prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — 10.6 Prövning av skiljedomar om avvisning eller avskrivning Regeringens förslag: En part skall kunna angripa en skiljedom som innebär att tvisten avvisas eller avskrivs. Talan skall väckas från den dag parten fick del av domen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Några remissinstanser anser att förslaget måste förtydligas. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagens regler om ogiltighet och talar uttryckligen endast om skiljedomar. I rättspraxis har emellertid slagits fast att reglerna om kan tillämpas analogiskt på en skiljenämnds beslut att avsluta förfarandet utan att pröva tvisten (se rättsfallen NJA 1975 s. 536 och 1990 s. 419). Domstolen kan därvid pröva såväl bedömningen av den processuella frågan om förfarandets avslutande som handläggningen av denna. En skiljenämnds beslut att avvisa eller avskriva en tvist och som innebär att de frågor som hänskjutits till skiljemännen inte avgörs, kan alltså prövas materiellt av domstolen. Om någon materiell prövning av de till skiljemännen hänskjutna frågorna är det naturligtvis inte fråga. Enligt utredningen finns det goda skäl för den rättstillämpning som rättsfallen ger uttryck åt. Regeringen delar den bedömningen. Detta innebär att sådana skiljedomar som utgörs av s.k. avskrivnings- och avvisningsbeslut bör kunna omprövas i sak av domstol. Det är vad regeringen föreslår. Om ingen av parterna väcker talan bör avgörandena däremot tillerkännas rättskraft. Har skiljemännen i en skiljedom avvisat tvisten på grund av att de funnit sig obehöriga att pröva densamma är det ganska klart att även deras beslut om fördelningen av kostnader parterna emellan bör kunna prövas i sak av domstol, även separat, givetvis efter yrkande i den delen. Omprövningsmöjligheten bör däremot inte utsträckas till beslut om kostnadsfördelningen i en skiljedom varigenom tvisten har avskrivits. Ett sådant beslut bör liksom kunna angripas endast i den mån klanderreglerna medger det. Här saknar ju skiljemännen inte besluts- legitimitet. Ett förbehåll måste dock göras för fall då själva avskriv- ningsbeslutet upphävs; som en konsekvens härav måste också fördel- ningsbeslutet kunna upphävas. Det kan tilläggas att beslut om ersättning till skiljemännen liksom förutsätts bli överklagat i särskild ordning (se vidare avsnitt 11.3). 10.7 Undantagsavtal Regeringens förslag: Om skiljeavtalet avser ett förhållande mellan näringsidkare i deras näringsverksamhet och ingendera parten har hemvist eller driftsställe i , skall de genom en uttrycklig skriftlig överenskommelse kunna utesluta eller begränsa tillämpligheten av lagens grunder för upphävande av skiljedomen (undantagsavtal). En skiljedom som omfattas av en sådan överenskommelse skall erkännas och verkställas i enligt de regler som gäller för en utländsk skilje- dom. Utredningens föreslag överensstämmer med regeringens. Betän- kandet innehåller två särskilda yttranden i denna fråga. Enligt det ena bör undantagsavtal tillåtas även i nationella förfaranden. Det andra yttrandet ger uttryck för motsatt uppfattning, nämligen att undantagsavtal över huvud taget inte bör tillåtas. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Av de remissinstanser som uttryckligen yttrat sig i denna fråga ansluter sig en majoritet till det särskilda yttrande som förordar tillåtligheten av undantagsavtal även i svenska skiljeförfaranden. Många remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. En remissinstans instämmer i det särskilda yttrandet om förbud mot undantagsavtal. Även bland de utländska skiljedomsexperterna går meningarna isär i denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen innehåller både dispositiva och indispositiva regler. Vad avser reglerna om ogiltighet och är utgångspunkten att dessa är bindande, dvs. att parterna inte på förhand kan avtala bort deras tillämpning. har emeller- tid i rättsfallet NJA 1989 s. 143 angett att för parter som saknar anknyt- ning till får det anses möjligt att även innan tvist uppkommit träffa avtal som begränsar möjligheterna att inför svensk domstol angripa skiljedomen på grund av formella brister. Frågan är nu om och i så fall i vilken utsträckning som den nya lagen om skiljeförfarande bör tillåta sådana s.k. undantagsavtal. Skiljeförfarandet som institut vilar bl.a. på principen om parternas rätt att träffa bindande avtal. Partsautonomin utgör själva grunden för de regler som omgärdar skiljeförfarandet. Som tidigare nämnts bör detta synsätt i hög grad prägla också en ny lag om skiljeförfarande. Det sagda kan dock inte gälla reservationslöst. Skiljeförfarandet måste omgärdas av vissa minimiregler för att tillgodse grundläggande rätts- säkerhetskrav, bl.a. därför att staten inte står helt utanför denna form av tvistlösning. Inte minst den omständigheten att exekutionsväsendet ställs till parternas (och skiljemännens) förfogande innebär att ett rättssäkert regelverk måste omgärda vissa delar av skiljeförfarandet. En grundförutsättning för att tillåta undantagsavtal bör vara att man kan konstatera ett legitimt intresse för parterna i detta avseende. Vad avser de ogiltighetsgrunder som föreslås i den nya lagen har tidigare konstaterats att dessa är uppställda för att primärt skydda andra intressen än parternas. Redan av den anledningen bör man alltså inte tillåta undantagsavtal som innebär att man begränsar domstols möjlighet att pröva frågor om ogiltighet. Annorlunda förhåller det sig med klandergrunderna. Parterna har getts dispositionsrätt över dem och det skulle således kunna hävdas att parterna inte borde vara betagna rätten att avtala bort deras tillämpning. Å andra sidan är det en stor skillnad mellan att avstå från att klandra en skiljedom när man väl erhållit domen och att på förhand, utan kännedom om hur skiljeförfarandet kommer att utveckla sig, med bindande verkan göra ett sådant avstående. Klandergrunderna är i huvudsak avsedda att garantera parterna ett opartiskt och i övrigt korrekt förfarande. Med tanke på detta syfte kan man hysa stora betänkligheter mot undantagsavtal. I det förslag som regeringen nu lägger fram har klandergrunderna getts en restriktiv utformning, utan att grova fel och brister i proceduren för den skull lämnats utanför. Egentligen kan man hävda att dessa grunder endast ger en viss minimistandard i fråga om rättsskydd. Det bör därför krävas starka skäl för att parterna i förväg skall ges möjlighet att avstå från detta rättsskydd. Om undantagsavtal skulle tillåtas finns det en särskild risk att en starkare part förmår en underlägsen part att träffa en sådan överens- kommelse. Visserligen kan det sägas att en undantagsklausul kan komma att lämnas utan avseende med tillämpning av 36 § avtalslagen på grund av ena partens underlägsna ställning. Också senare inträffade för- hållanden kan utgöra grund för att bortse från en undantagsklausul. Hit bör kanske räknas omständigheter som inträffat under skiljeförfarandet. I vart fall aktualiseras emellertid ett åberopande av undantagsklausulens ogiltighet knappast förrän skiljedomen har meddelats och klandertiden börjat löpa. Vill en missnöjd part angripa skiljedomen kan han inte invänta utgången av en fristående tvist om giltigheten av undantags- klausulen. Klanderfristen kommer nämligen då att gå ut. Han måste i stället väcka klandertalan och aktualisera tillämpningen av 36 § avtals- lagen i klanderprocessen. Detta kan lätt förbises. Särskilt om efter- följande omständigheter åberopas i klanderprocessen till stöd för undan- tagsklausulens ogiltighet har man å andra sidan därmed kommit i ett läge där syftet med undantagsklausulen i stort sett har gått förlorad. Detta gäller även om man tänker sig att invändningen om ogiltighet på grund av 36 § avtalslagen underkänns och klandertalan därmed avvisas. Syftet med en undantagsklausul är ju att skiljedomen inte skall kunna angripas genom . Delvis andra synpunkter gör sig gällande i internationella tvister. Här tillkommer särskilt ett förhållande av betydelse. I de flesta länder sker nämligen vid verkställighet av utländska skiljedomar precis som i en prövning i huvudsaklig överensstämmelse med New York- konventionens regler. Härigenom kommer en viss prövning till stånd, även om parterna har träffat ett undantagsavtal. Denna prövnings- möjlighet står visserligen inte öppen beträffande ogillande skiljedomar eller bifallande fastställelsedomar. Sådana domar kommer inte att kunna angripas i det land där skiljeförfarandet ägt rum, och någon verkställighet blir det ju inte fråga om. Vidare kommer en bifallande skiljedom som vägras verkställighet i ett annat land att behålla sin rättskraft i för- farandelandet. Trots detta minskar onekligen den utländska verkställig- hetsprövningen betänkligheterna mot att parterna är bundna vid att avstå från klandertalan. Bifalls talan i skiljedomen ges den förlorande parten å andra sidan, om undantagsavtal saknas eller frånkänns verkan, viss chans att obstruera genom att åberopa en klandergrund dels i förfarandestaten, dels också, om denna talan inte har framgång, i verkställighetslandet. Visserligen vore den bästa lösningen säkerligen att prövning endast skedde i en ordning och då lämpligen i det land där förfarandet ägt rum. Härigenom kunde såväl käranden som svaranden få sitt befogade intresse av rättsskydd tillgodosett. Man borde således avstå från en prövning på verkställighetsstadiet. En sådan lösning kan emellertid inte ensidigt uppnås inom ramen för en svensk lag om skiljeförfarande. Lösningen av internationella tvister genom skiljeförfarande i ett neutralt land kan i stället underlättas genom att undantagsavtal godtas i dessa fall. Det nu anförda talar för att undantagsavtal i vart fall skulle kunna godtas i internationella kommersiella tvister. Denna ståndpunkt ligger också i linje med Högsta domstolens tidigare nämnda avgörande. För en sådan ordning talar också den omständigheten att endast en remissinstans har avstyrkt utredningens förslag. Remissutfallet och särskilt då de remissvar som avgivits av företrädare för näringslivet ger stöd för uppfattningen att det finns ett behov av att kunna träffa undantagsavtal. På grund härav och då det inte kan anses föreligga några avgörande hinder mot en sådan reglering, anser regeringen att det i internationella kommersiella tvister bör finnas möjlighet för parterna att avtala om en begränsning av tillämpningen av lagens klandergrunder. Regeringen återkommer strax till hur reglerna om detta närmare bör utformas. Nästa fråga blir då om undantagsavtal bör tillåtas även i nationella skiljeförfaranden. Det bör direkt sägas att det behov av sådana avtal som remissutfallet ger uttryck för inte enligt remissinstanserna är begränsat till internationella skiljeförfaranden. Det främsta skälet till att man kan godta undantagsavtal i inter- nationella förfaranden att det sker en prövning på verkställighetsstadiet kan emellertid inte åberopas såvitt avser rent inhemska förfaranden där verkställighet skall ske i . Reglerna i utsökningsbalken (3 kap. 15 §) ger inte en part möjlighet att åberopa klanderskäl på verk- ställighetsstadiet om rätten till hävning vid domstol är stängd. Rege- ringen avser heller inte att föreslå ändringar i den riktningen. Tvärtom kommer regeringen föreslå att klanderskäl inte alls skall beaktas av kronofogdemyndigheten vid verkställighet (se avsnitt 13.2.2). Om man skulle godta undantagsavtal i inhemska förfaranden skulle alltså varje form av prövning av klandergrunderna vara utesluten. En sådan ordning är enligt regeringens mening inte godtagbar. Ett alternativ skulle möjligen vara att, såsom vid utländska skilje- domar, låta den part som vill ha verkställighet ansöka om verkställighets- förklaring hos . I den prövningen skulle då motparten kunna framställa invändningar som i stort motsvarar våra klandergrunder. Frågan är emellertid vad man då vunnit. Hovrättens prövning blir ju i princip densamma som vid en klanderprövning. Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att undantagsavtal inte bör tillåtas i interna tvister. Även om undantagsavtal inte bör tillåtas i inhemska skiljeförfaranden bör alltså, enligt vad regeringen tidigare gett uttryck för, det motsatta gälla för internationella förfaranden. De närmare bestämmelserna härom bör utformas enligt följande. Undantagsavtal bör kunna godtas i tvister mellan parter som, när avtalet ingås, saknar hemvist, fast bostad eller driftsställe i . Det förhållandet att en part har utmätningsbar egendom eller dotterbolag med driftställe här i riket bör inte diskvalificera parten från möjligheten att träffa undantagsavtal. Det saknas anledning att begränsa en parts möjlighet att träffa undantagsavtal till enbart vissa klandergrunder. Det bör också vara möjligt att inta en undantagsklausul i ett skiljeavtal som avser framtida tvister, lika väl som parterna i samband med tvistens uppkomst eller senare bör kunna träffa ett särskilt undantagsavtal. Däremot bör det med hänsyn till de risker för rättsförluster som parterna löper krävas ett tydligt och uttryckligt avstående från klanderrätten. Det bör också krävas skriftlig form. Det är viktigt att en part inte går miste om klanderrätten bara genom en hänvisning till ett skiljedomsreglemente som kanske parten ovetande innehåller en undantagsklausul. Även om en allmän hänvisning således sker till ett skiljedomsreglemente med en klart formulerad undantagsklausul bör detta inte godtas som ett verksamt undantagsavtal. Utgångspunkten för förslaget är sålunda att skiljedomen inte skall verkställas i . Saknar parterna anknytning hit saknas i regel den grundläggande förutsättningen egendom i landet för verkställighet. Det kan dock tänkas gå från det avtalet ingicks tills det blir aktuellt att verkställa en skiljedom. Det förhållandet att en part fram till tidpunkten för ett skiljeförfarande har fått anknytning till bör enligt regeringens mening inte få till följd att undantags- avtalet förlorar sin verkan. Vid en verkställighet här borde krono- fogdemyndigheten kunna beakta om skiljedomen var ogiltig t.ex. på grund av att den stred mot ordre public. Sådana fall torde emellertid vara utomordentligt få. Denna prövning framstår också som ett otillräckligt korrektiv. Ett avgörande motiv för att godta undantagsavtal beträffande internationella tvister är ju att skiljedomar meddelade i sådana tvister antas genomgå en exekvaturprövning i verkställighetslandet. Man bör därför i konsekvensens namn underkasta dessa domar exekvaturprövning även i om de skall verkställas här. Härigenom skapas en viss kontroll. Sannolikt kommer det att röra sig om ett mycket litet antal fall. Denna exekvaturprövning bör kunna ske enligt de regler som föreslås gälla för utländska skiljedomar (se avsnitt 15). Man skulle kunna hävda att i de fall då endast någon eller några av klandergrunderna har undantagits borde verkställighetsprövningen in- skränkas till att avse dessa grunder. En sådan uppdelning kan dock i många fall vara svår att göra. Parternas avtal kan t.ex. knyta an till delar av en viss eller flera olika klandergrunder. Tillämpningsproblem skulle uppstå och göra prövningen onödigt komplicerad. Har parterna i något hänseende ingått ett undantagsavtal bör således en fullständig prövning kunna ske i exekvaturförfarandet. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det i lagen om skilje- förfarande tas in regler som ger utländska parter möjlighet att i ett kommersiellt förhållande träffa undantagsavtal. En skiljedom som omfattas av ett sådant avtal skall erkännas och verkställas i enligt de regler som gäller för en utländsk skiljedom. 11 Skiljedomskostnader 11.1 Ersättningen till skiljemännen 11.1.1 Gällande rätt Skiljemännens rätt till ersättning av parterna regleras i 23 § skilje- mannalagen. Utgångspunkten är att parterna och skiljemännen genom avtal kan bestämma ersättningen till skiljemännen. Har något avtal inte träffats skall parterna solidariskt betala skälig ersättning till skiljemännen för deras arbete och omkostnader. Parterna kan t.ex. i skiljeavtalet begränsa ansvaret för ersättningen till skiljemännen. Parterna kan också hänvisa till ett skiljedomsinstituts regler. Åtar sig skiljemännen uppdraget med insikt om en sådan överens- kommelse mellan parterna får de därigenom anses ha godtagit vad parterna avtalat. I sistnämnda fall blir institutets regler för hur ersätt- ningen till skiljemännen skall bestämmas tillämpliga. Skiljemännen får i en slutlig skiljedom men inte i t.ex. en deldom fastställa ersättningens belopp särskilt för varje skiljeman och förplikta parterna att betala. Enligt 23 § tredje stycket skiljemannalagen är skiljemännen förbjudna att utöva retentionsrätt i skiljedomen. Skiljeförfarandet kan avslutas utan att tvistefrågan avgörs av skiljemännen. Parterna kanske förliks eller talan återkallas. Vidare kan skiljemännen finna att de inte är behöriga att pröva tvisten. Även i dessa fall kan skiljemännen ha välgrundade krav på ersättning för arbete och utlägg. Det är dock något osäkert om de har möjlighet att fastställa ersättningen i ett exigibelt avgörande. Kan parterna och skiljemännen inte enas i frågan, har skiljemännen alltid möjlighet att föra talan om ersättningen vid domstol. I 23 § första stycket skiljemannalagen finns en inskränkning i parternas avtalsfrihet. Där anges att en skiljeman inte får motta eller betinga sig ersättning av ena parten, med mindre lika förmån tillkommer honom från andra parten . Ett avtal som strider mot stadgandet är ogiltigt och skiljemannen är skyldig att betala tillbaka vad han mottagit. Dessutom är en skiljeman som mottagit eller betingat sig ersättning i strid med 23 § skiljemannalagen jävig enligt 5 § första stycket 3 p. samma lag. Utredningen har tolkat regeln i 23 § första stycket skiljemannalagen så att ett avtal mellan en part och skiljemän angående ersättningen till skiljemännen för sin giltighet förutsätter att även den andra parten åtagit sig lika förpliktelser mot samma skiljeman. Utredningen pekar dock på att har godtagit en skiljeklausul i ett avtal mellan en näringsidkare och konsumenter som innebar att konsumenternas kost- nadsansvar begränsades såväl parterna emellan som mot skiljemännen (NJA 1983 s. 510). Slutligen bör nämnas att det inte finns några särskilda bestämmelser i skiljemannalagen som behandlar frågor om förskott på ersättningen eller säkerhet för den. 11.1.2 Överväganden Regeringens förslag: Parter och skiljemän skall genom avtal kunna bestämma skiljemännens ersättning. Ett avtal som inte träffats med parterna gemensamt skall vara ogiltigt. Om något avtal om ersättning inte träffats skall parterna solidariskt betala skiljemännen skälig ersättning för arbete och utlägg. Skiljemännen skall i en slutlig skiljedom få fastställa ersättningens belopp och ålägga parterna betalningsskyldighet. Skiljemännen skall inte få utöva retentionsrätt i skiljedomen. Skiljemännen skall kunna begära säkerhet för ersättningen. Särskilda säkerheter skall kunna fastställas för skilda yrkanden. Om parterna inte ställer begärd säkerhet skall skiljemännen kunna avsluta förfarandet eller avstå från att ta upp ifrågavarande yrkande. Om ena parten underlåter att ställa sin del av säkerheten får den andra parten ställa ytterligare säkerhet eller, i stället för att fortsatta skiljeförfarandet, väcka talan vid domstol. En part som inte fullgör sin skyldighet att ställa säkerhet kan inte åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder. Säkerheten skall kunna tas i anspråk för att täcka större utlägg. Skiljemännen skall inte mot parternas vilja, eller utan godkännande från den part som ställt hela säkerheten, kunna tillgodogöra sig säkerheten såsom förskott för redan utfört arbete. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker i huvudsak de föreslagna bestämmelserna eller lämnar dem utan erinran. ifrågasätter om inte mer genomgripande förändringar bör göras dels när det gäller skiljemännens rätt att fastställa sin egen ersätt- ning, dels såvitt avser förbudet för skiljemännen att utöva retentionsrätt i skiljedomen. Hovrätten anser att dessa två regleringar bör slopas. Några remissinstanser anser att skiljemännen skall få ta säkerheten i anspråk genast sedan ersättningen fastställts i en skiljedom. En remissinstans anser att skiljemännen även skall kunna kräva säkerhet för att tillgodose ena partens intressen. menar att förslaget att den part som inte ställer sin del av begärd säkerhet inte skall kunna åberopa skiljeavtalet som hinder för rättegång kommer att påverka valet av som forum för inter- nationella skiljeförfaranden i negativ riktning. En utländsk expert har förordat en mindre detaljerad reglering med större frihet för skiljemännen att bestämma på detta område. En annan har ifrågasatt förbuden att kräva förskott på ersättning för utfört arbete och att utöva retentionsrätt i skiljedomen. Skälen för regeringens förslag: Modellagen innehåller inte några bestämmelser om ersättning till skiljemännen. Särskilda bestämmelser om ersättningen till skiljemännen finns inte i lagstiftningen i t.ex. , , eller . Däremot har man i den finska lagen reglerat ersättningen till skiljemännen på följande sätt. Om inte något annat har överenskommits eller bestämts är parterna solidariskt skyldiga att betala ersättning till skiljemännen för deras arbete och kostnader. Ersättningen till skiljemännen skall vara skälig med beaktande av den tid uppdraget krävt, sakens svårighetsgrad och andra på saken inverkande omständigheter. Skiljemännen har rätt att av parterna kräva förskott på ersättningen eller säkerhet för den. Om inte något annat har bestämts på ett sätt som är bindande för skiljemännen får de i skiljedomen fastställa ersättningens belopp särskilt för var och en av dem samt ålägga parterna betalningsskyldighet. Lagen om skiljeförfarande skall bygga på partsautonomins princip. Regeringen delar utredningens ståndpunkt att man även när det gäller ersättningen till skiljemännen bör utgå från denna princip. Parter och skiljemän bör således i första hand genom avtal få bestämma ersätt- ningens storlek eller hur den skall fastställas. Som ovan redovisats är parternas avtalsfrihet begränsad genom bestämmelsen i 23 § första stycket skiljemannalagen. Av Högsta domstolens avgörande i rättsfallet NJA 1983 s. 510 framgår dock att denna inskränkning i avtalsfriheten inte är absolut. Enligt utredningen bör man som också fann i det nu nämnda rättsfallet i viss utsräckning kunna godta skiljeavtal mellan näringsidkare och konsumenter som innebär att näringsidkaren helt eller delvis står för ersättningen till skiljemännen. Regeringen delar utredningens uppfatt- ning. Lagstiftningen bör alltså inte lägga hinder i vägen för sådana avtal. Den omständigheten att regeringen i detta lagstiftningsärende föreslår ett totalförbud mot skiljeklausuler i konsumentrelationer såvitt avser fram- tida tvister föranleder ingen annan bedömning. En konsument är ju oförhindrad att ingå skiljeavtal sedan tvist väl har uppkommit. Följaktligen bör lagen om skiljeförfarande inte innehålla en regel som förbjuder denna kostnadsfördelning. Som utredningen framhållit får dock detta självfallet inte tas till intäkt för att det alltid är fritt fram att begränsa kostnadsansvaret. Ett avtal härom mellan ojämbördiga parter kan fortfarande anses oskäligt. Av 23 § första stycket skiljemannalagen följer att ena parten ensam inte får träffa ett separat avtal med en eller flera skiljemän. Ett sådant avtal kan i högsta grad rubba förtroendet för opartiskheten hos den eller de skiljemän som ingått avtalet. Enligt regeringens mening bör den nuvarande bestämmelsen modifieras så att den enbart träffar denna typ av ensidiga avtal. Inget bör alltså hindra att parternas kostnadsansvar mot skiljemännen är olika, men parterna måste vara överens om det.