prop · GM0353 · 1999-01-01 00:00:00 — Därutöver bör man naturligtvis kunna förvänta sig att samtliga inblandade institut gör vad som står i deras makt att återfinna hela beloppet och se till att beställaren hålls skadeslös utan att denne behöver inleda en skadeståndsrättslig process. 6.6 Sanktioner Regeringens förslag: När det enligt direktivet skall utgå ränta skall räntesatsen vara dröjsmålsräntan enligt räntelagen (1975:635). Vid underlåtenhet att lämna information före och efter en betalningsöverföring enligt 3 och 4 §§ i den föreslagna lagen skall marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. har framfört att räntelagens bestämmelse om dröjsmålsränta har en för hög räntesats med tanke på de fall som kan tänkas bli aktuella. har pekat på att det bör undersökas hur övriga EU-länder avser att reglera frågan om sanktioner vid åsidosättande av kreditinstitutens förpliktelser. har ansett att det bör övervägas ett längre gående ansvar i de fall överföringar fallerar och detta orsakar beställaren annan skada än som kompenseras genom ränta. Skälen för regeringens förslag: I fråga om fall då en betalningsöverföring inte har utförts inom föreskriven tid, då avdrag har gjorts för kostnader i strid med förbudet därom och då en betalningsöver- föring över huvud inte har kommit till stånd innehåller direktivet föreskrifter om sanktioner (artiklarna 6-8). Dessa utgörs av skyldighet att utge skadestånd i form av ränta, att överföra avdraget belopp samt att återbetala mottaget belopp jämte skyldighet att betala ränta och ersätta kostnader. I närmast föregående avsnitt har nämnts att även allmänna skadeståndsrättsliga bestämmelser och principer kan bli tillämpliga. I fråga om ränta på mottaget belopp, vid dröjsmål med en betalningsöverföring eller då ett betalningsöverföringsuppdrag över huvud inte har blivit utfört (artikel 6 och 8), anges i direktivet att räntan skall beräknas med tillämpning av en räntesats, som utgör kompensation och som fastställts i enlighet med de regler som antagits av den medlemsstat, i vilken det företag som skall betala skadeståndet har sitt säte (artikel 2 definitionen under k). Mot bakgrund härav framstår det som naturligt att beakta vad som föreskrivs i räntelagen (1975:635). Där finns bestämmelser om avkastningsränta och om dröjsmålsränta (5 och 6 §§, jfr 2-4 §§). Den förra motsvarar diskontot ökat och den senare diskontot ökat . Den ränta som avses i artikel 6 och 8 i direktivet motsvaras närmast av räntelagens dröjsmålsränta. har emellertid framfört invändningar mot att i de fall som är i fråga tillämpa en så hög ränta som den dröjsmålsränta som gäller enligt räntelagen. Skälet för ståndpunkten är att en svensk bank som har åtagit sig ett betalningsöverföringsuppdrag har att svara även för en förmedlande banks handlande samt att den förmedlande bankens betalningsskyldighet gentemot den svenska banken (se artikel 6 punkt 1 fjärde stycket och artikel 8 punkt 1 fjärde stycket i direktivet) kan utgöras av en ränta som grundas på en lägre och kanske betydligt lägre räntesats. I sådant fall gör den svenska banken en slutlig förlust, trots att den inte själv har förfarit felaktigt. Denna mening utgår från att en utländsk förmedlande banks skadeståndsskyldighet gentemot beställarens svenska bank och därmed räntans storlek är eller åtminstone kan vara att bedöma enligt den ut- ländska statens lag även vid en prövning av frågan vid svensk domstol. Som framgår av vad som sagts i avsnitt 6.4. får man utgå från att den utländska statens lag blir tillämplig beträffande denna fråga, om inte överenskommelse om lagvalet har träffats mellan parterna. Därav följer också att den ränta som den utländska banken har att betala sannolikt skiljer sig, mer eller mindre, från den ränta som den svenska banken skall betala till beställaren. Den utländska räntan kan vara lägre än den som väljs för svensk rätts del, men den kan också vara högre; skillnaden kan vidare variera från tid till annan. I det förra fallet gör den svenska banken en förlust, medan den i det senare fallet blir ersatt fullt ut. Ju högre räntesats som väljs i den svenska lagen, desto större blir givetvis risken för att den svenska banken gör en förlust till följd av att utländsk lag föreskriver en lägre räntesats. Nämnda förhållanden utgör emellertid, enligt regeringens mening, inte tillräcklig anledning att välja någon annan räntesats än dröjsmålsränta enligt räntelagen. Det är ett väl beprövat och känt sanktionsmedel. Det saknas anledning att i detta sammanhang skapa ett lindrigare medel. Det skall också framhållas att direktivets föreskrifter i ämnet utgår från att varje medlemsstats interna regler på området skall vara avgörande. Då det gäller skyldigheten att informera kunder om villkor för betalningsöverföring och om förhållanden hänförliga till viss betalnings- överföring föreskrivs däremot inte i direktivet någon sanktion för det fall att skyldigheten skulle åsidosättas. Fråga uppkommer då om det finns anledning att i en lag om betalningsöverföringar ta upp en särskild sanktionsbestämmelse för sådana fall. I detta hänseende kan anföras följande. Den som behöver hjälp med en betalningsöverföring till utlandet torde i de allra flesta fall vända sig till en bank. Banker står under tillsyn av . Om en bank överträder bestämmelser som reglerar bankens verksamhet, kan inspektionen ingripa genom att meddela varning; ytterst kan bankens oktroj återkallas (7 kap. 16 § första stycket 5 och andra stycket bankrörelselagen [1987:617]). Beträffande filial, från vilken bankrörelse drivs av ett bankföretag som är hemmahörande i ett land utanför EES, har inspektionen liknande be- fogenheter (7 kap. 18 § bankrörelselagen). I 7 kap. 19 och 20 §§ samma lag finns bestämmelser om bankföretag, som är hemmahörande i ett land inom EES och som driver verksamhet här i landet från filial eller genom direkt tillhandahållande av tjänster. Enligt 19 § skall i första hand försöka komma till rätta med regelöverträdelser genom att utfärda förelägganden om rättelse. Om det inte hjälper skall inspektionen underrätta behörig myndighet i bankens hemland om överträdelsen så att den myndigheten kan vidta de åtgärder mot banken som krävs för att åstadkomma rättelse. Eftersom det är hemlandets myndigheter som har auktoriserat banken så har dessa myndigheter också normalt större möjligheter att på ett effektivt sätt ingripa mot regelstridiga förfaranden. Hemlandets myndigheter skall hålla tillsynsmyndigheten i värdlandet underrättad om vilka åtgärder som vidtas mot banken. Skulle banken inte upphöra med överträdelserna trots de åtgärder som vidtagits av hemlandet eller beroende på att sådana åtgärder visat sig otillräckliga eller av någon anledning inte kan genomföras i det landet, så får inspektionen gå vidare i försöken att stoppa överträdelserna. Vad som återstår är att förbjuda banken att göra nya åtaganden i . Innan förbud meddelas skall tillsynsmyndigheten i hemlandet underrättas. I brådskande fall kan meddela förbud utan att först underrätta hemlandets behöriga myndighet. Även i brådskande fall måste emellertid inspektionen först försöka komma till rätta med en rättsstridig verksamhet genom ett föreläggande om rättelse. Följer inte banken detta föreläggande kan inspektionen förbjuda banken att göra nya åtaganden. Underrättelse om att banken vägrat vidta erforderlig rättelse och att förbud meddelats skall därefter sändas till hemlandsmyndigheten. Enligt direktivet kan betalningsöverföring utföras även av andra kreditinstitut än banker. I är det i dessa fall fråga om institut som driver finansieringsverksamhet och därmed står under tillsyn såsom kreditmarknadsföretag (se 1 kap. 1 § första stycket 1, 2 och 5 och 2 § samt 5 kap. 1 § lagen [1992:1610] om finansieringsverksamhet). som överträder bestämmelser vilka reglerar dessas verksamhet har inspektionen samma befogenheter som i fråga om banker (5 kap. 17 § första stycket 3 och andra stycket nämnda lag). Liknande befogenheter finns då det gäller filial, från vilken drivs verksamhet av ett utländskt kreditinstitut som är hemmahörande i ett land utanför EES (5 kap. 19 § lagen om finansieringsverksamhet). Då det gäller kreditinstitut, som är hemmahörande i ett land inom EES och som driver verksamhet här i landet från filial eller genom direkt tillhanda- hållande av tjänster, se 5 kap. 20 och 21 §§ och ovan beträffande bankfilialerna. Direktivet utgår från att även andra företag än kreditinstitut, varvid med företag avses inte bara juridiska utan också fysiska personer, kan verkställa betalningsöverföringar (se definitionen under b i artikel 2). Man kan inte utgå från att betalningsöverföringar kommer att ombesörjas endast av företag som agerar på den finansiella marknaden och hanterar stora penningströmmar. Troligen bör det räknas med att företag av skilda slag kan komma att ägna sig åt uppgiften. Ifall det finns ett antal företag som medverkar i betalningsöverföringar utan att stå under tillsyn av behörig myndighet, kan ingripande av det slag som nämnts inte vidtas från någon myndighet vid försummelser. Detta kan dock inte betraktas som någon väsentlig eller avgörande olägenhet. Företaget svarar givetvis för sina försummelser på det sätt som anges i den föreslagna lagen i enlighet med direktivet och även enligt allmänna principer som blir tillämpliga vid sidan av lagen. Marknadsföringslagen (1995:450), som gäller då näringsidkare mark- nadsför produkter (bl.a. tjänster) i sin verksamhet, är tillämplig i fråga om marknadsföring som banker och andra företag tillämpar rörande betalningsöverföring. En näringsidkare kan enligt den lagen åläggas att lämna föreskriven information (se 15, 16 och 19-21 §§). Detta får också avseende på sådan information som åsyftas i artikel 3 i direktivet, dvs. information till eventuella kunder före ett avtal. Det synes lämpligt att marknadsföringslagens bestämmelser om åtgärder vid underlåtenhet att lämna information i samband med marknadsföring får bli tillämpliga även på sådan information som enligt artikel 4 i direktivet skall lämnas efter åtagande att verkställa en betalningsöverföring. Det bör därför tas upp en särskild bestämmelse som hänvisar till marknadsföringslagen (jfr t.ex. 8 § konsumentförsäkringslagen [1980:38], 8 § konsumentkreditlagen [1992:830] och 7 § lagen [1992:1672] om paketresor). Det torde kunna förutsättas att Konsument- ombudsmannen kommer att vara uppmärksam i fråga om försummelser beträffande informationsskyldigheten. Mot bakgrund av det anförda finns det inte anledning att införa bestämmelser om någon särskild sanktion beträffande överträdelse av skyldigheten att informera kunder utöver vad som sagts om tillämpning av marknadsföringslagen. Av handlingarna i ärendet framgår att frågan om konkurrens mellan kreditinstituten har tillmätts stor betydelse vid utarbetandet av direktivet. Avsikten är att kreditinstituten skall konkurrera med varandra genom att erbjuda allmänheten tjänster i fråga om betalningsöverföring av bättre kvalitet än som krävs enligt lagens bestämmelser. Det kan avse t.ex. den tid inom vilken överföringen till det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet skall ha utförts eller de kostnader som betalningsöverföring betingar. Även beträffande information kan kreditinstituten tänkas erbjuda sina kunder en bättre service än den som lagen och direktivet kräver. Konkurrensfrågan innebär också att kreditinstitut inte får träffa sådana avtal med varandra som strider mot regler och principer på området. För svensk rätts del bör 6 § konkurrenslagen (1993:20) uppmärksammas, som i princip förbjuder avtal vilka har till syfte att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen på ett märkbart sätt eller som ger ett sådant resultat. Vid utarbetandet av direktivet har diskuterats i vad mån avtal rörande olika frågor på området kan anses godtagbara. Som exempel på frågor som inte får bli föremål för överenskommelser mellan banker nämns avgifter för transaktioner. Konkurrensfrågorna, vilka givetvis är mycket viktiga, ligger utanför själva direktivet och påkallar inte någon bestämmelse i den nu aktuella lagen. Det finns därför inte anledning att gå närmare in på frågorna här. 6.7 Reglering av tvister Regeringens bedömning: Tvister som uppstår vid tillämpningen av lagen kan lösas av befintliga tvistlösningsorgan, såsom eller allmän domstol. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Endast Kammarrätten i har anfört något i denna del. Kammarrätten noterar att det vid väckande av talan är allmän domstol som berörs. Möjligen bör det finnas hänvisning i lagförslaget till befintligt system för tvistlösning. Skälen för regeringens förslag: Som nämnts i avsnitt 4 skall det enligt direktivet finnas lämpliga och effektiva förfaranden för prövning av tvister angående klagomål och ersättningsanspråk mellan beställaren respektive betalningsmottagaren och det anlitade kreditinstitutet. Om en kund anser att det kreditinstitut som anlitats har handlat felaktigt eller försumligt vid fullgörande av uppdraget, kan kunden klaga hos klagomålsansvarig i det aktuella kreditinstitutet. Ifall det efter utredning visar sig att det finns skäl för klagomålen, kan det förväntas att kreditinstitutet rättar sig därefter och ersätter kunden för eventuell förlust. Såvitt rör konsumenter kan tvister också prövas av . Näringsidkare godtar som regel nämndens avgöranden. Här kan också nämnas att Konsumenterna bankbyrå i samt konsumentvägledare, som finns på vissa håll i landet, kan ge råd och vägledning om en konsument har några frågor rörande bankernas tjänster. En missnöjd kund kan givetvis också väcka talan vid domstol mot vederbörande kreditinstitut bl.a. om rätt till ersättning. De möjligheter som sålunda står dem till buds som har lämnat uppdrag som rör betalningsöverföring torde uppfylla de krav som direktivet förutsätter. 6.8 Force majeure Regeringens förslag: Bestämmelsen om force majeure skall nära ansluta till direktivets lydelse. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en annorlunda utformning av bestämmelsen om force majeure. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslagen. Kammarrätten i har anfört att lagtexten bör avfattas i enlighet med direktivets lydelse. har i huvudsak anfört att en bestämmelse om force majeure bör innefatta också en lockout inom bankväsendet. Som skäl härför har föreningen angett att i är den fackliga anslutningen betydligt högre än i andra länder och rätten till fackliga stridsåtgärder, dvs. såväl strejk som lockout, är reglerad i vår grundlag ( 2 kap. 17 § regeringsformen). Det finns därför ett starkt principiellt intresse av att strejk och lockout behandlas lika och att båda parter inom bankväsendet har både formella och reella möjligheter att vidta stridsåtgärder. Om balansen rubbas, genom att bankernas reella möjligheter att vidta stridsåtgärder begränsas, kan detta långsiktigt leda till ökade kostnader för bankerna, vilket i slutskedet kommer att drabba kunderna. Även samhällets och enskilda kunders intresse av ett väl fungerande betalningssystem talar för en balans i detta hänseende. Mot denna bakgrund och med hänvisning till den speciella verksamhet som bankerna bedriver måste lockout anses vara en omständighet som är att likställa med force majeure. har förordat att regeln skall ha sin utgångspunkt i näringsidkarens kontrollansvar i enlighet med 31 § konsumenttjänstlagen (1985:716) och 16 § lagen (1992:1672) om paketresor. har anfört att det fortsatta lagstiftningsarbetet bör beakta de potentiellt negativa följderna för bankerna om lockout inom banksektorn inte skulle rymmas i force majeure-begreppet i den svenska lagen. har avstyrkt force majeure bestämmelsen och framfört att elektronisk överföring av belopp mellan länder inte är att likställa med leverans av varor. Varor och egendom kan förstöras av naturkatastrofer m.m. Överförda belopp finns alltid någonstans i systemet tillgängliga för i systemet ingående banker. Därför finns inte skäl att göra banken fri från återbetalningsskyldighet när belopp försvinner i systemet. har instämt i Svenska Bankföreningens ståndpunkt och ansett att det föreslagna undantaget från påföljd vid underlåtenhet att fullgöra en förpliktelse måste vidgas till att omfatta också lockout. I den svenska finansiella marknaden omfattas lockout regelmässigt av det som brukar benämnas force majeureliknande händelser. Om lockout inte skulle omfattas på vissa finansiella områden, skulle det otvivelaktigt ge influenser också på andra områden, t.ex. värdepappershandeln. Skälen för regeringens förslag: I direktivet finns en bestämmelse om att kreditinstitut som medverkar i en betalningsöverföring är befriade från de förpliktelser som anges i direktivet, om de kan anföra skäl för force majeure (artikel 9). Enligt artikeln avses med force majeure onormala och oförutsebara omständigheter utom kontroll för den som åberopar sådan grund för befrielse och vars konsekvenser inte skulle ha kunnat undvikas trots alla ansträngningar. Definitionen i direktivet av begreppet force majeure grundas på den bestämmelse om force majeure som finns i artikel 4 punkt 6 i rådets direktiv (90/314/EEG) av om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. I den lag (1992:1672) om paketresor som utarbetats på grundval av det direktivet har emellertid föreskriften om force majeure införlivats genom en bestämmelse om s.k. kontrollansvar efter mönster från bl.a. den nya köplagstiftningen (se 16 § lagen om paketresor). En bestämmelse om kontrollansvar ansågs därvid likvärdig med direktivets regel om force majeure (se prop. 1992/93:95 s. 45 f. och 50). Det bedömdes vara av värde att skadeståndsreglerna i lagen om paketresor i princip överensstämde med motsvarande reglering i köplagstiftningen. I promemorian anförs beträffande bestämmelsen om force majeure att skillnaden inte torde vara särskilt stor mellan en bestämmelse om kontrollansvar och en föreskrift om force majeure, grundad på direktivets regel därom. Bedömningen bör dock utgå från att en bestämmelse om force majeure ger ett mera begränsat utrymme för undantag från de påföljder som, i enlighet med direktivet, anges i den föreslagna lagen. Det bör också beaktas att en betalningsöverföring alltid berör två länder, varvid olika led torde vara att bedöma enligt olika lagar, samt att det är angeläget att bestämmelserna är likartade i medlemsstaterna. Med hänsyn till att förevarande lagreglering har visst samband med bestämmelser om betalning av skulder kan också erinras om force majeure-regeln i 7 § andra stycket lagen (1936:81) om skuldebrev. På grund av det anförda föreslås i promemorian en bestämmelse om att en bank inte skall drabbas av någon påföljd som anges i lagen om underlåtenheten beror på lag, avbrott i den allmänna samfärdseln eller annat liknande hinder som inte kunnat förutses av banken vid avtalets ingående. En del remissinstanser har anfört att lagförslaget om force majeure inte följer direktivets lydelse. Det har också framförts önskemål om att force majeure-regeln bör ha sin utgångspunkt i näringsidkarens kontrollansvar i enlighet med 31 § konsumenttjänstlagen och 16 § lagen om paketresor. En särskild fråga, som har rests av några remissinstanser, är hur lockout inom bankväsendet skall bedömas. Regeringen delar remissinstansernas bedömning att lagtexten skall utformas i nära anslutning till direktivtexten. Såsom anförts i promemorians förslag anknyter direktivets force majeure-regel till den definition av begreppet som finns i direktivet om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang. Vid införlivandet av det direktivet i svensk rätt infördes en bestämmelse om kontrollansvar som har sin motsvarighet i köplagstiftningen. Tekniskt är kontrollansvaret utformat så att det ställer upp fyra förutsättningar som alla skall vara uppfyllda för att säljaren skall bli befriad från skadeståndsansvar. Säljaren har bevisbördan för att alla förutsättningar är uppfyllda. För det första skall det föreligga ett hinder för avtalsenlig uppfyllelse. För det andra skall hindret ligga utanför säljarens kontroll. För det tredje skall hindret vara sådant att köparen inte skäligen kunde förväntas ha räknat med det vid köpet. Och för det fjärde skall säljaren inte skäligen ha kunnat undvika eller övervinna hindret. Vid en jämförelse mellan direktivets text om force majeure och de bestämmelser om kontrollansvar som finns i bl.a. köplagen (1990:931) kan konstateras att bestämmelserna uppvisar stora likheter. Det ligger därför nära till hands att införa en bestämmelse om kontrollansvar även i denna lag. För detta talar också de omständigheterna att det är angeläget att bestämmelserna är likartade i medlemsstaterna och att de nära ansluter till direktivets text. Det bör även beaktas att lagen är väsentligen konsumentinriktad och att bestämmelser om kontrollansvar finns i andra lagar på konsumentområdet, t.ex. konsumentköplagen (1990:932) och konsumenttjänstlagen (1985:716). Mot bakgrund härav ansluter sig regeringen till bedömning och föreslår att det införs en bestämmelse om kontrollansvar som nära ansluter till direktivets text. Frågan om en näringsidkares kontrollansvar i samband med en arbetskonflikt har berörts i förarbetena till köplagen (prop. 1988/89:76 s. 110 f). Huruvida en lockout kan anses utgöra ett hinder som ligger utanför en banks kontroll eller inte får avgöras från fall till fall och slutligen av allmän domstol. 6.9 Tidsåtgång för en betalningsöverföring Regeringens förslag: Om inte annat har avtalats skall en betalningsöverföring ta högst räknat från acceptdagen till beloppet har nått betalningsmottagarens bank. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget med undantag för som har ansett att regeln om vilken tid en transktion får ta är alltför lösligt hållen och ger ingen påtryckning på företagen att reducera de långa tider som förekommer. har framfört att tiden för utförande av betalningsöverföringar bör ses över i ljuset av den nya teknik som används och återbetalningstiden i förslagets 14 § bör förkortas . Skälen för regeringens förslag: Av direktivet framgår det att en betalningsöverföring skall, om inte annat avtalats, ta högst från acceptdagen till det att beloppet har nått betalningsmottagarens bank. Detta kan tyckas vara , särskilt mot bakgrund av den tekniska utvecklingen på det finansiella området. Frågan har uppmärksammats under arbetet med direktivet. I artikel 12 och i ingressen till direktivet har införts en uppgift för kommissionen att, senast efter det att direktivet har börjat tillämpas, lägga fram en rapport till och rådet. I rapporten bör särskilt behandlas frågan om vilken tidsfrist som skall gälla om någon sådan inte överenskommits mellan beställaren och det institut denne anlitat, med hänsyn tagen såväl till den tekniska utvecklingen som till förhållandena i varje medlemsstat. Direktivet ger således inte möjlighet att genom nationella regler korta tiderna för betalningsöverföringar om principen om harmonisering av reglerna skall hålla. Det bör dock påpekas att det står instituten fritt att erbjuda kortare tider för sina betalningsöverföringar. Direktivet utgår från att avtal helst skall träffas mellan kunden och banken om t.ex. tidsåtgången för en betalningsöverföring. Det kan ifrågasättas om ett sådant avtal får vara mindre förmånligt för kunden än som anges i lagen (och direktivet) för det fall att något avtal inte har träffats. Frågan har praktisk betydelse då det gäller tiden för verkstäl- lande av en betalningsöverföring. Till stöd för att det inte skall vara tillåtet att ingå överenskommelse om än som anges i direktivet kan anföras att föreskrifterna i direktivet ger uttryck för en minimistandard och att den avtalsfrihet som föreligger bör utövas inom den ram som direktivet anger.