prop · GM0319 · 1999-01-01 00:00:00 — Genom denna lagändring infördes punkterna 3 och 4 i 9 kap. 6 § första stycket , vilka särskilt tar sikte på förfaranden som är att anse som penningtvätt. Men också de allmänna bestämmelserna om häleri kan vara tillämpliga på förfaranden som kan betecknas som penningtvätt. Av 9 kap. 6 § första stycket 1 framgår att en person kan göra sig skyldig till häleri om han tar befattning med något som är frånhänt annan genom brott på ett sätt som är ägnat att försvåra ett återställande (sakhäleri). Om gärningen begås i näringsverksamhet kan under vissa förutsättningar, enligt 9 kap. 6 § andra stycket, ansvar för häleri komma i fråga redan om det skäligen kan antas att egendomen är frånhänd annan genom brott (näringshäleri). I 9 kap. 6 § första stycket 2 stadgas att den som bereder sig otillbörlig av annans brottsliga förvärv kan dömas för häleri (vinningshäleri). I 9 kap. 6 § första stycket 5 regleras förfaranden som innebär att någon hävdar genom brott tillkommen fordran (fordrings-häleri). Bestämmelsen i punkt 3 stadgar att den som otillbörligen främjar möjligheterna för annan att tillgodogöra sig egendom som härrör från brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom döms för häleri. Bestämmelsen har vissa likheter med vinningshäleri men gäller inte den som bereder sig själv . Det brottsliga förfarandet består i att främja möjligheterna för annan att dra nytta av det brottsliga förvärvet. Främjandet skall med andra ord gå ut på att hjälpa någon att tillgodogöra sig tillgångar som härrör från brottslig verksamhet, t.ex. genom att gömma undan egendomen eller att omsätta den på ett sådant sätt att möjligheterna ökar för den andre att få behålla egendomen eller dess värde. Det är inte varje befattning med brottsligt förvärvad egendom som föranleder ansvar, utan främjandet måste framstå som otillbörligt. Som otillbörligt främjande anses först och främst sådana förfaranden som mer eller mindre har till uttalat syfte att hjälpa den brottslige att dra nytta av sitt förvärv, såsom att hjälpa till att föra bort egendomen, att förvara den eller att anvisa gömställen för den eller hjälpa till att omsätta egendomen så att dess ursprung blir svårare att spåra. Exempel på otillbörliga förfaranden är att låta någon annan sätta in pengar på ens bankkonto eller disponera ens bankfack eller medverka vid en överlåtelse av brottsligt förvärvad egendom genom att ställa sig till förfogande som bulvan eller genom att låna ut sina identitetshandlingar så att identiteten på den som gjort det brottsliga förvärvet kan hållas dold. Att ge råd om var egendomen lämpligen bör placeras för att undgå upptäckt kan följas av ansvar, även om den som stått för rådgivningen inte själv befattat sig med egendomen. Punkt 3 är inte begränsad till egendom som frånhänts annan. Varje brott som utgör förvärv från någon kan utgöra förbrott. Med uttrycket egendom som härrör från brottsligt förvärv avses inte endast det konkreta brottsutbytet utan även egendom som har trätt i stället för det. Bestämmelsen kan även tillämpas på flera led i en kedja av olika personer. En förutsättning för ansvar är att det kan styrkas en koppling mellan egendomen och den ursprungliga brottsligheten. Enligt punkt 4 döms för häleri den som med uppsåt att dölja egendomens ursprung medverkar till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som härrör från brottsligt förvärv. I förhållande till punkt 3 föreligger den skillnaden att punkt 4 inte är begränsad av ett otillbörlighetsrekvisit. Har gärningsmannen haft uppsåt att dölja egendomens ursprung och har han i övrigt förfarit som sägs i punkt 4 kan han alltså dömas till ansvar utan att någon prövning behöver göras om huruvida förfarandet skulle vara att anse som otillbörligt. Det krävs inte heller att gärningen faktiskt främjat den andres möjligheter att tillgodogöra sig egendomen. Som framgått av redogörelsen, är de nya bestämmelserna tillämpliga endast på egendom som härrör från brottsliga förvärv. Typiska brottsliga förvärv är förvärv genom stöld, bedrägeri eller förskingring, men såsom brottsligt förvärv är också att anse muta, spelvinst genom dobbleri, inkomst genom koppleri samt byte vid jakt eller fiske på förbjudet område eller . Begränsningen till egendom som härrör från brottsliga förvärv utesluter ansvar för häleri för den som hjälper någon annan att omsätta egendom i syfte att dölja att den sistnämnde har berikat sig genom sådana skatte- eller tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift undandras staten. Vinst som uppkommit genom dessa skatte- eller tullbrott anses nämligen inte härröra från något brottsligt förvärv. Som tidigare angetts (se avsnitt 4.1.1) innehåller den av undertecknade och ratificerade förverkandekonventionen inte några sådana begränsningar. I denna konvention definieras som varje ekonomisk fördel av ett brott. utnyttjade därför möjligheten till förklaring enligt artikel 6 punkt 4 i konventionen. Förklaringen innebär att bestämmelsen i artikel 6 punkt 1 för del endast skall gälla egendom som härrör från brottsligt förvärv. 6.2 Regeringens överväganden 6.2.1 Ett särskilt brott, penninghäleri, införs i Regeringens förslag: En ny straffbestämmelse, penninghäleri, förs in i . Bestämmelsen skall omfatta sådana förfaranden som regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Ansvar skall också stadgas för den som bistår med att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv, t.ex. genom vissa former av skatte- och tullbrott. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att ett särskilt penning- tvättsbrott förs in i penningtvättslagen. Den föreslagna bestämmelsen skall utgöra ett självständigt komplement till hälerireglerna i . Bestämmelsen innebär att befattning med medel som härrör från brott eller brottslig verksamhet av allvarligare slag som är ägnad att dölja denna egenskap hos medlen kriminaliseras. Utredningen anger att lokutionen härrör från brott , enligt dess uppfattning, även täcker medel som har sin grund i t.ex. skattebrott. Remissinstanserna: Endast tre remissinstanser, , och har tillstyrkt utredningens förslag. Riksåklagaren delar utredningens förslag i sak, men anser att det av systematiska och praktiska skäl är mer tilltalande att utvidga det straffbelagda området i häleriparagrafen. menar att fördelarna med en kriminalisering överväger nackdelarna, men anser att frågan om hur bestämmelsen skall utformas bör övervägas ytterligare. förordar att en bestämmelse om penning-tvätt, som skall vara subsidiär till häleri, förs in i . , och svensk handel ifrågasätter om inte rekvisitet brottslig verksamhet är alltför vagt för att kunna ingå som rekvisit i en straffbestämmelse. Justitiekanslern ställer sig tveksam till utredningens förslag, men framhåller, liksom , som möjlig lösning en till häleribestämmelsen subsidiär reglering. , Kammarrätten i , och avstyrker utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag En ny särskild straffbestämmelse En ökande internationalisering av brottsligheten och stora ekonomiska vinster av brottslig verksamhet föder ett växande behov av att kunna återinvestera medel i seriösa verksamheter för att dölja att brott begåtts och för att kunna tillgodogöra sig de brottsliga vinsterna. Den tekniska utvecklingen har också gjort det möjligt att snabbt överföra medel mellan olika länder. En effektiv penningtvättsbekämpning kräver ett väl utvecklat internationellt samarbete. Ett sätt att öka förutsättningarna härför är att skapa ett särskilt brott som, så långt möjligt, omfattar de straffbara formerna av penningtvätt. Därigenom skulle innehållet i svensk rätt när det gäller penningtvätt framstå tydligare för andra länder. I sin rapport om effektiviteten i det svenska systemet för penningtvätt från har FATF framfört önskemål om att tillskapar ett separat penningtvättsbrott, vilket dessutom bör inkludera alla typer av förbrott som genererar en betydande summa pengar. Det finns således, som utredningen funnit, starka skäl som talar för att straffrättsliga förfaranden som kan betecknas som penningtvätt, i den utsträckning det är möjligt, samlas i en särskild straffbestämmelse. En sådan straffbestämmelse kan åstadkommas genom att de förfaranden som typiskt sett utgör penningtvätt bryts ut ur häleriparagrafen i . Därigenom uppnås också den fördelen att den senare bestämmelsen blir mer överskådlig och lättare att tillämpa. Även med en sådan lösning går det emellertid knappast att undvika att tillämpningsområdet för bestämmelserna om häleri och straffbar penningtvätt delvis sammanfaller. Detta talar för att en ny särskild straffbestämmelse placeras i intill den nuvarande bestämmelsen om häleri. Därigenom kan eventuella konkurrenssituationer lösas på ett enklare sätt. Regeringen anser således, i likhet med ett flertal remissinstanser, att det av systematiska och praktiska skäl vore olämpligt att föra in en särskild straffbestämmelse i penningtvättslagen. Straffansvaret bör även regleras i . De förfaranden som bör återfinnas i den särskilda straffbestämmelsen är i första hand de som regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 , eftersom dessa infördes för att kriminalisera just åtgärder som är att anse som penningtvätt. Dessa bör alltså brytas ut ur häleribestämmelsen och placeras i en särskild straffbestämmelse. Även om den nya straffbestämmelsen kommer att omfatta merparten av de förfaranden som är att beteckna som penningtvätt, har den definition av penningtvätt som finns i penningtvättslagen ett än vidare tillämpningsområde. För att markera att den nya straffbestämmelsen skiljer sig från penningtvätt såsom detta begrepp definieras i penningtvättslagen anser regeringen att det nya brottet lämpligen bör benämnas penninghäleri. Därigenom markeras också anknytningen till häleribrottet. Utvidgning av det straffbara området Utredningen har anfört att en effektiv bekämpning av penningtvätt förutsätter att det straffbara området utvidgas och föreslår dels att det inte skall krävas ett bestämt förbrott utan vara tillräckligt att medlen härrör från brottslig verksamhet, dels att det straffbara området skall omfatta sådan penningtvätt som kan följa på skatte- och tullbrott. Regeringen anser emellertid, liksom flertalet remissinstanser, att det skulle föra för långt att överge kopplingen till ett bestämt förbrott. Begreppet brottslig verksamhet, såsom detta används av utredningen, är vagt och oprecist. Det saknar den precision som erfordras för att användas som straffrättsligt rekvisit. En kriminalisering av penningtvätt som anknyter till detta begrepp skulle riskera att bli oklar och svår att överblicka. Detta skulle kunna leda till osäkerhet även vid normala penningtransaktioner. Det finns däremot, enligt regeringens mening, starka skäl som talar för att utvidga straffansvaret så att det även omfattar sådan penningtvätt som kan följa på skatte- och tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift undandras staten. Det får anses vara en brist i den nuvarande lagstiftningen att det är straffritt att bistå den som har begått sådana skatte- eller tullbrott att dölja att han därigenom har berikat sig. Skatte- och tullbrott skiljer sig emellertid väsentligt från sådan brottslighet som kan utgöra förbrott till penningtvätt/häleri. påpekar i sitt remissyttrande till , är det inte möjligt att förvärva några medel genom ett skattebrott (här bortses från skatte- eller tullbrott som leder till felaktig återbetalning av skatt, tull eller annan avgift). Den brottsliga gärningen vid skattebrott består i att någon lämnar oriktig uppgift till myndighet eller underlåter att till myndighet lämna deklaration, kontrolluppgift eller annan föreskriven uppgift och därigenom ger upphov till att skatt undandras det allmänna. av brottet består alltså i att den skattskyldige undviker att drabbas av en utgift och således kan behålla en större del av sina inkomster. Statens anspråk på skatt hänför sig emellertid inte till någon särskild del av den skattskyldiges egendom. Den skattskyldige behöver alltså inte hålla viss del av sina inkomster avskilda för att betala skatt, utan kan betala med vilken del av sin egendom han vill. Detta innebär att det knappast är möjligt att identifiera en viss egendom såsom åtkommen genom skattebrott. Vinningen vid skattebrott består i stället i en allmän förmögenhetsökning hos gärningsmannen. Detsamma kan sägas vara fallet vid tullbrott. Man bör hålla i minnet att det krav på t.ex. skatt som staten kan komma att rikta mot gärningsmannen sedan ett skattebrott avslöjats inte grundas på den brottsliga gärningen, utan på den i och för sig lagliga inkomst som föregått skattebrottet. Att skaffa undan egendom enbart för att hindra att den tas i anspråk för att betala en fordran på skatt kan därför inte betraktas som penningtvätt/häleri. Ett sådant förfarande kan i stället utgöra ett brott mot borgenär enligt 11 kap. . Mot bakgrund av vad som sagts ser regeringen inte någon möjlighet att konstruera ett brott som utgår från att viss egendom varit föremål för skatte- eller tullbrott om dessa brott inneburit att skatt, tull eller annan avgift undandragits staten. Vad som kan sägas vara föremål för penning- tvätt i sådana fall är i stället den allmänna förmögenhetsökning som gärningsmannen tillskapat genom brottsligheten. Den som begått sådana skatte- eller tullbrott kan alltså tänkas vara i behov av åtgärder som döljer eller ger en godtagbar förklaring till varför han disponerar ett betydligt större belopp än hans redovisade inkomst utvisar. Dessa åtgärder kan vidtas med vilken som helst av hans egendom. Detta talar, enligt regeringens mening, för att det utvidgade straffansvaret för åtgärder som är att anse som penningtvätt i stället konstrueras så att det tar sikte på själva döljandet av förmögenhetsökningen. Straffansvaret bör omfatta att bistå annan med att dölja att denne berikat sig genom brottslig gärning. En sådan åtgärd kan betraktas som en form av efterföljande medhjälp till skatte- eller tullbrott. Som tidigare nämnts är sådan efterföljande medhjälp inte straffbar när det gäller vissa former av skatte- eller tullbrott vilket får anses vara en brist lagstiftningen. Det förekommer emellertid också att en gärningsman själv vidtar åtgärder med sin egendom för att dölja att han har berikat sig genom brott. Från straffrättsliga utgångspunkter skulle det knappast fylla någon funktion att införa ett särskilt straffansvar för sådana handlingar. En förutsättning för att straff skall kunna ådömas i ett sådant fall är ju att den ursprungliga brottsligheten uppdagas. Och i så fall straffas gärningsmannen för denna. Gärningsmannen kan därför knappast antas komma att avstå från att vidta åtgärder för att dölja den ursprungliga brottsligheten även om detta gjordes straffbart i sig. Den nu föreslagna utvidgningen av straff-ansvaret skiljer sig från den gällande bestämmelsen om häleri på så sätt att den enbart tar sikte på själva döljandet av den tidigare brottsligheten och alltså inte sådana åtgärder som syftar till att hindra att egendom som åtkommits genom brott återställs till rätt ägare eller blir föremål för förverkande. Att införa straffansvar enbart för att dölja egen tidigare brottslighet skulle kunna komma i konflikt med principen att ingen skall vara tvingad att vittna mot sig själv. Regeringen anser, med hänsyn till vad som sagts, att utvidgningen av straffansvaret vad gäller penningtvätt bör begränsas till gärningar som omfattar hjälp att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning. Sådan hjälp kan bestå i att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta annan sådan åtgärd med egendom som tillhör någon som har berikat sig genom brott. Åtgärden skall syfta till att dölja förmögenhetsökningen. Det kan till exempel handla om att delta i olika skentransaktioner eller att agera som bulvan. En sedvanlig försäljning av t.ex. en affärsrörelse eller en fastighet, även om den rör betydande belopp och vetskap föreligger om att kontrahenten har gjort sig skyldig till brott, bör dock inte vara straffbar enligt denna bestämmelse, eftersom en sådan transaktion endast innebär att viss egendom byts mot annan och alltså inte är ägnad att dölja förmögenhetsökning. Det straffbara området bör enligt regeringens mening avgränsas i ytterligare ett avseende. Helt normala och vardagliga förfaranden som i och för sig innebär ett främjande av en annan persons möjligheter att dölja att han berikat sig genom brottslig gärning bör inte heller omfattas av kriminaliseringen. Det bör således vara straffritt att motta sedvanlig ersättning för dagligvaror eller för utförande av normala tjänster även om man vet att kontrahenten gjort sig skyldig till ett skattebrott. Den medverkan vid omsättning av tillgångar som sker till fullgörande av skyldigheter enligt lag eller avtal bör också hållas utanför det straffbara området. Att ta emot betalning för en giltig och förfallen fordran bör därför inte omfattas, även om det rör sig om en större summa och den som mottar betalningen är medveten om att kontrahenten har gjort sig skyldig till brott. Att transaktionen har kommit till stånd har normalt inte någon anknytning till att brott föreligger. För straffbarhet bör vidare krävas ett direkt samband mellan den hjälp gärningsmannen lämnar t.ex. en skattskyldig och det förhållandet att den sistnämnde får möjlighet att dölja att han har berikat sig genom brott. Att t.ex. lämna rutinmässiga upplysningar och råd om olika placeringsmöjligheter eller investeringsobjekt bör inte omfattas av kriminaliseringen. För att kunna dömas till ansvar måste gärningsmannen på ett mer avgörande sätt ha främjat någon annans möjligheter att dölja att han berikat sig genom brottslig gärning. Det bör därför krävas att gärningsmannens medverkan kan bedömas som otillbörlig. Exempel på otillbörlig medverkan till åtgärder som är ägnade att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning är bl.a. att låna ut sitt bankfack eller upplåta sitt bankkonto. Andra åtgärder är, som tidigare angetts, att medverka vid överlåtelser genom att ställa sig till förfogande som bulvan eller låna ut sina identitetshandlingar. Ett annat exempel är att medverka vid olika banktransaktioner som innebär att egendoms ursprung blir svårare att spåra. En ytterligare metod är att sälja vinstbongar för att ge någon annan tillgång till en handling som skall förklara varför han disponerar ett större belopp än vad hans redovisade inkomst utvisar. För ansvar bör inte krävas att gärningsmannen har tagit direkt befattning med egendom. Att i konkreta fall bistå med närmare rådgivning som innefattar klara, detaljerade och precisa uppgifter om var eller hur egendom lämpligen bör placeras för att man skall kunna dölja att man berikat sig genom brott, bör således anses utgöra sådan medverkan som är otillbörlig. Även brott som innefattar förvärv av egendom innebär regelmässigt ett berikande. Medverkan till åtgärder som vidtas med sådan egendom omfattas redan av de nuvarande bestämmelserna i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Den föreslagna utvidgningen av straffansvaret avser således sådana former av berikande som inte innefattar något förvärv av egendom. Härmed avses framför allt fall där någon har förbättrat sin ekonomiska ställning genom brott, utan att denna förbättring kan härledas till någon viss del av brottslingens egendom. Exempel härpå är framför allt vissa former av skatte- och tullbrott, men även t.ex. vissa former av bedrägeri. För att undvika konkurrensproblem bör den nya bestämmelsen göras subsidiär till sådana gärningar som redan nu är straffbelagda enligt 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Lagrådet har anfört att tillämpningen av bestämmelsen kan väntas medföra betydande svårigheter att avgränsa det brottsliga området och att stort utrymme lämnas åt domstolarna att med beaktande av legalitetsprincipen tolka bestämmelsen, men att detta är något som i betraktande av ämnets svårhetsgrad får godtas. Regeringen är medveten om de svårigheter som Lagrådet pekar på. Liksom Lagrådet anser dock regeringen att dessa måste accepteras för att kunna åstadkomma en utvidgning av det straffbara området i enlighet med förslaget. Regeringen återkommer i författningskommentaren till frågan om den närmare tillämpningen av bestämmelsen. 6.2.2 brott samt oaktsamt förfarande Regeringens förslag: För ringa fall samt oaktsamt förfarande skall dömas för penninghäleriförseelse. Utredningens förslag: För ringa fall av penningtvätt bör ett brott nämnt penningtvättsförseelse införas. Det bör fånga in sådana fall där uppsåt inte kan styrkas men där vederbörande hade skälig anledning att anta att medlen härrör från brott eller brottslig verksamhet. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har särskilt yttrat sig över utredningens förslag i denna del. Skälen för regeringens förslag: Enligt 9 kap. 7 § första stycket döms för häleriförseelse om brott som avses i 6 § är att anse som ringa. Enligt 7 § andra stycket 2 döms också för häleriförseelse den som i fall som avses i 6 § första stycket inte insåg men hade skälig anledning att anta att brott förelåg. Någon saklig ändring i dessa delar är inte avsedd. I konsekvens med den nya regleringen bör dock de förfaranden som motsvarar det nya penninghäleribrottet regleras som ett separat brott, penninghäleriförseelse. Motsvarande skäl som ligger bakom regleringen avseende de ovan beskrivna förfarandena torde kunna göras gällande också vad avser de förfaranden som föreslås straffbeläggas i 9 kap. 6 a § andra stycket. Också dessa förfaranden bör därför, på samma sätt, omfattas av bestämmelsen om penninghäleriförseelse. Vad avser oaktsamma förfaranden kan det dock anföras att gränsen mellan straffbelagt och straffritt handlande i vissa fall kan bli svår att dra. Den enskilde kan inte åläggas en alltför långtgående skyldighet att undersöka om den han ingår t.ex. en affärsförbindelse med har berikat sig genom brott. Detta torde emellertid vara ett generellt problem i fall där straffansvar inte är begränsat till uppsåtligt handlande. Det skall vidare påpekas att samma diskussion fördes då de nya formerna av häleri infördes i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 (prop. 1990/91:127 s. 38 f.). Det har, såvitt regeringen erfarit, inte framkommit något som tyder på att de farhågor som då framfördes har besannats. Vid bedömningen av i vilken utsträckning det finns anledning att misstänka att någon annan har berikat sig genom brott och att åtgärden vidtas för att dölja detta faktum, bör den nuvarande tillämpningen av 9 kap. 7 § andra stycket 2 kunna läggas till grund för bedömningen även för den nya formen av straffbar penningtvätt. Viktigare omständigheter är därvid under vilka förhållanden handlingen företogs, vad man känner till om den som man ingår affärsförbindelsen med samt vilken slags transaktion det handlar om. Skentransaktioner och försäljning av vinstbongar bör rimligen ge anledning till misstankar liksom fall där vederbörande uppträder anonymt eller där identiteten på något annat sätt är oklar. Av betydelse är vidare om det rör sig om ovanliga eller omfattande transaktionsmönster eller om transaktionen saknar ett uppenbart legitimt ekonomiskt syfte. 6.2.3 Försök, förberedelse och stämpling Regeringens bedömning: Gärningsformerna försök, förberedelse och stämpling till penninghäleri bör inte kriminaliseras. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att försök, förberedelse samt stämpling till penningtvätt och penningtvättsförseelse skall kriminaliseras. Remissinstanserna: Endast tre remissinstanser har särskilt yttrat sig i denna fråga. avstyrker förslaget eftersom kriminalisering inte förekommer när det gäller häleri. Justitiekanslern anser att behovet av att, till skillnad från vad som gäller för häleri, kriminalisera försök, förberedelse och stämpling till penningtvättsbrott av alla svårighetsgrader kan sättas i fråga. avstyrker utredningens förslag vad avser penningtvättsförseelse.