prop · GM0332 · 1999-01-01 00:00:00 — Artikel 1.3 Punkten innehåller endast en definition av de brottsliga förfarandena i de föregående punkterna, att brukas fortsättningsvis i konventionstexten. Artikel 1.4 Punkten innehåller definitioner av utländsk offentlig tjänsteman, främ- mande land och tjänstemannens handlande i anslutning till tjänsten. Utländsk offentlig tjänsteman definieras som a) den som innehar en lagstiftande, administrativ eller rättslig tjänst i ett främmande land, vare sig han är anställd/utsedd eller vald b) den som utövar en offentlig funktion för ett främmande land, även för ett offentligt organ eller ett offentligt företag c) en tjänsteman eller representant för en internationell organisation den första kategorin, personer som innehar en lagstift- ande, administrativ eller rättslig tjänst, föreligger viss skillnad om dessa är anställda eller valda. Med att personen innehar en tjänst torde i och för sig som regel avses att han är anställd. Som framgår av redogörelsen i avsnitt 5.2.1 är det straffbelagt att besticka bl.a. arbetstagare. I den utsträckning definitionen avser arbetstagare täcker således den svenska lagstiftningen vad som åsyftas i definitionen. Detta är emellertid inte fallet beträffande valda personer som innehar en lagstiftande tjänst. Härmed torde avses parlamentsledamöter eller motsvarande, som inte är arbetstagare. Som tidigare anförts är det straffbelagt att besticka svenska riksdagsmän, men inte utländska parla- mentariker. Den svenska lagstiftningen måste därför ändras. Detta be- handlas i avsnitt 5.6.5. Definitionen omfattar också valda personer som innehar en admini- strativ eller rättslig tjänst. Det är svårt att här ange vad som närmare avses med detta, men de kategorier som kan bli aktuella torde, i den mån de inte är att betrakta som arbetstagare, inte omfattas av den nuvarande svenska lagstiftningen. Även detta behandlas i avsnitt 5.6.5. Även om definitionen alltså främst kan antas ta sikte på anställda tjänstemän, torde den också, förutom parlamentariker och andra valda tjänstemän, omfatta utländska ministrar. Även detta behandlas i avsnitt 5.6.5. När det gäller den andra kategorin, personer som utövar offentliga funktioner, är läget mer komplicerat. I kommentaren anges att offentlig funktion omfattar verksamheter i det allmännas intresse som delegerats till personen, såsom en uppgift i anslutning till offentlig upphandling. Ett offentligt organ anges vara en enhet som skapats under offentlig rätt för att utföra särskilda uppgifter i det allmännas intresse. Ett offentligt före- tag anges vara företag, oavsett rättslig form, över vilket en stat utövar ett dominerande inflytande. Detta kan vara fallet t.ex. om statsmakten innehar en majoritet av aktiekapitalet, har röstmajoriteten eller kan utse majoriteten av bolagets ledning. Det sägs dock också att en tjänsteman i ett offentligt företag skall anses utöva offentliga funktioner endast om företaget inte opererar på marknaden på samma villkor som privata företag, utan särskilt förmånliga bidrag eller andra privilegier. Klart torde vara att definitionen förutom offentliganställda även om- fattar t.ex. personer som arbetar inom ett privat företag till vilket delege- rats offentliga funktioner. Även om viss ledning ges i kommentaren, ter det sig vanskligt att avgöra exakt vad som i konventionen avses med off- entliga funktioner. Det finns alltså utrymme för egen tolkning. Merparten av de personer som avses omfattade av definitionen torde vara arbetstagare och alltså falla under 20 kap. 2 § första stycket brotts- balken. De torde i vissa fall också kunna hänföras till personkategorin under 20 kap. 2 § andra stycket 5 , personer som på grund av förtroendeställning fått till uppgift att sköta annans rättsliga eller ekono- miska angelägenhet. Vidare föreslås i avsnitt 5.6.5 att paragrafens andra stycke 1 (bl.a. ledamöter av statliga styrelser) skall ges internationell omfattning och utövare av utländska offentliga funktioner torde i vissa fall även kunna falla under den bestämmelsen. Emellertid kan man tänka sig utövare av offentliga funktioner som inte tillhör någon av dessa personkretsar. Det föreligger alltså här visst behov av att ändra den svenska lagstiftningen. Detta behandlas i avsnitt 5.6.6. Med de föreslagna ändringarna får det anses att lever upp till konventionsåtagandet i denna del. Beträffande den sista kategorin, tjänstemän eller representanter för in- ternationella organisationer, torde man kunna utgå ifrån att detta åtagan- de täcks av de i den svenska lagstiftningen intagna personkategorierna arbetstagare eller personer som på grund av förtroendeställning fått till uppgift att sköta annans rättsliga eller ekonomiska angelägenhet. Begreppet främmande stat sägs inkludera alla regeringsnivåer och un- deravdelningar, nationella såväl som lokala. I kommentaren framhålls att detta inte är begränsat till stater, utan omfattar alla främmande områden eller enheter, såsom ett självständigt territorium eller ett separat tullom- råde. Definitionen föranleder inga lagstiftningsbehov. Begreppet handlande i tjänsten anges innefatta allt bruk av tjänste- mannens position, oavsett om det faller inom hans befogenhet eller inte. Begreppet "för tjänsteutövningen" i 17 kap. 7 § skall tolkas så att den åsyftade tjänsteåtgärden inte behöver ligga inom mottagarens formella behörighet, det räcker att den faller under huvudmannens verk- samhetsområde. Inte heller här medför alltså konventionen några behov av särskilda lagstiftningsåtgärder. Artikel 2 Artikeln reglerar ansvar för juridiska personer för bestickning av ut- ländska offentliga tjänstemän. Detta ansvar kan vara av straffrättslig eller annan natur. Avsikten är att även en möjlighet till olika former av admi- nistrativa sanktioner skall kunna uppfylla åtagandet. I svensk rätt tillhandahålls ett straffrättsligt ansvar för juridiska per- soner genom institutet företagsbot, som regleras i 36 kap. 7 17 §§ . Detta utgör en särskild rättsverkan av brott. Näringsidkare med vilket avses såväl fysiska som juridiska personer kan åläggas att betala för brott som begås i näringsutövning- en. Som förutsättningar gäller att brottsligheten inneburit ett grovt åsido- sättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars är av allvarligt slag och att näringsidkaren inte gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Bestickning av utländska offentliga tjänstemän torde höra till den typ av brottslighet som kan föranleda företagsbot. torde således uppfylla åtagandet i kon- ventionen. Det bör dock också nämnas att företagsbotsinstitutet är föremål för översyn. Ett utredningsförslag (SOU 1997:127, Straffansvar för juridiska personer) bereds inom . Artikel 3.1 Artikeln behandlar påföljder för bestickning av utländska offentliga tjänstemän. Brottet skall kunna bli föremål för effektiva, proportionerliga och avskräckande påföljder. De möjliga påföljderna skall vara jämförbara med dem som tillämpas på bestickning av nationella tjänstemän. Beträffande fysiska personer skall frihetsberövande påföljder som kan leda till effektiv inbördes rättshjälp och utlämning tillhandahållas. För bestickning stadgas i 17 kap. 7 § böter eller fängelse i högst . Denna straffskala torde väl uppfylla artikelns krav på effektivitet, proportionalitet och avskräckande effekt. Enligt 4 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, kan utlämning ske för brott för vilket är stadgat fängelse . Bestickningsbrott kan således föranleda utlämning, varför uppfyller konventionens krav i detta hänseende. För beviljande av olika former av inbördes rättshjälp gäller olika för- utsättningar. Är brottet utlämningsbart föreligger dock regelmässigt rätts- liga möjligheter att bevilja rättshjälp. Artikel 3.2 I artikeln sägs att de länder som inte har något straffrättsligt ansvar för juridiska personer skall tillhandahålla effektiva, proportionerliga och av- skräckande icke straffrättsliga påföljder för bestickning av utländska offentliga tjänstemän. Dessa skall inkludera penningsanktioner. Eftersom som angetts under artikel 2 ovan har regler om an- svar för juridiska personer inom straffrättens ram, medför artikeln inte något behov av åtgärder. Artikel 3.3 Artikeln behandlar förverkande och beslag. Själva mutan, liksom vinster av bestickningsbrottet eller egendom till motsvarande värde, skall kunna beslagtas och förverkas. Om detta inte är möjligt skall penningsanktioner med motsvarande effekt tillhandahållas. Enligt 36 kap. 1 § skall utbyte av brott förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. I begreppet utbyte ligger att någon mottagit egendom eller något värde. Det innebär att en muta kan för- verkas hos den som mottagit den och därmed gjort sig skyldig till mut- brott. Däremot torde något förverkande inte kunna ske när mutan inte överlämnats, t.ex. om den kvarblivit hos den som erbjudit eller utlovat den. Det torde med hänsyn härtill kunna ifrågasättas om svensk lag till fullo uppfyller åtagandet i konventionen att själva mutan skall kunna förverkas. är föremål för översyn. En utred- are har fått i uppdrag bl.a. att, särskilt mot bakgrund av utvecklingen i fråga om ekonomisk och annan grov och organiserad brottslighet, lämna förslag till effektiviseringar av institutet. Utredaren skall följa det inter- nationella samarbetet på området. Uppdraget skall redovisas före utgång- en av (Dir. 1997:48). Frågor om förverkande bör lämpligen behandlas i ett sammanhang. Den närmare innebörden av åtagandet i denna del och dess konsekvenser för svensk lagstiftning bör därför hanteras inom ramen för den pågående utredningen om förverkande. Detta torde inte medföra att skulle vara förhindrat att nu tillträda konventionen. I kommentaren anges att vinster av bestickningsbrottet kan vara vinster eller andra förmåner som bestickaren erhållit som en följd av transak- tionen eller andra oegentliga fördelar på grund av bestickningen. Enligt 36 kap. 4 § skall, om det till följd av brott begånget i utövningen av näringsverksamhet uppkommit ekonomiska fördelar för näringsidkaren, värdet därav förklaras förverkat. Bestämmelsen, som är subsidiär till 1 §, torde innebära att lever upp till konventionså- tagandet såvitt avser förverkande av vinster av bestickningsbrottet eller motsvarande värde. Det förhållandet att bestämmelsen i 4 § är begränsad till brott i näringsverksamhet förändrar inte denna bedömning eftersom konventionen endast behandlar sådan bestickning som äger rum i interna- affärsrelationer. Artikel 3.4 Enligt artikeln skall länderna överväga möjligheten att ålägga andra civilrättsliga eller administrativa sanktioner för bestickning av utländ- ska offentliga tjänstemän. I kommentaren exemplifieras detta när det gäller sanktioner för juridi- ska personer genom angivande av bl.a. uteslutning från statsstöd och från offentliga upphandlingsförfaranden. I sammanhanget bör lagen (1992:1528) om offentlig upphandling nämnas. I lagen finns vissa bestämmelser om kontroll av leverantörer och anbud. Enligt 1 kap. 17 § kan en leverantör uteslutas från upphandling bl.a. om han eller hon är dömd för brott avseende yrkesutövningen enligt lagakraftvunnen dom eller om han eller hon gjort sig skyldig till allvarligt fel i yrkesutövningen. Dessa regler torde kunna få betydelse i aktuellt sammanhang. Det finns inte anledning att , innan ställning tagits till det utred- ningsförslag som lagts beträffande straffrättsligt ansvar för juridiska per- soner (se ovan under artikel 2), överväga andra sanktionsformer för den aktuella brottsligheten. Artikel 4.1 Artikeln behandlar jurisdiktion. De stater som ansluter sig till konventio- nen skall åta sig domsrätt över bestickning av utländska offentliga tjän- stemän om brottet helt eller delvis begås på dess territorium (den s.k. territorialitetsprincipen). I kommentaren anges att någon omfattande fys- isk anknytning till territoriet inte skall krävas. Enligt 2 kap. 1 § döms vid svensk domstol för brott som begås här i riket. Enligt 4 § anses brott begånget där den brottsliga handlingen företogs eller där brottet fullbordades. Det är tillräckligt att någon del av den brottsliga gärningen begåtts här. uppfyller således kravet i artikeln. Artikel 4.2 Artikeln behandlar jurisdiktion över utomlands begångna gärningar. De länder som har möjlighet att lagföra för bestickning av egna offentliga tjänstemän som begåtts utanför territoriet skall kunna göra det på mot- svarande sätt även beträffande bestickning av utländska offentliga tjän- stemän. När det gäller brott begångna utomlands döms enligt 2 kap. 2 § av svensk domstol bl.a. om brottet begåtts av svensk med- borgare eller utlänning med hemvist här (den s.k. nationalitetsprincipen). Detta gäller bestickning såväl av svenska som utländska funktionärer. uppfyller således åtagandet i artikeln. Därutöver bör dock på- pekas att svensk offentlig tjänsteman i vissa fall kan anses vara bärare av ett sådant svenskt intresse som gör att, enligt 2 kap. 3 § 4 , kravet på dubbel straffbarhet bortfaller. Artikel 4.3 Artikeln behandlar jurisdiktionskonflikter. Om flera stater har jurisdik- tion över ett brott som behandlas i konventionen skall de, om ett land så önskar, samråda med syfte att fastställa var brottet bäst bör lagföras. Re- geln kräver inga svenska lagändringar. Artikel 4.4 Regeln anger att staterna skall överväga om de jurisdiktionsregler man tillämpar är effektiva i kampen mot bestickning av utländska offentliga tjänstemän och, om så inte är fallet, vidta åtgärder för att avhjälpa detta. Avsikten kan sägas främst vara att påverka de stater som bara tillämpar territorialitetsprincipen att även tillämpa nationalitetsprincipen. Som påpekats ovan under avsnitt 5.2.3 har påtagit sig en vid en internationell jämförelse vid straffrättslig jurisdiktion. Det finns inte anledning att nu överväga att utöka denna. Artikel 5 Artikeln slår fast att förundersökning och åtal skall ske i enlighet med i varje land tillämpliga regler och principer. Vidare sägs att förundersök- ning och åtal inte skall påverkas av överväganden om nationellt ekono- miskt intresse, möjlig påverkan på relationen till främmande stat eller vilka de inblandade fysiska eller juridiska personerna är. I kommentaren påpekas att artikeln erkänner den grundläggande natur nationella regler om åtalsdiskretion kan ha. Utövandet av sådan diskretionen skall dock baseras på professionella motiv och inte kunna bli föremål för otillbörlig politiskt grundad påverkan. I gäller principen om absolut åtalsplikt. Det innebär i princip att åtal får underlåtas endast under i lag givna förhållanden. För brott be- gångna utom riket modifieras denna princip i viss mån genom den åtals- tillståndsprövning som skall ske enligt 2 kap. 5 § . I kan en förundersökning läggas ned förutom naturligtvis om bevisningen inte bedöms vara tillräcklig bl.a. om skäl för åtalsunder- låtelse antas föreligga (23 kap. 4 a § ). Möjligheterna till sådan åtalsunderlåtelse hänför sig till den möjliga påföljden, brottets ringa karaktär i förhållande till övrig av den misstänkte begången brottslighet, den misstänkte gärningsmannens psykiska tillstånd samt, i begränsad utsträckning, individualpreventiva överväganden (20 kap. 7 § ). Som redogjorts för ovan i avsnitt 5.2.2 förutsätter åtal för bestickning av en utländsk offentlig tjänsteman antingen att tjänstemannens arbets- eller uppdragsgivare anger brottet till åtal eller att åtal anses vara påkallat från allmän synpunkt. Som också angetts i avsnitt 5.2.2 krävs det enligt 2 kap. 5 § andra stycket som huvudregel förordnande från regeringen eller den regeringen bemyndigat därtill för att åtal skall få väckas för brott som begåtts utomlands. Regeringen har i förordning bemyndigat Riks- åklagaren att meddela sådant förordnande. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av den förhållandevis vidsträckta svenska jurisdiktionen, exempelvis föreligger enligt 2 kap 2 § svensk domsrätt om gärningen begåtts av utlänning som finns här i riket och brottet enligt svensk rätt kan leda till fängelse . Något utrymme finns inte inom ramen för den svenska lagstiftningen att underlåta att åtala baserat på de motiv som anges i artikeln. Formellt torde det dock vara möjligt att inom ramen för prövning av åtalsför- ordnande för utomlands begånga brott väga in t.ex. relationen till främ- mande makt. Detta torde inte sedan blivit bundet av konven- tionen bli aktuellt för de brott som omfattas av denna, eftersom hänsyn tas i prövningen till gjorda internationella åtaganden. Några lagändringar fordras således inte. Artikel 6 Artikeln behandlar preskription. Det sägs att de regler om preskription som är tillämpliga på bestickning av utländska offentliga tjänstemän skall vara utformade så att det finns tillräcklig tid för förundersökning och åtal. För bestickning stadgas i 35 kap. 1 § en preskriptionstid . Detta torde vara i överensstämmelse med konventionsbestäm- melsen. Artikel 7 Artikeln behandlar s.k. penningtvätt. I de länder där bestickning av natio- nella offentliga tjänstemän kan utgöra förbrott till penningtvätt skall även bestickning av utländska tjänstemän utgöra förbrott, oavsett var bestick- ningsbrottet begicks. I kommentaren anges att bestickning av nationella offentliga tjänste- män skall tolkas vitt, så att bestickning av utländska offentliga tjänste- män skall utgöra förbrott till penningtvätt om antingen bestickning eller mutbrott (or passive bribery) av nationella offentliga tjänstemän kan utgöra förbrott. Det sägs också att för de länder som bara infört den passiva sidan, mutbrottet, som förbrott till penningtvätt så kräver artikeln att tvättning av själva mutan skall omfattas av lagstiftningen mot penningtvätt. Under förhandlingarna om konventionen klargjordes em- ellertid att för de länder där endast mutbrottet kan utgöra förbrott till penningtvätt, så krävs inte att man också inför bestickning som förbrott. I svensk rätt regleras straffansvar för det som kallas penningtvätt i häleriparagrafen, 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Enligt dessa bestämmelser är det straffbelagt att otillbörligen främja annans möjligheter att tillgodgöra sig egendom som härrör från brottsligt förvärv eller värdet av sådan egendom, liksom att med uppsåt att dölja egendom- ens ursprung medverka till att bortföra, överlåta, omsätta eller vidta an- nan åtgärd med sådan egendom. I att egendomen skall härröra från brottsligt förvärv ligger att gärnings- mannen genom förbrottet förvärvat egendomen från någon. Till typiska brottsliga förvärv hör stöld eller inkomster från försäljningen av narko- tika, men hit hör också mottagandet av en muta. Mutbrott kan således utgöra förbrott till penningtvätt. Däremot torde i normalfallet inte bestickning kunna utgöra sådant förbrott, eftersom mutan definitionsmässigt inte härrör från bestickarens brottsliga förvärv. Eftersom konventionen enligt vad som angetts ovan inte ålägger de länder som inte har bestickning som förbrott att tillse att så blir fallet, krävs här inga ändringar i svensk rätt. Det torde heller inte finnas skäl att nu ändå överväga en sådan lagstiftningsåtgärd. Nämnas bör i sammanhanget att regeringen i prop. 1998/99:19, ändringar i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt, föreslagit bl.a. att det tillskapas ett nytt brott, penninghäleri. Bestämmelsen skall omfatta sådana förfaranden som regleras i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Därutöver kommer det straffbara området att ut- vidgas till att omfatta den som bistår med att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv, t.ex. genom vissa former av skatte- och tullbrott. Artikel 8 Artikeln behandlar regler om bl.a. bokföring som ett sätt att bekämpa korruption. Inom ramen för regelsystemen om bokföring, redovisning och revision skall det i länderna vara förbjudet för företag som omfattas av dessa reg- ler att skapa icke bokförda konton, att utföra transaktioner som inte till- räckligt identifieras eller bokförs, att bokföra icke existerande utgifter eller skulder med felaktigt angivande av anledningen till skuldens upp- komst samt att använda falska dokument, allt med syftet att besticka utländska offentliga tjänstemän eller att dölja sådan bestickning. Staterna skall tillhandahålla effektiva, proportionerliga och avskräckande påfölj- der för sådana underlåtenheter eller förfalskningar. I svensk rätt torde flera olika regler ha relevans i bedömningen av om redan kan anses uppfylla åtagandet i artikeln. Av intresse här är framför allt bokföringsbrottet. Bestämmelser om upprättande och bevarande av bokföring finns främst i bokföringslagen (1976:125). Av lagens 2 § framgår bl.a. att bokföringsskyldigheten inne- fattar att löpande bokföra uppkomna affärshändelser och tillse att veri- fikationer finns till alla bokföringsposter samt att verifikationer och an- nan bokföring skall arkiveras. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter bestämmelserna i bokföringslagen kan enligt 11 kap. 5 § dömas för bokföringbrott. har uttryckt tvivel i fråga om bokförings- brottet täcker konventionsåtagandet. Samfundet har härvid anfört att det inte är säkert att den omständigheten att man vidtagit någon i kon- ventionen förbjuden åtgärd medför att det inte går att följa rörelsens för- lopp, ekonomiska resultat eller ställning. Regeringen bedömer emellertid att även om straffansvaret är begränsat till mera betydande åsido- sättanden av bokföringsskyldigheten, torde merparten av de fall som av- ses omfattade av konventionen vara täckta. Detta inte minst som det för att erhålla internationella affärsfördelar genom bestickning som regel torde krävas förmåner av avsevärt värde. Förutom bokföringsbrottet torde vissa andra regleringar kunna vara aktuella i sammanhanget. Sålunda kan de under föregående artikel be- handlade reglerna om penningtvätt i någon mån vara tillämpliga. Vidare kan förfalskningsbrotten i 14 kap. aktualiseras, liksom det i 10 § skattebrottslagen (1971:69) behandlade brottet försvårande av skattekontroll. Även regler om revision torde kunna spela en roll. Exem- pelvis kan revisorns granskningsskyldighet när det gäller styrelsens och verkställande direktörens organisation av bokföring och medelsförvalt- ning bidra till förebyggande och beivrande av användning av mutor i verksamheten. Det får anses att genom dessa regleringar sammantagna upp- fyller åtagandet i artikeln. Artikel 9.1 Artikeln behandlar inbördes rättshjälp i brottmål. Staterna skall i den mån det är möjligt enligt lagar och relevanta fördrag och arrangemang hjälpa varandra i pågående undersökningar och lagföringar beträffande brott som omfattas av konventionen. Denna skyldighet gäller både straff- rättsliga förfaranden och icke straffrättsliga förfaranden mot juridiska personer. Staterna skall på förfrågan informera varandra om läget beträff- ande, och utgången av, en förfrågan om rättshjälp. I kommentaren till artikeln behandlas, som ett exempel på inbördes rättshjälp, möjligheten att enligt ett mindre formaliserat förfarande överföra personer som be- höver höras eller på annat sätt delta i lagföring i ett annat land. , som anslutit sig bl.a. till rättshjälpskonventioner utarbetade inom , kan enligt gällande lagstiftning i betydande omfatt- ning lämna rättshjälp till andra länder. Det kan gälla sådant som bevis- upptagning, delgivning och husrannsakan. Bl.a. om det kan bli fråga om användning av tvångsmedel upprätthålls ett krav på dubbel straffbarhet, dvs. att den gärning som ligger bakom en förfrågan om rättshjälp är straffbelagd i , och på att gärningen skall vara av sådan svårhets- grad att den kan föranleda fängelse . Regler finns i bl.a. lagen (1946:816) om bevisupptagning åt utländsk domstol, lagen (1975:295) om användning av tvångsmedel på begäran av främmande stat (tvångsmedelslagen) och lagen (1991:435) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete på brottmålsområdet.