på energi upphävs och att ändringar görs i 6 kap. 3 och 8 §§ samma lag. De föreslagna ändringarna föreslås träda i kraft . 7 Ändring i vägavgiftslagen Regeringens förslag: Om föraren av ett vägavgiftspliktigt fordon inte kan visa upp ett vägavgiftsbevis vid kontroll på grund av att beviset inte har tillställts ägaren är föraren skyldig att i stället visa upp kvitto på betald vägavgift. Bakgrunden till regeringens förslag: är anslutet till ett samarbetsavtal om uttag av en vägavgift för tunga godstransporter, det s.k. Eurovinjettsystemet. I regleras vägavgiften i lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon. Det kan noteras att enligt proposition 1997/98:12 om vägavgift för vissa tunga fordon är vägavgiften för utländska fordon att anse som en avgift medan den för svenska fordon är en skatt. I samarbetsavtalet anges att fordonets förare skall medföra ett väg- avgiftsbevis när han använder de avgiftspliktiga vägarna samt att han på uppmaning skall kunna visa upp beviset. En bestämmelse har därför införts i den svenska vägavgiftslagen om att vägavgiftsbeviset skall medföras i fordonet vid färd på de avgiftsbelagda vägarna och kunna uppvisas vid kontroll. Vidare anges i samarbetsavtalet att de avtalsslutande parterna skall vidta åtgärder för att bestraffa överträdelser av skyldigheten att medföra bevis. Det har därför också i den svenska vägavgiftslagen införts en bestämmelse om att föraren kan dömas till penningböter om han inte vid färd medför giltigt vägavgiftsbevis. har valt att beträffande svenska fordon i allt väsentligt bygga på regelsystemet för fordonsskatt och därmed uppnå administrativa fördelar. Detta innebär bl.a. att vägavgiften skall administreras av . Nuvarande ordning avseende administrationen av vägavgiftsbevisen innebär att när ägaren anmäler ett avgiftspliktigt fordon till bilregistret skickar ett inbetalningskort till fordonsägaren. När fordonsägaren betalat vägavgiften och betalningen registrerats skickar ett vägavgiftsbevis till fordonsägaren. Förfarandet från det att fordonsägaren begärt att fordonet skall registreras i bilregistret till att han får ett vägavgiftsbevis kan ta enligt . Motsvarande fördröjning uppstår inte för fordonsägare i övriga länder som är med i samarbetet eftersom fordonsägaren får beviset direkt vid betalning. I skrivelser från , och anförs att det är oskäligt att en fordonsägare kan bötfällas trots att han har betalat vägavgiften om han använder sitt fordon innan han har fått ett vägavgiftsbevis. Det anförs vidare i skrivelserna att de fordon som används för begränsat arbete eller enstaka transporter drabbas särskilt eftersom dessa uppdrag ofta ges under förutsättning att de kan utföras omgående. Det har också anförts att det är orimligt att en köpare av ett vägavgiftspliktigt fordon inte kan förflytta fordonet förrän han har fått ett vägavgiftsbevis. Skälen för regeringens förslag: Avsikten med bestämmelsen att väg- avgiftsbevis måste medföras vid färd med vägavgiftspliktigt fordon är att det skall vara möjligt att kontrollera om vägavgiften har betalats. Det borde emellertid även vara möjligt att kontrollera om vägavgiften har betalats genom att föraren visar upp kvitto. Genom en ändring av bestämmelsen på så sätt att föraren av ett vägavgiftspliktigt fordon vid kontroll är skyldig att visa upp kvitto på att avgiften är betald kan den fördröjning som uppstår vid administrationen av vägavgiftsbevisen undvikas. Enligt samarbetsavtalet skall dock vägavgiftsbeviset medföras vid färd med fordonet. En ändring på sätt som beskrivits kan emellertid motiveras med att har valt att låta en central myndighet administrera bevisen och därför kan bevisen inte lämnas ut lika snabbt som vid en direkt försäljning av avgiftsbevis. En sådana ändring får dock inte innebära att fordonsägaren alltid undgår böter när han betalat vägavgiften men saknar vägavgiftsbevis, eftersom detta skulle kunna uppfattas som ett kringgående av bestämmelsen i samarbetsavtalet om att vägavgiftsbeviset skall medföras vid färd. Användandet av ett vägavgiftspliktigt fordon utan att medföra ett vägavgiftsbevis bör därför begränsas till när det vid kontroll framkommer att föraren visserligen saknar avgiftsbevis, men att detta beror på att ägaren ännu inte tillställts beviset. Vidare bör en tillåtelse att använda ett vägavgiftspliktigt fordon utan att medföra ett vägavgiftsbevis begränsas till svenska fordon eftersom utländska fordon får ett vägavgiftsbevis direkt vid betalning. Mot bakgrund härav föreslås att om föraren av ett vägavgiftspliktigt fordon inte kan visa upp ett vägavgiftsbevis vid kontroll på grund av att ägaren inte har tillställts beviset är föraren skyldig att i stället visa upp kvitto på betald vägavgift. Den föreslagna ändringen berör endast trafik med vägavgiftspliktigt fordon i . Vid internationell trafik måste ett vägavgiftsbevis medföras. 8 Upphävande av lagen om fordonsskatt på utländska fordon Regeringens förslag: Lagen om fordonsskatt på utländska fordon upphör att gälla . Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen (1988:328) om fordonsskatt på utländska fordon skall lastbilar, bussar och andra släpvagnar än påhängsvagnar som dras av lastbilar eller bussar med en totalvikt över betala fordonsskatt om fordonen har förts in till för tillfälligt brukande och inte är registrerade här. Lagen trädde i kraft och syftet med lagen var att förenkla beskattningen av utländska fordon som tillfälligt används i . Utländska fordon är dock undantagna från fordonsskatt om de inte används för persontransport mot betalning eller för transport av varor för industri eller handel. Även om utländska fordon skulle användas för persontransport mot betalning eller för transport av varor för industri eller handel skall de undantas från fordonsskatt i vissa särskilt uppräknade fall. Detta gäller bl.a. för sådana lastbilar och bussar som är registrerade i länder där svenska lastbilar och bussar undantas från fordonsskatt, dvs. när det föreligger en ömsesidig skattebefrielse. Lagen är därför tillämplig i mycket liten utsträckning och uppbörden är obetydlig, . Administrationskostnaderna står inte heller i proportion till skatteintäkterna. Till viss del har lagen dessutom ersatts av den vägavgift som tas ut enligt vägavgiftslagen (1997:1137) när utländska lastbilar använder det svenska vägnätet. Lagen om fordonsskatt på utländska fordon får därför anses ha en så marginell betydelse att lagen bör upphöra. 9 Ekonomiska konsekvenser En ny instansordning som innebär att beslut i tullärenden överklagas direkt till allmän förvaltningsdomstol medför givetvis en viss ökning i ärendemängden hos länsrätterna. Samma sak gäller förslaget att länsrätten i stället för skall pröva frågor om utdömande vite. En av tankarna bakom omorganisationen av är att främja en enhetligare rättstillämpning inom verket. Det torde leda till att antalet överklaganden minskar. Det går dock inte att nu närmare bedöma i vilken utsträckning arbetsbördan kommer att öka för länsrätterna. Regeringen avser att följa frågans fortsatta utveckling. Förslaget som avser en förändring av omhändertagandebestämmelserna i inregränslagen bedöms inte få några beaktansvärda statsfinansiella konsekvenser. 10 Författningskommentar 10.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling 13 § Förutom att ersätter tullmyndighet utgår det nuvarande fjärde stycket där det regleras vad som i paragrafen skall avses med tullmyndighet. Ändringen innebär att det i fortsättningen ankommer på att förordna vilka befattningshavare som skall fullgöra uppgifter enligt paragrafen. 19 § Paragrafens första stycke innehåller bl.a. bestämmelser om s.k. skärpt tullkontroll. Enligt den nuvarande lydelsen får chefen för en tullmyndighet besluta om sådan kontroll. Ett sådant beslut skall ofördröjligen underställas prövning. Ändringen innebär att beslut om skärpt tullkontroll skall fattas av chefen för en tullregion och att beslutet skall prövas av chef eller den han sätter i sitt ställe. 10.2 Förslaget till lag om ändring i tullregisterlagen (1990:137) 1 § Ändringen är föranledd av omorganisation. 2 a § I paragrafen regleras registeransvaret. I den nuvarande lydelsen är ansvaret fördelat mellan och övriga tullmyndigheter. Registeransvaret i det allmännas verksamhet har varit kopplat till myndighetsbegreppet. I och med att kommer att utgöras av en enda myndighet måste sålunda vara registeransvarigt för samtliga uppgifter i tullregistret. Av den nya lydelsen av paragrafen framgår att är registeransvarigt för tullregistret. 6 § Ändringen i paragrafens första stycke är föranledd av omorganisation. Enligt den nuvarande lydelsen får samtliga tullmyndigheter ha terminalåtkomst till tullregistret. För en regional tullmyndighet gäller dock den begränsningen att myndigheten endast får ta del av de uppgifter som behövs i myndighetens verksamhet. Ändringen innebär att nämnda begränsning skall gälla för en tullregion. 10.3 Förslaget till lag om ändring i tullagen (1994:1550) 7, 9 16, 19, 20, 21 23, 25, 26, 31, 37, 38, 40, 41, 44, 47, 48, 52, 55 57 b, 58-62, 64, 66-71, 74, 75, 77, 78, 94, 96, 98, 99 a, 111, 113, 118 och 119 §§. Ändringarna är föranledda av omorganisation. 2 § Förutom att ersätter en tullmyndighet i definitionerna av tullklarering och förtullning utgår definitionen av tullmyndighet. Tullmyndigheter är enligt artikel 4.3 i tullkodexen myndigheter som bl.a. har ansvar för tillämpningen av tullagstiftningen. har på såväl central som regional nivå givetvis ansvar för tillämpningen av tullagstiftningen. Detsamma gäller regeringen, som enligt RF är en myndighet, dock inte en förvaltningsmyndighet. Regeringen får efter bemyndigande av genom förordning meddela föreskrifter om tull på införsel av vara (8 kap. 9 § RF). 57 d § Ändringarna är föranledda av omorganisation. Enligt nuvarande bestämmelser skall, sedan ett beslut om kvarhållande fattats, beslutet prövas av . Enligt den nya lydelsen skall prövningen i stället göras av chef eller av verkets chefsjurist. 91 § Bestämmelsen i det nuvarande tredje stycket är en överklagandebestämmelse; den flyttas till 102 §. 99 § Paragrafens nuvarande fjärde stycke utgår. Huvudregeln i 6 § viteslagen att vite utdöms av länsrätt blir då tillämplig. Även paragrafens sista stycke utgår. Viteslagens övriga bestämmelser blir tillämpliga utan att det behöver anges här. 100 § Paragrafen innehåller bestämmelser om det allmänna ombudet. Skälen för att behålla det allmänna ombudet har redogjorts för i avsnitt 4.2. I första stycket anges att det allmänna ombudet får överklaga beslut i sådana ärenden som avses i 102 och 106 §§, dvs. huvudsakligen taxeringsbeslut samt beslut om dröjsmålsavgift, tulltillägg och förseningsavgift. Ändringen innebär att det allmänna ombudets möjligheter att överklaga beslut inskränks i förhållande till vad som tidigare angavs i 107 § första stycket. Vidare tas föreskriften om att det allmänna ombudet får föra talan även till förmån för den tullskyldige eller annan bort. Genom en hänvisning i 109 § till 6 kap. 17 § taxeringslagen följer att ombudet får föra sådan talan. 101 § Skälen till den föreslagna ordningen för överklagande har utvecklats i avsnitt 4.2. Enligt paragrafens första stycke skall som huvudregel beslut enligt tullagstiftningen överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Ändringen innebär en anpassning till vad som varit en oskriven huvudregel inom förvaltningsrätten och som genom införandet av den nya 22 a § i förvaltningslagen blev generell lagregel från . Den nya regeln kan bl.a. ses som ett uttryck för en princip om att den rättsliga kontrollen av förvaltningsbeslut bör ske vid domstol. Med den nu föreslagna ordningen för överklagande behövs ingen motsvarighet till 107 § utöver vad som sägs om prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätten. Den bestämmelsen har förts in i paragrafens andra stycke. I ett nytt fjärde stycke erinras om att regeringen meddelar föreskrifter om överklagande av beslut om föreskrifter. Stycket har införts i enlighet med Lagrådets förslag. 102 § De nuvarande bestämmelserna i 102 § om tidsfristen för överklagande får anses vara förenliga med såväl tullkodexens bestämmelser som det system för överklagande som gäller beträffande den inrikes beskattningen. Paragrafens första och andra stycke ändras därför endast så att överklagandetiden blir densamma för tulltaxeringsbeslut och beslut som inte avser tulltaxering enligt 10 § andra stycket. Skälen härför har redovisats i avsnitt 4.5. I enlighet med Lagrådets förslag har den tidigare lydelsen av andra stycket behållits i stort sett oförändrad. I tredje stycket har de bestämmelser om yrkande beträffande tulltillägg och förseningsavgift som finns i 91 § tredje stycket tagits in. I övrigt är ändringarna endast redaktionella. 103 § Paragrafen motsvarar nuvarande 103 § med vissa redaktionella ändringar och följdändring i anledning av förslaget till 102 §. 104 § Paragrafen innehåller bestämmelser om omprövning av beslut i samband med ett överklagande. Utredningens förslag att omprövningen skall göras av en central enhet inom när beslutet rör en fråga av prin- cipiell betydelse eller annars är av större vikt har fått viss remisskritik och har inte genomförts. Det får i stället ankomma på att meddela närmare föreskrifter om hur omprövningen skall göras inom verket. Paragrafen motsvarar i övrigt nuvarande 104 § med vissa redaktionella ändringar och följdändringar i anledning av förslaget till 102 §. 105 § Paragrafen motsvarar nuvarande 105 § men har med vissa redaktionella ändringar utformats i överensstämmelse med vad som föreslagits i 102 och 104 §§. 108 § Paragrafen innehåller bestämmelser om anslutningsöverklagande. I paragrafens nuvarande lydelse regleras förfarandet för anslutningsöverklagande beträffande såväl tullmyndighets, som allmän förvaltningsdomstols beslut. Genom ändringen begränsas paragrafens tillämpningsområde till att gälla endast anslutningsöverklagande av beslut. Som en följd av ändringen i 100 §, avseende det allmänna ombudets möjlighet att överklaga beslut, kan anslutningsöverklagande endast ske i fråga om sådana beslut som avses i 102 och 106 §§. När det gäller beslut av allmän förvaltningsdomstol regleras förfarandet för anslutningsöverklagande genom en hänvisning i 109 § till 6 kap. 14 § taxeringslagen. 109 § Paragrafen motsvarar nuvarande 109 §, men vissa ytterligare hänvisningar till bestämmelser i taxeringslagen har gjorts. I 6 kap. taxeringslagen finns bestämmelser om överklagande. Genom en hänvisning i den nuvarande 109 § tullagen har vissa av dessa bestämmelser gjorts tillämpliga vid överklagande enligt tullagen, nämligen bestämmelsen om tid för överklagande av länsrätts eller kammarrätts beslut i 6 kap. 13 § samt bestämmelserna om handläggning vid domstol i 6 kap. 18-24 §§ taxeringslagen. I den nya lydelsen av paragrafen görs även hänvisning till 6 kap. 9 12 §§, 14 och 15 §§, 16 § andra och tredje styckena samt 17 § taxeringslagen. Liksom tidigare skall vad som i de aktuella paragraferna i taxeringslagen sägs om gälla det allmänna ombudet. Vad som sägs om skattemyndighet skall dock i fortsättningen gälla . Ändringarna innebär att i stort sett samma principer som gäller för överklagande av skatteärenden kommer att gälla på tullområdet.