prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — En skiljeman som ingår den nämnda typen av ensidiga avtal bör på begäran av motparten kunna skiljas från uppdraget på den grund att det föreligger en omständighet som kan rubba förtroendet för hans opartisk- het. Detta bör framgå av en uttrycklig jävsbestämmelse som tar sikte på det fallet att en skiljeman mottar eller betingar sig ersättning i strid med förbudet att träffa ett separat avtal angående ersättningen med en av parterna. Ett sådant avtal bör också anses vara ogiltigt. Regeringen föreslår alltså att regler härom tas in i den nya lagen. Enligt utredningen är det ovanligt att avtalsfriheten beträffande ersätt- ningen till skiljemännen utnyttjas av parterna. De fall som förekommer i praktiken består för det mesta i att parterna i skiljeavtalet hänvisar till ett skiljedomsinstituts regler eller begränsar den underlägsna partens ansvar för skiljemännens ersättning. Skiljemän som åtar sig uppdraget med insikt om klausulens innehåll anses som tidigare nämnts därmed ha godtagit avtalet. För det fall parterna inte träffat någon särskild överens- kommlse om ersättningen till skiljemännen bör det i lagen om skilje- förfarande tas in bestämmelser härom. Som utredningen framhållit synes ifrågavarande bestämmelser i skiljemannalagen ha fungerat väl och man bör därför kunna utgå från dessa. Regeringen delar också utredningens bedömning att den praktiskt viktiga frågan om skiljemännens rätt till förskott och säkerhet bör behandlas. Det bör än en gång framhållas att de regler som strax skall behandlas med ett undantag inte kan avtalas bort genom en överenskommelse mellan endast en part och en eller flera skiljemän. Enligt utredningen bör parterna, liksom , vara solidariskt ansvariga för skiljemännens ersättning. Regeringen saknar anledning att göra någon annan bedömning. Undantag från denna huvudregel bör göras i de fall då skiljemännen avslutar förfarandet därför att de anser sig obehöriga att pröva tvisten. Annars skulle en svarande som hävdat att parterna aldrig ingått ett skiljeavtal bli solidariskt ansvarig med den påkallande parten även om skiljemännen skulle dela svarandens uppfattning. Om den påkallande parten sedan inte kunde betala ersättningen till skiljemännen blev det med ett strikt solidariskt ansvar svaranden som fick betala hela beloppet och sedan kanske stå med en värdelös fordran på motparten. I de flesta av dessa fall bör således den påkallande parten ensam åläggas ansvar för ersättningen. Bedömningen kan dock bli annorlunda i vissa fall, t.ex. om skiljemännen anser sig obehöriga av den anledningen att tvisten inte är skiljedomsmässig eller om svaranden genom vårdslös processföring orsakat kostnader. Rege- ringen föreslår att det i lagen om skiljeförfarande tas in en särskild bestämmelse i enlighet med det nu sagda. Skiljemännen har enligt skiljemannalagen rätt till skälig ersättning för arbete och omkostnader. Som utredningen anfört är det svårt att finna ett bättre uttryck än skälig och de nuvarande reglerna synes ha fungerat tillfredsställande. Regeringen föreslår därför att begreppet skälig behålls som norm för bestämmande av ersättningen till skiljemännen. Ersättningen bör även i fortsättningen avse arbete och utlägg. När det gäller större utlägg bör parternas inställning ha stor betydelse vid skälighetsbedömningen. Gäller det t.ex. att anlita en rättsbildad sekrete- rare bör parternas samtycke inhämtas, medan det mera ligger i sakens natur att använda en tolk när det behövs. När det gäller sättet att fastställa ersättningens storlek går utredningens förslag i princip ut på att nuvarande ordning behålls. har, som ovan nämnts, föreslagit att den slopas. Hovrätten har till stöd härför bl.a. anfört att då skiljemännen numera regelmässigt kräver och får säkerhet av parterna för sina kommande anspråk och då utredningen föreslår att skiljemännens rätt till säkerhet lagfästs, finns det strängt taget ingen anledning att låta dem döma i egen sak längre. Skiljemännen kan ju ta betalt genom att ta säkerheten i anspråk. Det kan naturligtvis diskuteras hur stort behovet är av att skiljemännen själva skall kunna fastställa sina ersättningar. Skiljemännens möjligheter att begära säkerhet talar onekligen för att behovet kanske inte är så stort. Vidare kan det, som hovrätten framhåller, ifrågasättas varför just skiljemän till skillnad från andra uppdragstagare skall ha fördelen av att kunna skapa sig sin egen exekutionstitel. Det framstår dock för regeringen som tveksamt om denna skiljemännens möjlighet medför någon egentlig nackdel för parterna. Alternativet är ju att den skiljeman som inte har tillräcklig säkerhet ur vilken han kan göra sig betald får väcka talan vid domstol i vanlig ordning. En sådan ordning framstår knappast som mer ändamålsenlig än att låta skiljemännens beslut om ersättning kunna bli föremål för en materiell prövning av domstol på talan av en part. Sammanfattningsvis anser regeringen att övervägande skäl talar för att den nuvarande ordningen behålls. Denna uppfattning vinner också stöd av remissutfallet. Regeringen föreslår således att skiljemännen bör få ange ersättningens belopp i skiljedomen och ålägga parterna betalningsskyldighet. Det skall därvid anges ett särskilt belopp för varje skiljeman. Med hänsyn till de regler om förskott och säkerhet som regeringen ämnar föreslå (se nedan) finns det inte skäl att låta skiljemännen fastställa ersättningen i princip annat än i en slutlig skiljedom. Den ändrade användningen av begreppet skiljedom (se avsnitt 9.2 och 10.6) medför att skiljemännen alltid kan bestämma ersättningens storlek i en skiljedom, även om förfarandet avslutas utan prövning av den hänskjutna tvisten. Vad sedan gäller frågan om skiljemännen skall kunna utöva retentions- rätt i skiljedomen hänger denna samman med skiljemännens rätt att själva fastställa sin egen ersättning i skiljedomen. Eftersom skiljemännen anvisas detta sätt att fastställa sin ersättning saknas det enligt regeringens mening skäl att låta dem innehålla skiljedomen tills ersättningen betalats. Beträffande frågan om skiljemän bör ha rätt att begära säkerhet för sin ersättning innebär utredningens förslag en kodifiering av gällande praxis. Även regeringen anser att rätten att kräva säkerhet bör lagfästas. Som utredningen funnit bör det, även om skiljemännens begäran grundar sig på ena partens bristande betalningsförmåga, inte utan stöd i avtal mellan parterna och skiljemännen komma ifråga att skiljemännen begär säkerhet av bara ena parten. Skiljemännens opartiskhet skulle då inte utan fog kunna ifrågasättas. Har parterna och skiljemännen inte bestämt annat bör alltså skiljemännens begäran om säkerhet rikta sig till båda parter med hälften vardera. Skiljemännens beslut att begära säkerhet syftar till att säkerställa att ersättningen till dem betalas. En remissinstans har föreslagit att skilje- männen även skall kunna begära säkerhet i ena partens intresse. Frågan, som har diskuterats av utredningen, aktualiseras i det fallet skiljemännen, kanske därför att ena parten är solvent, avstår helt eller delvis från att begära säkerhet för att säkerställa att ersättningen till dem betalas. Den solvente parten har emellertid ett betydande intresse av att inte behöva delta i ett kostsamt skiljeförfarande där han, oavsett utgången i huvud- saken, kommer att slutligt få stå för ersättningen till skiljemännen. Ett sätt för honom att skydda sig skulle kunna vara att vända sig till skiljemännen för att de skulle begära in säkerhet för ersättningen från båda parter. Utredningen har emellertid av flera skäl avvisat såväl en tvingande regel för skiljemännen i detta hänseende som en fakultativ sådan. Enligt utredningen skall säkerheten endast syfta till att tillgodose skiljemännens egna intressen och den part som ingår ett skiljeavtal får i det samman- hanget beakta risken av att motparten är eller kan komma att bli insolvent. Regeringen inser naturligtvis det olyckliga i att det kan uppkomma tvister där det blir den vinnande parten som de facto får stå kostnaderna för skiljeförfarandet (och de egna rättegångskostnaderna). Denna kon- sekvens torde dock vara svår att undvika och regeringen saknar underlag för en bedömning av frågan i dess helhet. Regeringen avstår därför från att penetrera frågan vidare i detta lagstiftningsärende. Parterna föreslås enligt den nya lagen om skiljeförfarande få vid- sträckta möjligheter att framställa nya yrkanden. Det finns därför anled- ning att beakta den situationen att flera tvister mellan parterna handläggs gemensamt. I dessa förfaranden bör det vara möjligt för skiljemännen att fastställa särskilda säkerhetsbelopp för varje yrkande. Härigenom hindras t.ex. en svarande att uppehålla kärandens talan genom att framställa egna yrkanden och sedan underlåta att ställa säkerhet (se nedan). Däremot bör något särskilt belopp inte få fastställas beträffande invändningar. Detta bör gälla även för kvittningsinvändningar. Ställer parterna inte säkerhet i enlighet med skiljemännens begäran bör skiljemännen kunna avsluta förfarandet, respektive inte ta upp yrkandet till prövning. Det kan emellertid tänkas att det bara är ena parten som inte vill eller kan fullgöra den begärda prestationen. Sedan ena partens bristande fullgörelse har konstaterats bör det vara andra parten obetaget att ställa ytterligare säkerhet för att skiljeförfarandet skall kunna genom- föras. Det är nämligen inte rimligt att ena parten skall kunna frigöra sig från skiljeavtalet genom att vägra ställa säkerhet. Å andra sidan bör en lojal part inte vara skyldig att ställa säkerhet mer än för egen del. Han bör därför vara oförhindrad att, i stället för att fortsätta skiljeförfarandet, väcka talan vid domstol. En part som inte fullgör sin skyldighet att ställa säkerhet bör följaktligen förlora sin rätt att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder. Vad som anförts under remissomgången i denna del föranleder inte regeringen att göra någon annan bedömning. Utredningens förslag innebär vidare att skiljemännen bör få ta säkerheten i anspråk för att betala större utlägg såsom resekostnader. Regeringen är inte av någon annan uppfattning. Däremot bör skilje- männen inte under förfarandet utan båda parternas godkännande få tillgodogöra sig säkerheten som ersättning för redan utfört arbete. Ett undantag från denna regel är dock befogat i de fall då ena parten ställt hela säkerheten. Den part som själv tvingats ställa hela säkerheten bör nämligen, i analogi med vad som gäller för parterna gemensamt när de tillsammans ställt säkerhet, kunna medge att skiljemännen får tillgodo- göra sig säkerheten som ersättning för utfört arbete. Några bärande skäl till att skiljemännen mot parternas vilja skulle få ta säkerheten i anspråk genast sedan skiljedom meddelats, vilket några remissinstanser ansett, kan regeringen emellertid inte se. Skiljemännen bör dock kunna förordna om ränta på ersättningen. Det bör i sammanhanget framhållas att skiljemännen alltid skall fastställa hela sin ersättning i den slutliga skiljedomen, således även den del som de redan fått täckt genom säkerheten. 11.2 Fördelning av kostnader m.m. Regeringens förslag: Om parterna inte har bestämt annorlunda får skiljemännen på yrkande av en part förplikta motparten att betala ersättning för partens kostnader och bestämma hur skiljemännens ersättning skall fördelas. Skiljemännen skall kunna förordna om ränta på kostnadsersättningen om en part yrkar det. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser dock att skiljemännen bör vara oförhindrade att döma ut processränta även utan yrkande härom. Skälen för regeringens förslag: Parterna skall alltså solidariskt betala skiljemännen skälig ersättning för uppdraget. För parterna tillkommer därutöver kostnader för att utföra talan, t.ex. ombudsarvode och ersättning till förhörspersoner. Regleringen i 24 § skiljemannalagen ger parterna möjlighet att komma överens om hur kostnaderna skall bäras dem emellan. De kan t.ex. bestämma att vardera parten skall stå sin kostnad eller att kostnader upp till ett visst belopp inte skall vara ersättningsgilla. Har sådan överens- kommelse inte träffats får skiljemännen på yrkande av en part pröva om och i vilken mån motparten skall förpliktas att betala ersättning för dessa kostnader. Lagen utgår sålunda från att parterna genom skiljeavtalet avsett att lämna även denna fråga till avgörande av skiljemännen, om kostnadsfördelningen inte särskilt undantagits. När det gäller att bestämma vilka kostnader som är ersättningsgilla och hur de skall fördelas mellan parterna anför utredningen att praxis torde överensstämma med hur domstolarna tillämpar reglerna i 18 kap. . Utredningen har särskilt framhållit rättsfallet NJA 1989 s. 247, där skiljemän ansetts kunna förordna om ränta på part tillerkänd kostnadsersättning utan särskilt yrkande på samma sätt som allmän domstol (se 18 kap 8 § andra stycket ). Utred- ningen har övervägt att reglera dessa frågor närmare i den nya lagen om skiljeförfarande men avstått från detta, bl.a. på grund av att införandet av en ny klandergrund då ansetts nödvändig. Utredningen har dock velat framhålla vikten av att skiljemännen inte går utöver parternas yrkanden ens när det gäller ränta på kostnadsersättningen. Med hänsyn till den ståndpunkt som intagit har utredningen föreslagit att det i lagen om skiljeförfarande tas in en regel av innebörd att ränta på kostnadsersättningen får dömas ut endast när sådan har yrkats av en part. I övrigt har utredningen föreslagit att den nuvarande kortfattade regleringen, som man funnit fungera ganska väl, behålls. Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. Regeringen kan, i motsats till den remissinstans som förordar en reglering i enlighet med 18 kap 8 § andra stycket , inte se att det skulle finnas några särskilda skäl för att skiljemännen skulle tillåtas att gå utöver parternas yrkanden just när det gäller ränta på kostnadsersättningen. Regeringen föreslår således att den nuvarande ordningen behålls och att kravet på yrkande om ränta kommer till uttryck i lagen. 11.3 Domstolsprövning av kostnaderna Regeringens förslag: En part eller en skiljeman skall hos domstol kunna begära en materiell prövning av skiljemännens beslut beträffande ersätt- ningen till skiljemännen. Skiljedomen skall innehålla tydliga anvisningar om vad en part som vill begära rättens prövning i denna del skall göra. En dom, varigenom ersättningen till skiljeman sätts ned, gäller även för part som inte fört talan. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som godtagit förslaget att skiljemännen skall få fastställa sin egen ersättning i skiljedomen tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. föreslår en något försvagad form av regeln att nedsättning av skiljemannens arvode på talan av ena parten även skall gälla för motparten. Någon remiss- instans har invänt mot bestämmelsens språkliga utformning. Skälen för regeringens förslag: En part kan enligt 25 § skilje- mannalagen väcka talan vid domstol mot beslutet om ersättning till skiljemännen. En part kan välja om han vill väcka talan mot samtliga skiljemän eller nöja sig med att väcka talan mot någon eller några av dem. Domstolen kan sedan på materiell grund överpröva ersätt- ningsbeslutet. Det är alltså här fråga om en prövning i sak. Däremot kan skiljemännens beslut om hur kostnaderna skall fördelas parterna emellan inte omprövas av domstol. Endera eller båda parter kan föra talan mot beslutet om ersättning. Dessutom kan en skiljeman som inte tillerkänts den ersättning han begärt väcka talan. Dessa mål kan företas till gemensam handläggning. Om domstolen ändrar skiljemännens beslut på talan av en part gäller domen inte utan vidare till förmån för andra parten (se rättsfallet NJA 1956 s. 87). Någon särskild bestämmelse om vad som gäller i detta fall finns inte i skiljemannalagen. Skiljemannalagen föreskriver slutligen att skiljemännen i skiljedomen skall lämna tydlig hänvisning om vad en part som vill föra talan mot beslutet om ersättning skall göra. Enligt den finska lagen kan en part överklaga beslutet om ersättning till skiljemännen till domstol. I förarbetena (prop. 202/1991) sägs att en nedsättning av ersättningen på talan av en part inte nöd- vändigtvis inverkar på den betalningsskyldighet som i skiljedomen ålagts andra parter. Domstolen omprövar beslutet om ersättning på materiell grund. Däremot kan skiljemännens beslut om hur kostnaderna skall fördelas mellan parterna inte omprövas av domstolen. Enligt utredningen innefattar den nuvarande regleringen en lämplig avvägning mellan parternas och skiljemännens intressen. Utredningen har mot denna bakgrund föreslagit att befintliga bestämmelser, med en mindre justering av tidsfristerna för väckande av talan, behålls. Regeringen delar utredningens bedömning. Regeringen föreslår därför att den nuvarande bestämmelsen, med den av utredningen gjorda juste- ringen, och med beaktande av Lagrådets synpunkter för det fall rättelse, komplettering eller tolkning har ägt rum, tas in i lagen om skilje- förfarande. Däremot är det, som utredningen framhållit, otillfredsställande att det i lagen inte regleras hur en nedsättning av ersättningen till en eller flera skiljemän på talan av ena parten inverkar på andra partens betalnings- skyldighet. Följande exempel kan användas för att beskriva situationen. Skiljemännen bestämmer sin ersättning till och att parterna sig emellan skall svara för hälften var. Ena parten accepterar skiljedomen och betalar hela beloppet. Andra parten väcker talan mot skiljemännen och får ersättningen nedsatt till . Den part som inte överklagat skiljedomen kan nu inte kräva mer än hälften av regressvis av motparten. Hans betalningsskyldighet har alltså ökat med om han inte tillgodoräknas någon nedsättning och detta trots att han inte deltagit i domstolsförfarandet. Enligt regeringens mening är det inte acceptabelt att en part som accepterar skiljedomen och betalar hela ersättningen, inte regressvis skall kunna kräva motparten på halva beloppet därför att denne fått ersätt- ningen nedsatt av domstolen. Frågan är hur man bäst löser problemet. Utredningen har föreslagit en regel som innebär att man låter ena partens talan gälla även för andra parten. En sådan regel gynnar mot- parten om talan är framgångsrik och lämnar honom i annat fall oberörd. Mot en sådan bestämmelse kan invändas att den onödigt gynnar en passiv part denne behöver inte vidkännas några kostnader eller något besvär för att få skiljemannens ersättning nedsatt men får ändå tillgodoräkna sig ett positivt utfall. Alternativet, som föreslagits av , skulle i stället vara en regel som innebär att en part inte skall komma i ett sämre läge än om talan inte förts. Enligt regeringens mening finns det goda skäl för båda modellerna. Den ena kan knappast sägas vara mer ändamålsenliga än den andra även om man med utredningens förslag kan sägas uppnå en större enhetlighet. Förslaget innebär att endast ett ersättningsbelopp skulle gälla gentemot parterna i stället för två för parterna olika belopp. Det kan dock ifrågasättas varför en passiv part skall få åka snålskjuts på motpartens bekostnad. är det inte omöjligt att ena partens passivitet kan bero på just vetskapen om att motparten har överklagat domen. Med den av utredningen föreslagna lösningen skulle parterna till och med kunna komma överens om att bara ena parten överklagar. Även om sådana överenskommelser inte torde bli särskilt frekventa anser regeringen att övervägande skäl talar för den av utredningen förordade modellen. Regeringen föreslår därför att det i den nya lagen tas in en bestämmelse som innebär att om ersättningen till skiljeman sätts ned på talan av en parten skall domen gälla även i förhållande till den part som inte fört talan. Som tidigare nämnts kan skiljemännens beslut om fördelning av kostnaderna parterna emellan inte överprövas av domstol på materiell grund. Det synsätt som ligger bakom regleringen har alltjämt bärkraft. Emellertid kommer förfarandet enligt den nya lagen alltid att avslutas med en skiljedom, dvs. även i de fall då skiljemännen avslutat för- farandet för att de inte ansett sig behöriga att pröva den hänskjutna tvisten i sak. Regeringen har föreslagit att en sådan skiljedom skall kunna överprövas av allmän domstol (se vidare avsnitt 10.6). Domstolen bör även kunna pröva fördelningen i skiljedomen av kostnaderna mellan parterna. Har förfarandet avslutats utan att skiljemännen prövat den hänskjutna tvisten i sak av annan anledning än att de varit obehöriga bör någon materiell överprövning av domstol däremot inte kunna ske av beslutet om fördelning av kostnaderna parterna emellan, bortsett från det fallet att själva beslutet att avsluta förfarandet ändras. Skiljemännen bör åläggas att lämna fullföljdshänvisning i skilje- domen beträffande de frågor som domstol kan överpröva på materiell grund. Detta gäller alltid beträffande ersättningen till skiljemännen. Det bör avslutningsvis framhållas att de regler om rätten att föra talan mot en skiljedom angående ersättning till skiljemännen som regeringen nu föreslår endast tar sikte på beslut om ersättning till skiljemän som dessa själva har fattat. Har som fallet är i ett av i (ICC) administrerat skiljeförfarande ett beslut om ersättning till skiljemännen som har fattats av någon annan instans än skiljemännen tagits in i domen, omfattas detta beslut inte av de föreslagna reglerna. Detta behöver dock enligt regeringens mening inte uttryckligen framgå av lagtexten. 12 Domstolsfrågor och talefrister 12.1 Forum- och handläggningsfrågor, instansordningen 12.1.1 Gällande rätt Regler om forum för och för talan mot ett beslut om ersättning till en skiljeman finns i 26 § första stycket skiljemannalagen. Någon bestämmelse om forum för en talan rörande en skiljedoms ogiltighet finns inte i skiljemannalagen. av skiljedom tas upp av den tingsrätt som svaranden lyder under i tvistemål som rör hans person. Denna bestämmelse får förstås så att talan skall instämmas till svarandens hemvistforum enligt 10 kap. 1 och 2 §§ . När det gäller en talan angående ersättningen till en skiljeman är domstolen i den ort där skiljedomen meddelats behörig. Om en part är missnöjd t.ex. beträffande ersättningens storlek till varje skiljeman ges han därigenom möjlighet att vid en och samma domstol väcka talan mot samtliga skiljemän. Om det inte finns forum enligt de angivna reglerna tas målet upp av . Det får betraktas som osäkert om denna regel om reservforum kan användas för det fall att skiljedomen inte innehåller uppgift om var den meddelats. Som tidigare nämnts finns det inte någon forumbestämmelse i skilje- mannalagen för talan om en skiljedoms ogiltighet. har emellertid i rättsfallet NJA 1989 s. 143 fastslagit att 26 § första stycket skiljemannalagen är analogiskt tillämpbar beträffande en sådan talan. Ansökningsärenden enligt skiljemannalagen tas upp av tingsrätten i den ort där endera av parterna har sitt hemvist. Det kan t.ex. gälla utseende av en skiljeman eller hans skiljande från uppdraget samt för- längning av tid för meddelande av skiljedom. Eftersom mer än en tingsrätt är behörig kan flera ansökningar göras beträffande samma fråga. Har så skett är den tingsrätt hos vilken ansökan först gjordes behörig. Meddelas beslut av en annan tingsrätt är det beslutet ogiltigt. Har ingendera parten hemvist i upptas ansökan av . Det nu anförda framgår av bestämmelser i 26 § andra stycket skiljemannalagen. Ansökan handläggs vid tingsrätten enligt bestämmelserna i lagen (1996:242) om domstolsärenden. Dessutom ges i följande två fall sär- skilda anvisningar i 26 § andra stycket skiljemannalagen. Ansökan får inte bifallas utan att sökandens motpart lämnats tillfälle att yttra sig. Avser ansökan skiljemans skiljande från uppdraget bör även skilje- mannen höras.