prop · GM0341 · 1999-01-01 00:00:00 — I varje särskild situation måste prövas om det är skäligt att jämkning sker. Jämkningsmöjligheten vid grovt vårdslös medverkan från den skadelidande anses ha mycket begränsad praktisk betydelse (prop. 1975:12 s. 133 och 173). Jämkningsreglerna för personskada gäller i princip också för kränk- ningsersättning, dvs. ersättning för lidande som någon tillfogats genom brott mot den personliga friheten eller liknande. Kommittén om ideell skada uttalade dock i betänkandet Ersättning för kränkning genom brott att det inte finns något utrymme för jämkning av sådan ersättning (SOU 1992:84 s. 263). Vad beträffar sakskada och ren förmögenhetsskada kan skadeståndet enligt 6 kap. 1 § andra stycket skadeståndslagen jämkas även om vållan- de på den skadelidandes sida har medverkat till skadan genom vårdslös- het. Jämkning kan alltså ske även vid vårdslöshet som inte är grov. Såväl vid personskada som vid sakskada och ren förmögenhetsskada skall jämkning ske efter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor och omständigheterna i övrigt. 5.2.2 Jämkning enligt 9 § andra stycket Brottsskadeersättning har inte bara en social funktion utan skall också ses i ett kriminalpolitiskt sammanhang. Staten har ett ansvar för att skydda medborgarna mot brott och när brottsoffret inte kan få ersättning för sina brottsskador av gärningsmannen träder staten in och garanterar viss ersättning. Det är därför rimligt att den som själv har deltagit i brottslig eller på annat sätt klandervärd verksamhet får finna sig i en viss reduktion av ersättningen, även om hans beteende inte skulle föranleda jämkning enligt skadeståndslagens medvållanderegler. Detsamma gäller om den skadelidande medvetet har provocerat skadevållaren men inte kan anses ha varit grovt vårdslös. Ett annat exempel är att den skade- lidande gett sig i lag med okända personer under sådana förhållanden som typiskt innebär en risk för att skadas genom brott (jfr prop. 1977/78:126 s. 24 f., 100 f., 109). Av sådana skäl finns i brottsskadelagen längre gående jämkningsmöj- ligheter än vad som gäller enligt 6 kap. 1 § skadeståndslagen. Sålunda föreskrivs i 9 § andra stycket brottsskadelagen att brottsskadeersättning kan sättas ned eller helt falla bort, om det finns särskilda skäl med hän- syn till att den skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada kan ersättningen också sättas ned eller falla bort, om det finns särskilda skäl med hänsyn till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försik- tighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Brottsskadeersättning kan alltså jämkas med stöd av denna bestäm- melse i brottsskadelagen, inte bara vid sakskada och ren förmögenhets- skada utan även vid personskada, redan om den skadelidande medverkat till skadan genom oaktsamhet som inte är grov. Jämkning kan ske också i vissa fall då medvållande i egentlig mening inte föreligger. Reglerna i 9 § andra stycket om jämkning vid personskada är tillämp- liga även vid kränkning. Jämkning av kränkningsersättning torde dock inte förekomma särskilt ofta, eftersom ett sådant uppträdande som ökar skaderisken normalt direkt påverkar graden av kränkning. Man kan emel- lertid tänka sig fall där det riskökande uppträdandet inte påverkar graden av kränkning men ändå motiverar att jämkning sker. 5.2.3 praxis Jämkningsbestämmelsen i 6 kap. 1 § skadeståndslagen tillämpas mycket sällan av . Jämkning av brottsskadeersättning sker i stället med stöd av 9 § andra stycket brottsskadelagen. Även bestämmelsen i 9 § andra stycket har dock tillämpats i begränsad omfattning. jämkades ersättningen vid personskada i 35 av 4 474 ärenden. Vid sakskada och ren förmögenhetsskada jämkades ersättningen oftare. I de fall jämkar brottsskadeersättning vid personskada är anledningen i flertalet fall att den skadelidande uppträtt provocerande. Det är oftast fråga om ömsesidig misshandel av inte alltför allvarligt slag. Jämkning förekommer också i fall av uppgörelser i kriminella kretsar i samband med narkotikahandel och liknande. Har den skadelidande drabbats av en bestående skada med en invaliditetsgrad överstigande , brukar dock ersättningen av sociala skäl ändå inte jämkas. Av samma skäl brukar inte heller ersättning till dödsbo och efterlevande jämkas. När myndigheten jämkar brottsskadeersättning är det dessutom bara den ideella ersättningen som jämkas och inte den ekonomiska ersättningen, dvs. ersättning för inkomstförlust och kost- nader. I de fall jämkning förekommer sätts ersättningen vanligen ned till hälften och inte till andra kvotdelar. I jämkningsfallen är omständig- heterna i regel sådana att det inte kommer i fråga att lämna ersättning för kränkning. Jämkning av sådan ersättning har förekommit endast undan- tagsvis. Flertalet fall av jämkning av brottsskadeersättning för sakskada gäller tillgrepp av bilar där tändningsnyckeln suttit i låset eller funnits på någon annan plats i bilen. När egendom stulits ur en olåst bil jämkas ersätt- ningen efter omständigheterna med 50 . Pengar som stjäls i en bostad ersätts intill det belopp som det anses försvarligt att förvara hemma. Stränga krav ställs på affärer och andra företag i fråga om tillsyn av kontanter och värdehandlingar. har jämkat ersättningen till företag som inte försett dörrar med tillfredsställande låsanordningar och därigenom ökat risken för skada. I dessa fall hämtas ledning från de säkerhetsföreskrifter som gäller enligt försäkringsbola- gens villkor, t.ex. i fråga om förvaring av stöldbegärlig egendom, om stöldskydd på bilar och om låsning av dörrar och fönster. 5.3 om ersättning till offer för våldsbrott om ersättning till offer för våldsbrott ratificerades av . Konventionen återges i promemorian. Artikel 8 i konventionen behandlar jämkning på grund av den skade- lidandes beteende i samband med brottet. Enligt konventionen kan ersätt- ningen sättas ned eller helt falla bort med anledning av offrets uppträ- dande före, under eller efter brottet. Jämkning kan också ske med anled- ning av offrets uppträdande i förhållande till den uppkomna skadan. Vidare kan ersättningen sättas ned eller helt falla bort med anledning av offrets inblandning i organiserad brottslighet eller medlemskap i en orga- nisation som ägnar sig åt våldsbrott. Slutligen kan ersättningen sättas ned eller helt falla bort om beslutet om ersättning annars skulle stå i strid med det allmänna rättsmedvetandet eller ordre public . 5.4 Nya jämkningsregler i brottsskadelagen 5.4.1 Personskada Regeringens förslag: Kravet att det skall finnas särskilda skäl för att brottsskadeersättning skall kunna jämkas när den skadelidande uppsåt- ligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken tas bort och ersätts av en regel om en allmän skälighetsbedömning. Ändringen innebär att jämkning vid personskada kan ske i något större utsträckning än enligt nuvarande praxis. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Riksorganisa- tionen för kvinnojourer i (ROKS) tillstyrker eller har inte något att erinra mot förslaget i sak. Enligt ROKS kan förslaget leda till orimliga konsekvenser för kvinnor. ROKS menar att det i samhället finns en utbredd uppfattning att kvinnor provocerar män till att utsätta dem för vålds- och sexualbrott, varför de utökade jämkningsmöjligheterna kan drabba utsatta kvinnor särskilt hårt. Skälen för regeringens förslag: Som framgått tillämpas 9 § andra stycket brottsskadelagen så att brottsskadeersättning vid personskada jämkas i mycket begränsad utsträckning. Det finns också fall där det upp- fattats som stötande med hänsyn till den skadelidandes uppträdande i samband med brottet att staten betalat ut full brottsskadeersättning och inte låtit denna bli jämkad. Som ett exempel kan nämnas att en person, som deltog i ett slagsmål där båda var beväpnade med kniv, fick full ersättning för ideell skada med hänsyn till att han ådrog sig svåra skador. Ett annat exempel är ett fall där en person, som först angripit en annan person genom att bl.a. sparka omkull och bulta dennes huvud mot väggen, därefter misshandlades med knytnävsslag och fick full brotts- skadeersättning för ideell skada. Vid tillkomsten av brottsskadelagen ansågs jämkningsregeln i 9 § andra stycket innebära en avsevärd utvidgning av jämkningsmöjlig- heterna vid personskada i förhållande till vad som gäller enligt skade- ståndslagen. Regelns språkliga utformning ger också ett väsentligt större utrymme för jämkning än skadeståndslagen. Att jämkning ändå sker i så begränsad utsträckning beror troligen på att man i förarbetena till brotts- skadelagen förutsatte att sociala och humanitära synpunkter skulle få stort genomslag även i fråga om brottsskadeersättning. Det var enligt förarbetena inte meningen att den som utsatts för ett brott skulle under hela sitt liv bli ekonomiskt lidande av att han genom en tillfällig oakt- samhet satt sig i en sådan situation att han åsamkats skada genom brott (prop. 1977/78:126 s. 25). och den tidigare verkar dock ha varit mer restriktiva vid tillämp- ningen av 9 § andra stycket än som krävts för att undvika resultat som inte kan anses socialt eller humanitärt acceptabla. Att Brottsoffermyndigheten och tidigare varit så restriktiva med att ta tillvara jämkningsmöjligheterna i 9 § andra stycket brottsskadelagen innebär att de kriminalpolitiska aspekterna på brotts- skadeersättning kommit alltför mycket i bakgrunden. Med en jämknings- regel som ger utrymme för en mer nyanserad bedömning skulle dessa aspekter kunna beaktas i större utsträckning som man skulle kunna undgå resultat som kan uppfattas som stötande. Enligt regeringen bör därför lagen ändras så att den ger möjlighet till att jämka ersättning för personskador i något större omfattning än som sker . Enligt nuvarande praxis jämkas ersättning för personskada endast vid lindrigare skador och då endast den del av ersättningen som avser den ideella skadan. Eftersom ersättning för ideell skada typiskt sett inte är av avgörande betydelse för den skadelidandes vård och försörjning, framstår det normalt som rimligt att ersättningen för ideell skada jämkas när den skadelidande uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat skaderisken. Det gäller även i fall där skadorna är av allvarligare slag. Vidare kan det inte anses befogat att i alla lägen underlåta jämkning av ersättning för ekono- misk skada. I de fall där personskadan är av mindre allvarligt slag torde ersättningen för den ekonomiska skadan normalt inte påverka den skade- lidandes möjligheter till vård och inte heller hans framtida försörj- ningsmöjligheter. När den skadelidande uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat skaderisken kan det därför vara motiverat att ersättningen för ekono- misk skada jämkas, om personskadan är mindre allvarlig. I fall av allvar- lig personskada finns dock anledning att även i fortsättningen ersätta den ekonomiska förlusten fullt ut. Jämkning bör självfallet även i fortsättningen ske på ett sådant sätt att det inte uppkommer från social och humanitär synpunkt oacceptabla resultat. För att man skall undvika sådana resultat bör jämkning inte ske av ersättning som är av väsentlig betydelse för den skadelidandes vård och framtida försörjningsmöjligheter. I andra fall bör jämkningsfrågan kunna prövas mer förutsättningslöst. Jämkning bör således ske i flera fall där jämkning inte sker. Att jämkning bör ske i större utsträckning än enligt nuvarande praxis bör komma till uttryck genom att kravet att det skall föreligga särskilda skäl för att brottsskadeersättning skall kunna jämkas tas bort och ersätts av ett allmänt skälighetsrekvisit. Jämkning bör kunna ske när den skade- lidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet ökat skaderisken, om det i det enskilda fallet är skäligt. Med anledning av de synpunkter som ROKS framfört, nämligen att förslaget skulle kunna leda till orimliga konsekvenser för kvinnor som utsatts för vålds- och sexualbrott av män, vill vi framhålla att det aldrig lär kunna anses skäligt att jämkning sker vid sexualbrott. I sådana fall när män utsätter kvinnor för allvarliga våldsbrott lär det knappast heller kunna anses skäligt att jämka ersättningen. 5.4.2 Sakskada och ren förmögenhetsskada Regeringens förslag: Även i fråga om sakskada och ren förmögen- hetsskada tas kravet på särskilda skäl för jämkning av brottsskadeer- sättning bort och ersätts av en regel om en allmän skälighetsbedöm- ning. Därigenom kommer bestämmelsen att stämma överens med nuvarande rättstillämpning. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Riksorganisa- tionen för kvinnojourer i (ROKS) tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot det. Skälen för regeringens förslag: Med hänsyn till de kriminalpolitiska aspekter som kan läggas på brottsskadeersättningen bör det även beträf- fande sakskada och ren förmögenhetsskada vara möjligt att i större utsträckning än enligt skadeståndslagen jämka ersättningen på grund av den skadelidandes beteende. När det gäller dessa skadetyper måste preventionshänsyn beaktas. Aktsamheten om den egna egendomen är en viktig skadeförebyggande faktor. Vid sakskada och ren förmögenhetsskada talar inte sociala synpunkter med samma styrka som vid personskada för en begränsning av jämk- ningsmöjligheten. Även i dessa fall bör dock jämkning ske med viss försiktighet, så att inte en tillfällig oaktsamhet får ödesdigra konse- kvenser för den skadelidande. I förarbetena till brottsskadelagen nämns som exempel på ett sådant fall, att någon i knappa ekonomiska omstän- digheter har berövats sparade medel eller annan egendom som han behöver för sin försörjning (prop. 1977/78:126 s. 15). Av Brottsoffermyndighetens praxis framgår att jämkning vid sakskada och ren förmögenhetsskada sker i relativt stor utsträckning. Stränga krav ställs på aktsamhet. Enligt regeringen finns ingen anledning att efter- sträva en skärpt tillämpning för att ytterligare beakta de kriminalpolitiska aspekterna eller för att undvika stötande resultat. I de fall där den skade- lidande uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken jämkas regelmässigt ersättningen, om inte den skadelidandes försörjningsmöjlig- heter äventyras. Praxis stämmer således väl överens med den ordning som har föreslagits beträffande personskada. För att uppnå en bättre överensstämmelse mellan lagtexten och nuva- rande praxis bör kravet på att det skall föreligga särskilda skäl för jämkning tas bort och ersättas av ett allmänt skälighetsrekvisit. Om den skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt eller genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försik- tighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken, bör således jämkning kunna ske om det i det enskilda fallet framstår som skäligt. Vad gäller ROKS invändningar hänvisas till föregående avsnitt. 6 Prövning av brottsskadeärenden 6.1 Brottsskadeersättning och rätten till domstolsprövning Ärenden om brottsskadeersättning prövas av . Myndigheten bildades genom att den dåvarande tillfördes ytterligare uppgifter och omorganiserades. Myndighetens övergripande uppgift är att främja brottsoffers rättigheter, behov och intressen. Inom ramen för denna uppgift skall myndigheten, utöver att pröva brottsskadeärenden, pröva frågor om bidrag från brottsofferfonden, informera om möjligheterna till brottsskadeersättning och till bidrag från brottsofferfonden samt företräda staten i fråga om återkrav av brottsskadeersättning från skadevållaren. För sådana brottsskadeärenden som är av principiell betydelse eller annars är av större vikt finns hos en särskild nämnd. Nämnden, som utses av regeringen, består av en ordförande, två vice ordförande och tre andra ledamöter. Ordföranden och vice ordföran- dena skall vara lagfarna och erfarna i domarvärv. av ärendena avgörs av nämnden. Svårbedömda ärenden och ärenden som avser större belopp avgörs av generaldirektören, om de inte avgörs av nämnden. Enligt artikel 6.1 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande frihe- terna () gäller att var och en, vid prövning av hans civila rättigheter och skyldigheter, skall vara berättigad till en rättvis och offentlig förhandling inom skälig tid och inför en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. gäller kon- ventionen som svensk lag enligt lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Artikel 6.1 i gäller vid prövning av civila rättig- heter och skyldigheter. För att artikeln skall vara tillämplig krävs att det föreligger en verklig tvist mellan en enskild person och någon annan person eller myndighet. Den tvist som föreligger måste vara reell och seriös . Vidare krävs att tvisten gäller en rättighet eller skyldighet som har sin grund i den nationella rätten. Det krävs emellertid inte att den som gör gällande en rättighet faktiskt har ett välgrundat anspråk, utan det är tillräckligt att han på rimliga grunder kan göra gällande att han har en sådan rättighet. Dessutom krävs alltså att rättigheten eller skyldigheten är civil. Anspråk på brottsskadeersättning är enligt svensk rätt inte att betrakta som ett civilrättsligt anspråk utan ett anspråk av offentligrättslig natur. Hur en rättighet klassificeras enligt inhemsk rätt har dock inte avgörande betydelse vid tolkningen av artikel 6.1 i . Vid tiden för anslutning till förutsattes att uttrycket civila rättigheter och skyldigheter syftade på sådant som traditionellt brukar räknas till civilrätten (prop. 1951:165 s. 12). har emellertid senare i ett stort antal fall ansett att även tillämpningen av vissa regler i den offentliga rätten som rör förhållandet mellan enskilda personer och det allmänna gäller civila rättigheter och skyldigheter i den mening som avses i konventionen. meddelade dom i målet mot (MR 73/1994). Målet gällde om artikel 6.1 i var tillämplig i en tvist om rätt till brottsskade- ersättning samt i så fall om prövningen hos den tidigare uppfyllde kraven i artikeln. hade fått en skadeståndstalan ogillad i en brottmålsrättegång därför att åtalet, som avsåg människorov och grov utpressning, inte kunnat styrkas. Han begärde ändå brottsskadeersättning och vidhöll påståendet att han varit utsatt för de brott som omfattades av åtalet. avslog dock hans begäran på den grunden att det inte var visat att han skadats till följd av brott. I sina klagomål till gjorde gällande brott mot artikel 6.1 i konventionen, eftersom han inte haft möjlighet att få sitt anspråk på brottsskadeersättning prövat av svensk domstol. I sin dom konstaterade att rätten till brottsskade- ersätting är en civil rättighet som faller inom tillämpningsområdet för artikel 6.1 och att det inte med säkerhet kunde sägas att den aktuella tvisten inte var reell och seriös. fann dock att Brotts- skadenämndens prövning i ärendet uppfyllde kraven enligt artikel 6.1. När det gällde proceduren inför hade visserligen ingen muntlig förhandling hållits, men konstaterade att inte hade begärt någon förhandling. fann enhälligt att det inte förelåg något brott mot artikeln. 6.2 prövning och rätten till domstolsprövning Regeringens bedömning: prövning av ärenden om brottsskadeersättning tillgodoser rätten till domstolspröv- ning enligt , om prövningen utförs av myndig- hetens nämnd. Utförs prövningen av generaldirektören eller en annan tjänsteman tillgodoses däremot inte denna rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i denna fråga instämmer i eller har inget att erinra mot den bedömning som görs i promemorian. Skälen för regeringens bedömning Kraven enligt artikel 6.1 i Att artikel 6.1 i är tillämplig innebär bl.a. att den som gör gällande en rättighet är berättigad till en prövning av en oavhängig och opartisk domstol som upprättats enligt lag. Av praxis framgår att det för bedömningen av om ett organ är att betrakta som en domstol saknar betydelse hur det är klassificerat enligt den nationella lagen. Det avgörande är dess funktion. De krav som ställs för att ett organ skall betraktas som en domstol är att det har en i lag grundad befogenhet att avgöra ärenden inom sitt kompetensområde, att avgörandena är bindande för parterna och att förfarandet styrs av bestämda regler (se t.ex. och mot , dom , Ser. 80, § 76 och Sramek mot , dom , Ser. 84, § 36). Att domstolen skall vara oavhängig innebär att den skall vara självständig i förhållande till regering, myndigheter och parterna i målet. Det är inte tillräckligt att den nationella lagen föreskriver att den skall vara självständig. För att domstolen skall betraktas som självständig måste man också kunna konstatera att den faktiskt är självständig när den utövar sin funktion. Vid bedömningen av om en domstol är oavhängig beaktas hur ledamöterna utses och för hur , om det finns garantier mot påverkan utifrån samt om organet utåt ger ett intryck av att vara självständigt (se och mot , § 78). Vad gäller kravet på opartiskhet har urskilt två element, nämligen dels kravet att varje domare faktiskt skall döma opartiskt, dels kravet att det för en objektiv bedömare inte får finnas några legitima tvivel om domstolens opartiskhet (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 1997 s. 152). Vid bedömningen av om kravet på objektiv opartiskhet är uppfyllt har domstolens sammansättning varit av avgörande betydelse (se t.ex. mot , dom 1993-11- 25, Ser. 279, §§ 30 33). Kravet att domstolen skall ha upprättats enligt lag syftar till att ge skydd mot tillskapande av extraordinära domstolar för särskilda tvister eller i akuta krislägen. I det ovan behandlade målet mot hade Europa- domstolen inget att invända mot den dåvarande opartiskhet och oavhängighet. I sin dom nöjde sig dock med att konstatera att dessa förhållanden inte hade ifrågasatts av (§ 46). bestod av ordförande och vice ordförande samt tre andra ledamöter. Ordföranden och vice ordföranden skulle vara lagfarna och erfarna i domarvärv. var beslutsför med fyra ledamöter. Kraven för att betraktas som befogenhet att avgöra ärenden om brottsskade- ersättning är fastlagd i brottsskadelagen. Avgörandena är bindande för parterna. Förfarandet vid prövningen bestäms av reglerna i förvaltnings- lagen (1986:223). Såvitt avser prövning av ärenden om brottsskadeersätt- ning torde således uppfylla de krav som ställs för att den skall betraktas som en domstol enligt . Den omständigheten att myndigheten har flera funktioner utesluter inte att myndigheten är att betrakta som en domstol vid utövandet av någon av dessa (Jfr H mot , dom , Ser. 117, § 50). Kravet på oavhängighet Avgörande för om uppfyller kravet på oav- hängighet är beslutsfattarnas självständighet, förekomsten av garantier mot påverkan utifrån och det intryck myndigheten ger av att vara själv- ständig. Andra tjänstemän än generaldirektören som hos Brottsoffermyndig- heten prövar brottsskadeärenden är anställda av myndigheten och har vanliga anställningsavtal. En överordnad tjänsteman kan ta över ett ärende eller ge instruktioner om hur det skall avgöras. Tjänstemännen har således inte någon oberoende ställning i förhållande till myndigheten och torde därför inte uppfylla de krav som ställs på självständighet hos beslutsfattarna. Generaldirektören har vid avgörande av enskilda ärenden en i hög grad oberoende ställning i förhållande till regeringen. Det framgår inte minst av att det i 11 kap. 7 § regeringsformen föreskrivs att ingen myndighet får bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall skall besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot enskild.