prop · GM03133 · 1999-01-01 00:00:00 — Avgräns- ningen till en pågående förundersökning och efterföljande rättegång i en eller flera instanser motiveras av det grundläggande syftet med förord- nandet, dvs. att med anledning av vissa bestämda misstankar om brott ta till vara barnets intresse under förundersökning och i rättegång. När det gäller rättegången bör befogenheterna för den särskilda företrädaren förutom att gälla den underåriges rätt i själva brottmålet även innefatta en rätt att föra barnets talan om skadestånd med anledning av brottet i en eventuell senare process. Enligt promemorians förslag övertar den särskilda företrädaren vårdnadshavarens befogenheter under förundersökningen och rätte- gången, med undantag endast för rätten att dels väcka enskilt åtal, dels väcka talan om skadestånd när ett allmänt åtal inte har väckts. När det gäller den särskilda företrädarens rätt att överta åtal som åklagaren lagt ned har ifrågasatt om en sådan inskränkning av vårdnadshavarens rätt är motiverad. Tingsrätten har ansett att rätten att överta ett nedlagt åtal bör undantas från den särskilda företrädarens uppgifter. Regeringen delar i dessa avseenden promemorians ståndpunkt. Som framhålls där ligger det visserligen regelmässigt inte i barnets intresse att driva saken vidare i de fall åklagaren lägger ned ett åtal. Principiella skäl talar dock mot att en underårig i en pågående process inte skall ha samma faktiska möjligheter att driva processen vidare som andra målsägande. Att den särskilda företrädaren saknade befogenheter på denna punkt skulle medföra att den underårige i allmänhet kom att stå med motparten som sin ställföreträdare i rättegången, vilket skulle påfordra ett godmansförordnande enligt . Den särskilda företrädaren bör därför kunna överta ett av åklagaren väckt åtal som denne lagt ned. Den särskilda företrädaren bör också kunna biträda ett av åklagaren väckt åtal samt överklaga en ogillad ansvarstalan. Den särskilda företrädarens befogenheter bör också omfatta vårdnadshavarens rätt att ange brott till åtal enligt 20 kap. 14 § rätte- gångsbalken (RB). Tillräckliga skäl att utsträcka den särskilda företrädarens befogenheter utöver den process som inletts av åklagaren finns enligt regeringens bedömning dock inte. En särskild företrädare bör alltså inte kunna väcka enskilt åtal eller väcka skadeståndstalan i de fall där åklagaren beslutar att inte väcka något allmänt åtal. För att undvika oklarheter i fråga om förordnandets räckvidd torde det vidare vara angeläget att domstolen i ett beslut om förordnande så långt som möjligt preciserar vilken eller vilka misstänkta gärningar som ligger till grund för förordnandet. Detta gäller också förordnanden enligt 2 §. Barnets bästa Den särskilda företrädarens agerande skall, som betonas i promemorian, helt och hållet styras av barnets bästa. Han eller hon skall se till att barnets rättigheter tas till vara och att dess integritet respekteras. En viktig uppgift för den särskilda företrädaren är att vara ett stöd för barnet och att se till att det skapas en atmosfär vid genomförandet av förhör, läkarundersökning eller en liknande åtgärd så att obehaget för barnet blir så litet som möjligt. Även om det som en utgångspunkt alltid ligger i barnets intresse att ett misstänkt brott mot barnet utreds bör en särskild företrädare för barn inte ge sitt samtycke till en utredningsåtgärd om barnet kan ta skada av åtgärden t.ex. för att barnet känner en mycket stark rädsla. Den särskilda företrädaren skall givetvis även i övrigt ta hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (jfr 6 kap. 12 § [FB]). Det bör inte vara den särskilda företrädarens uppgift att göra en egen bedömning av behovet av en viss åtgärd från utredningssynpunkt. Företrädaren kan alltså inte vägra att ge samtycke av det skälet att han eller hon har en annan uppfattning om t.ex. bevisläget i ärendet. i samhället anser att lagtexten i enlighet med förverkligandet av bör understryka de bakom- liggande syftena att tillgodose barnets rätt samt behov av processuellt stöd. Principen om barnets bästa är en av grundpelarna i FN:s barn- konvention. Den kan härledas ur två grundläggande tankar: att barn har fullt och lika människovärde och att barn är sårbara varelser som behöver särskilt skydd (prop. 1997/98:182, s. 13). Det är viktigt att i varje lagstiftningsärende där principen skall föras in överväga vilken metod för detta som är den bästa (ibid., s. 15). Den nu föreslagna lagstiftningen ger i sig uttryck för principen om barnets bästa. Motsvarande gäller för exempelvis vissa bestämmelser i lagen (1990:52) med särskilda bestäm- melser om vård av unga (LVU). Den styrande principen vid tillämpningen av lagen om en särskild företrädare för barn m.m. måste enligt regeringens mening vara barnets intresse (se avsnitt 6.2). Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Enligt regeringens mening är det tillräckligt med den hänvisning till barnets intresse som görs i fråga om förutsättningarna för ett förordnande av en särskild företrädare i 1 § (se avsnitt 6.2). Hänsyn till barnets vilja vid menar att lagtexten bör slå fast att hänsyn till barnets vilja skall tas med beaktande av barnets ålder och mognad. Med anledning av detta bör betonas att hänsynen till barnets vilja är en nödvändig förutsättning för att den särskilda företrädaren skall kunna ta till vara barnets rätt. Barnets ålder och mognad avgör i vilken utsträckning barnets vilja bör beaktas. Regeringen ser dock inte något behov av att uttryckligen nämna detta i lagtexten. Talan om skadestånd I promemorian anförs att det beror på omständigheterna om barnet är betjänt av att det förs en skadeståndstalan. Det sägs vidare att den särskilda företrädaren nog i allmänhet har mindre anledning att avstå från ett skadeståndsanspråk av hänsyn till förhållandet mellan barnet och gärningsmannen eftersom ett åtal redan har väckts när ett skadestånds- anspråk kan göras gällande inom ramen för företrädarens befogenheter. anser att talan om skadestånd regelmässigt skall föras och anför beträffande de fall barnen gottgjorts utom rättegång att en avräkning kan göras när skadeståndet fastställs. Regeringen anser i linje med vad som anförts i promemorian att en mer nyanserad bedömning bör göras. En skadeståndstalan måste naturligtvis alltid vara motiverad. Det kan förekomma fall där gärningsmannen redan utan rättegång har gottgjort barnet eller där det på annat sätt inte är befogat att föra en skadeståndstalan. Den särskilda företrädarens kontakter med barnet Det torde ofta vara en svår uppgift för en särskild företrädare att etablera kontakt med barnet. Som och ens rätt i samhället har betonat är dock sammanträffanden och samråd med barnet av stor vikt. Det kan därför, vilket framhålls i promemorian, bli aktuellt för företrädaren att samarbeta också med sådana personer på exempelvis daghem eller skola som barnet känner förtroende för. God kontakt med barnet är givetvis en förutsättning för att barnets egen uppfattning skall komma till uttryck och kunna beaktas. Barnet själv kan inledningsvis ha vänt sig till någon särskild person och berättat om de omständigheter som grundar misstankarna om brott. I dessa situationer kan det vara viktigt att den person barnet först anförtrott sig åt också närvarar vid de fortsatta kontakterna med barnet. Den särskilda företrädarens kontakter med förundersökningsledaren Den särskilda företrädaren bör utföra sitt uppdrag i nära kontakt med förundersökningsledaren. Det är viktigt att företrädaren utifrån sin kännedom om barnets förhållanden påtalar sådant som kan vara av betydelse för förundersökningen. Konfliktsituationer m.m. och efterfrågar en belysning av praktiska frågor kring utförandet av uppdraget. Det är inte möjligt att här ge en fullständig behandling av frågor om hur förhör och läkarunder- sökning närmare skall genomföras. Det kan dock framhållas att samma regler som annars gäller för exempelvis förhör. Den särskilda före- trädaren saknar naturligtvis befogenheter att använda tvångsmedel så som att hämta barnet. För att förhör genom den särskilda företrädarens medverkan skall kunna komma till stånd torde således ofta krävas att detta sker i samband med att barnet vistas i daghem, skola eller liknande (jfr avsnitt 4.2). Hovrätten för Nedre har vidare efterfrågat en tydligare analys och reglering av konflikterna mellan den särskilda företrädaren och vårdnadshavaren samt den särskilda företrädarens uppgifter och befogenheter i dessa fall. När det gäller dessa frågeställningar bör först och främst betonas att den särskilda företrädarens befogenheter begränsar sig till att ta till vara barnets rätt under förundersökning och rättegång med de avgränsningar som redovisats ovan. Den särskilda företrädaren saknar i övrigt befogenheter när det gäller vårdnaden av barnet. Det ligger i sakens natur att intressemotsättningar i förhållande till vårdnads- havare därvid kan uppstå. Det är dock regeringens bedömning att den särskilda företrädarens befogenheter har en så naturlig avgränsning att någon ytterligare precisering inte är nödvändig. Bland annat erinras om att den särskilda företrädaren saknar befogenheter att vidta tvångs- åtgärder. Den särskilda företrädaren bör i de fall det är aktuellt samarbeta med socialnämnden. Detta gäller även om den underårige är omhändertagen enligt LVU. Genom ett sådant samarbete kan undvikas att ett barn behöver genomgå fler läkarundersökningar och förhör än nödvändigt. Det bör vara den särskilda företrädaren som är den underåriges ställföreträdare i de rättsliga frågor som gäller förundersökningen och rättegång även om barnet är omhändertaget enligt LVU. ställföreträdarskap enligt 11 § fjärde stycket LVU avser ju den underåriges personliga förhållanden endast i den mån det behövs för att genomföra vården. har uppmärksammat frågan om fördelningen av ansvaret för den underårige mellan den särskilda företrädaren och socialnämnden när det saknas grund för ett omhändertagande enligt LVU. Den särskilda företrädarens befogenheter och ansvar är begränsat till att ta till vara den underåriges rätt under förundersökning och rättegång. Om det förordnas en särskild företrädare påverkar detta alltså inte socialnämndens ansvar för den underårige när det gäller vård m.m. har i detta sammanhang ansett att den särskilda företrädaren bör ha det yttersta ansvaret för att barnet får nödvändig terapeutisk hjälp. Regeringen menar att ansvaret för barnets vård i detta avseende med hänsyn till vad som just sagts faller utanför den särskilda företrädarens uppgifter och vilar på socialnämnden. Det bör dock höra till den särskilda företrädarens uppgifter att uppmärksamma barnets behov av vård och behandling samt att förmedla sin kännedom i dessa avseenden till socialnämnden. har uppmärksammat risken för konflikter mellan å ena sidan den särskilda företrädaren och å den andra ett offentligt biträde enligt LVU eller socialnämnden, som bestämmer med stöd av 11 § fjärde stycket LVU. Även om ställföreträdarskapet hänför sig till olika områden kan det, som framhåller, uppstå situationer där det finns olika åsikter om vad som är bäst för barnet. Utgångspunkten är här att berörda personer och myndigheter måste samarbeta och tillsammans med barnet eftersträva en gemensam uppfattning. Konflikter om barnets bästa torde i sig kunna vara till skada för barnet och det vilar ett ansvar på berörda att konflikter undviks. Som sagts bör det vara den särskilda företrädaren som är den underåriges ställföre- trädare i de rättsliga frågor som gäller förundersökningen och rättegång, även om barnet är omhändertaget enligt LVU. För de ytterlighetsfall där det uppkommer en grundläggande och svårlöslig konflikt mellan den särskilda företrädaren och socialnämnden kan nämnden underrätta åklagaren om detta. Åklagaren får då bedöma om frågan om byte av den särskilda företrädaren bör väckas. Om byte begärs kommer tingsrätten att pröva om det finns särskilda skäl för byte (se 26 § andra stycket rättshjälpslagen [1996:1619]). Sker inte byte innebär det att den särskilda företrädarens uppfattning gäller. Bland annat för att undvika konflikter mellan en särskild företrädare och ett offentligt biträde torde det lämpligaste vara att i den mån det är möjligt samma person utses (se avsnitt 6.5). 6.5 Vem skall utses till särskild företrädare för barn? Regeringens förslag: Till särskild företrädare för barn kan en advokat, en biträdande jurist på en advokatbyrå eller någon annan förordnas. Endast den får förordnas som på grund av sina kunskaper och erfaren- heter samt personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag till lagtext innehåller dock inte något krav på särskild lämplighet. Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att endast advokater bör komma i fråga för uppdraget. anför att lagen bör komp- letteras med urvalskriterier. m.fl. anser att en samordning bör ske med förordnande av offentligt biträde så att samma person förordnas för uppdragen. , i samhället m.fl. har betonat att de som utses skall ha erforderlig kompetens. Skälen för regeringens förslag: Promemorians förslag överensstäm- mer med de bestämmelser som gäller för rättshjälpsbiträden, måls- ägandebiträden och offentliga biträden. Uppdraget som särskild före- trädare för barn innebär dock att särskilda krav måste ställas på den som kan komma i fråga för att förordnas. Det gäller särskilt de personliga egenskaper en sådan person bör besitta Dessa särskilda krav på lämp- lighet bör komma till uttryck i lagtexten. De särskilda kraven gäller till att börja med förmågan att utöva upp- draget så att barnets bästa sätts i främsta rummet och i den mån som förutsättningar finns för det hänsyn tas till barnets egen vilja. Det måste ställas stora krav på förmågan att sätta sig in i barnets situation, att kommunicera med barnet och att vinna dess förtroende. De särskilda kraven gäller vidare förmågan att hantera en mycket känslig situation som ofta kan innefatta komplexa intressekonflikter. Den som skall utses bör ha stor integritet, kunna vinna förtroende både hos personal på daghem och skola, tjänstemännen inom , och i möjligaste mån hos vårdnadshavarna. Det bör betonas att den sär- skilda företrädaren måste stå fri i förhållande till polis- och åklagarmyn- digheterna men också i förhållande till en vårdnadshavare som inte berörs av misstankarna om brott. En uppenbar förutsättning för att den särskilda företrädaren skall kunna utföra uppdraget på ett riktigt och förtroendeskapande sätt är att det inte finns fog för att uppfatta honom eller henne som partisk i den konflikt som kan finnas mellan vårdnads- havarna. Det är också viktigt att att den som förordnas som särskild företrädare för barn har erfarenheter av förundersökning och rättegång i brottmål. Företrädesvis bör personer som har erfarenhet av uppdrag som måls- ägandebiträde i ärenden av liknande karaktär och som har utfört de upp- dragen på ett tillfredsställande sätt kunna anlitas för uppdrag som sär- skild företrädare. För att anses lämplig för uppdraget krävs alltså att särskilda krav när det gäller erfarenheter och kompetens är uppfyllda. Att i lagtexten ange mer specifika kriterier när det gäller kraven på den som skall utses fram- står inte som meningsfullt. Regeringen bedömer det inte heller lämpligt att formellt begränsa gruppen av personer som skall kunna utses till endast advokater. Visserligen följer av den erfarenhet som krävs att det i de allra flesta fallen kommer att vara advokater som utses. En begränsning skulle dock kunna innebära att i och för sig lämpliga per- soner inte kan komma i fråga. Begränsningen torde inte heller tillräckligt tillgodose kraven på särskild lämplighet. Mot denna bakgrund framstår det som mest ändamålsenligt att i lagtexten ställa upp allmänt formule- rade krav på särskild lämplighet. Lagrådet har påtalat att kraven på personliga egenskaper och yrkeserfarenhet bör återspeglas i lagtexten. Regeringen delar Lagrådets bedömning men anser att lagtexten också bör återspegla de formella kraven på en särskild företrädare och att lagtexten på samma sätt som gäller för t.ex. målsägandebiträden bör ange den personkrets som framför allt kommer i fråga för uppdragen. Det är lämpligt att personkretsen för uppdraget som särskild före- trädare huvudsakligen är densamma som för offentliga biträden. Om det är aktuellt med ett offentligt biträde för den underårige i en process enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) bör i möjlig mån en samordning ske. Förutsatt att en person uppfyller krav på lämplighet för bägge uppdragen bör han eller hon utses i båda fallen. Frågan om tillräcklig kompetens hos dem som utses aktualiserar frågan om särskilda utbildningsinsatser. Regeringen avser att genom kontakter med berörda myndigheter samt de organisationer som kan bidra med erforderlig kompetens på området verka för att lämpliga utbildnings- insatser för särskilda företrädare för barn kommer till stånd 6.6 Förfarandefrågor Regeringens förslag: Åklagaren skall kunna ansöka hos tingsrätten om att en särskild företrädare förordnas eller att det förordnas att en av vårdnadshavarna ensam skall företräda barnet. I ett sådant ärende skall barnets vårdnadshavare vara motpart. Domstolen skall kunna förordna interimistiskt utan vårdnadshavarnas vetskap, om det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall tas till vara. Åklagaren skall underrätta vårdnadshavare om utredningsåtgärder som avser barnet sedan ett interimistiskt beslut har meddelats, så snart det är möjligt utan men för utredningen. Ett beslut i ärendet skall kunna överklagas av barnets vårdnadshavare, som också i ett särskilt ärende skall kunna begära att den särskilda företrädaren entledigas eller att ett förordnande för en av vårdnads- havarna upphör. Ärendena skall handläggas enligt lagen (1996:242) om domstols- ärenden. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt promemorians förslag finns dock inte någon skyldighet för för- undersökningsledaren att underrätta vårdnadshavare om utrednings- åtgärder med stöd av ett interimistiskt beslut. Det saknas också någon motsvarighet till förordnande av en vårdnadshavare att ensam företräda barnet. Remissinstanserna har inte några invändningar mot den huvudsakliga utformningen av förfarandet. Flera remissinstanser betonar att vård- nadshavare i så liten utsträckning som möjligt bör kunna hållas ovetande om ett interimistiskt beslut samt att lagens bestämmelser bör komplet- teras på denna punkt. anför att en möjlighet till interimistiska beslut under veckosluten bör övervägas. i samhället föreslår att en begäran om entledigande från barnet bör beaktas. Hovrätten för Nedre anser att frågan om vårdnadshavares rätt till rättshjälp i ärende om förordnande bör behand- las. Skälen för regeringens förslag: Ett beslut om att en särskild företrädare för barn skall förordnas eller att endast en av vårdnads- havarna skall företräda den underårige under förundersökning och rättegång får verkningar av stor vikt för enskilda, oavsett vilket beslutet blir. Det rör sig om komplicerade frågor som rör bl.a. enskildas rätts- säkerhet och integritet. Beslut om förordnande bör därför fattas av dom- stol. Med hänsyn till att frågorna rör det straffrättsliga området bör de handläggas av allmän domstol. Ansökan bör göras av åklagaren. Av naturliga skäl behöver ansökan i de allra flesta fall göras redan på ett mycket tidigt stadium av förundersökningen. Vid behov bör emeller- tid en ansökan kunna göras även senare, t.ex. om ett förordnande behövs endast när det gäller utförande av barnets talan om skadestånd. I tingsrätten bör ärendet handläggas enligt lagen (1996:242) om dom- stolsärenden. Den underåriges vårdnadshavare bör vara motparter i ärendet. Att ärendet oftast behöver handläggas skyndsamt är en själv- klarhet. Syftet med ett förordnande är i de flesta fall att göra det möjligt att företa en del inledande utredningsåtgärder. För att barnets rätt därvid skall kunna tillgodoses på bästa sätt förutsätts i många fall att ett beslut kommer till stånd utan att vårdnadshavarna kontaktas. Domstolen bör därför ha möjlighet att besluta interimistiskt innan vårdnadshavarna getts tillfälle att yttra sig över ansökan när det kan antas vara nödvändigt för att barnets rätt skall kunna tas till vara. Ett interimistiskt förordnande kan också komma i fråga på grund av behovet av skyndsamma utrednings- åtgärder. Kravet på att ett ärende skall handläggas skyndsamt gäller av naturliga skäl med särskild styrka vid interimistiska förordnanden. har framhållit att ett polisförhör och läkarundersökning kan ta åtskilliga timmar i anspråk, att det inte är rimligt att vårdnads- havarna hålls i ovetskap om var barnet befinner sig samt att detta särskilt gäller mindre barn. Ett besked om var barnet befinner sig och varför bör därför enligt styrelsen som huvudregel lämnas . Ett besked kan enligt styrelsen vid sidan av domstolens underrättelseskyldighet lämnas av polismyndigheten så snart de inled- ande utredningsåtgärderna har satts igång. vid har ansett att vårdnadshavarna endast undan- tagsvis skall kunna hållas oinformerade om ett beslut, att de kan ha viktig information att tillföra ärendet och att de därför bör höras så snart det inte finns särskild anledning att anta att detta skulle vara till skada för barnet. har föreslagit att lagen bör innehålla en bestämmelse om när underrättelse senast får ske. Regeringen delar uppfattningen att vårdnadshavare inte bör hållas ovetande om de utredningsåtgärder som vidtas avseende barnet efter ett interimistiskt beslut längre än vad som är absolut nödvändigt Den väsent- liga aspekten när det gäller tidpunkten för underrättelse om t.ex. att förhör hålls med barnet eller barnet genomgår läkarundersökning är intresset av att undvika att vårdnadshavaren ges tillfälle att påverka barnet till men för utredningen. Normalt sett borde vårdnadshavaren med hänsyn till detta kunna underrättas så snart ett förhör eller en läkar- undersökning påbörjats. Praktiska hänsyn talar för att underrättelse- skyldigheten bör vila på åklagaren. Åklagaren bör meddela domstolen om att underrättelse skett. Det interimistiska beslutet bör därefter givetvis omprövas så snart den underåriges vårdnadshavare har fått tillfälle att yttra sig. Remisskritiken har innefattat förslag om att införa en särskild bestämmelse om att ett beslut om förordnande skall gälla utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Ärendelagen (31 §) hänvisar på denna punkt till 17 kap. 14 § (RB) som anger att det får förordnas om verkställighet utan hinder av laga kraft när det finns skäl för det. Enligt regeringens bedömning är det dock lämpligare att för de beslut det här är fråga om låta motsatt huvudregel gälla, dvs. att beslutet gäller omedebart, om inte annat bestäms. Regeringen föreslår en särskild bestämmelse med denna innebörd som gäller i stället för vad som annars hade gällt enligt ärendelagen. Bestämmelsen bör gälla beslut om förord- nanden enligt 1 och 2 §§, återkallelse av förordnande enligt 2 § samt byte och entledigande av särskild företrädare. Det kan finnas ett behov av att få till stånd ett interimistiskt beslut . Frågan om att utvidga behörigheten för de domstolar som har s.k. häktningsjour till andra beslut i samband med en förundersökning än häktningsbeslut behandlas i departementsprome- förslag till förbättringar (Ds 1997:7). Beslut av en s.k. jourdomstol enligt den här föreslagna lagen kan lämp- ligen behandlas i det sammanhanget. När det gäller möjligheten att beakta en begäran från barnet om entledigande föreslår regeringen att domstolen självmant skall kunna ta upp frågor om byte och entledigande av den särskilda företrädaren samt om att återkalla ett förordnande för en vårdnadshavare. Detta tillgodoser enligt regeringens bedömning i tillräcklig mån kravet att ta hänsyn till barnets vilja på denna punkt.