prop · GM0330 · 1999-01-01 00:00:00 — Detta gäller för samtliga de tjänster som omfattas av investerarskyddet, såvida inte institutet har tillstånd att ta emot medel på konto. Medel på konto omfattas emellertid av insättningsgarantin. Instituten är med andra ord regelmässigt redovisningsskyldiga för medel som de handhar i samband med de tjänster som omfattas av skyddet. Fordringsrätter, t.ex. en fordran på skadestånd för felaktig rådgivning, faller inte inom investerarskyddets tillämpningsområde. Det kan tänkas uppkomma situationer där rätt till ersättning föreligger enligt både investerarskyddet och insättningsgarantin. Direktivet föreskriver att ersättning i sådana fall bara skall kunna betalas från ett av systemen (artikel 2.3). I andra stycket sägs därför att insättningsgarantin skall tillämpas vid konkurrens mellan ersättningssystemen. Paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 7. Paragrafen behandlar investerarskyddets tillämpning på svenska värde- pappersinstitut. Första stycket kan ses som en upplysning. tillhör investerarskyddet investerarnas tillgångar är skyddade oavsett om institutet i fråga skulle bryta mot bestämmelser, inte betala avgifter osv. Remediet mot värdepappersinstitut som inte följer bestämmelserna är att deras tillstånd att bedriva värdepappersrörelse kan återkallas. Skyddet fortsätter dock att gälla för investerarnas tillgångar (se kommentaren till 28 §). I andra stycket föreskrivs, i enlighet med investerarskyddsdirektivet, att ett svenskt värdepappersinstituts tillhörighet till investerarskyddet här i landet även skall omfatta investerare som anlitar institutets filialer i andra EES-länder. Skyddet får i sådana fall inte vara bättre än det investerarskydd som gäller i värdlandet (det s.k. exportförbudet). Enligt tredje stycket skall med filialer utanför EES kun-na ansöka om att deras filialer skall tillhöra det svenska investerarskyddet. Detta motsvarar vad som gäller för insättningsgarantin. En och samma investerare kan ha anlitat såväl värdepappersinstitutets huvudverksamhet som dess filial, t.ex. en person som flyttar mellan olika länder. Om filialen inte omfattas får en uppdelning ske beroende på vad som kan vara hänförligt till huvudverksamheten respektive filialen. Frå- gorna om svenska instituts filialer utomlands har behandlats närmare i avsnitt 7.5.2. (Artikel 7.1) Paragrafen avser i praktiken endast filialer till institut från länder utanför EES som inte omfattas av ett skydd som minst motsvarar det som gäller inom EES. En sådan filial behöver ett särskilt filialtillstånd enligt 2 kap. 7 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse för att få etablera sig i . För tillstånd krävs bl.a. att filialen tillhör ett investerarskydd som minst motsvarar de krav som gäller inom EES. Enligt första stycket i förevarande paragraf kan utländska värdepap- persinstitut ansöka hos insättningsgarantinämnden om att få tillhöra det svenska investerarskyddet, och på så sätt få tillträde till den svenska marknaden även om de inte har ett godtagbart hemlandsskydd. Av andra stycket framgår att om sådana institut tillhör ett investe- rarskydd i hemlandet som omfattar filialen i skall den ersättning som investeraren får från institutets hemlandsskydd avräknas från ersätt- ningen från det svenska skyddet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5.3. (Artikel 7.1) Paragrafen behandlar s.k. kompletteringsskydd för utländska instituts fili- aler. Möjlighet till sådan komplettering finns dels för filialer till värde- pappersinstitut från andra EES-länder (första stycket), dels för filialer till värdepappersinstitut från länder utanför EES som har ett hemlandsskydd som uppfyller de krav som gäller inom EES (andra stycket). För kompletteringsanslutna filialer gäller att det är systemet i filialens hemland som står för "bottenskyddet" vid ett ersättningsfall och att det svenska investerarskyddet endast svarar för en kompletterande del (tredje stycket). Den totala ersättningen får dock inte överstiga vad som maximalt kan betalas ut enligt det svenska investerarskyddet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 7.5.3. (Artikel 2.2) Paragrafen behandlar investerarskyddets tillämpning i tiden och överens- stämmer i huvudsak med 8 § lagen om insättningsgaranti. I första stycket anges att ett beslut att försätta ett värdepappersinstitut i konkurs är en förutsättning för att skyddet skall kunna tas i anspråk. En annan förutsättning är att investeraren inte kan få ut sina finansiella in- strument eller medel. Det är här inte fråga om endast ett tillfälligt hinder för investeraren att få ut instrumenten, som kan bero på att konkursför- valtaren är tvungen att utreda äganderättsfrågor m.m., utan om ett defini- tivt konstaterande av att investeraren inte kan, och inte heller kommer att kunna, få ut instrumenten från institutets konkursbo. I praktiken torde så vara fallet endast när instrumenten inte finns kvar eller då separationsrätt inte föreligger. Att investeraren inte skall behöva föra en process om bättre rätt mot en eventuell förvärvare av tillgångarna innan han kan få ersättning följer av lydelsen att investeraren från institutet inte kan få ut tillgångarna (se vidare avsnitt 9.1). Detsamma bör, som Lagrådet påpekat, gälla om investeraren nekas att utfå finansiella instrument av konkursboet, under hänvisning till att tillgångarna hör till konkursinstitutet på grund av att separationsrätten inte gäller. är av en annan uppfattning än konkursboet i en sådan fråga kan nämnden föra en process mot konkursboet om bättre rätt till egendomen. Enligt andra stycket kan dock investerarskyddet beträffande utländska filialer i komma att aktualiseras , nämligen då investerarnas tillgångar blir indisponibla genom ett beslut av en ut- ländsk myndighet. Bestämmelsen har sin bakgrund i att andra medlems- länder har en annorlunda obeståndsrätt och andra rättsliga institut som vid sidan av konkurs kan göra tillgångarna indisponibla, t.ex. företagsrekonstruktion. Vad som skall förstås med att tillgångarna inte är tillgängliga bör över- lämnas till rättstillämpningen att avgöra. Begreppet kommer från investe- rarskyddsdirektivet och vägledande motivuttalanden om dess tolkning bör därför göras med försiktighet. Det är emellertid klart att varje beslut som innebär att investeraren förlorar möjligheten att förfoga över sina tillgångar inte behöver innebära att dessa inte är tillgängliga. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.4. (Artikel 2.4) I paragrafen regleras hur ersättningen skall bestämmas. Enligt första stycket skall instrumenten värderas efter marknadsvärdet på konkursda- gen. De flesta instrument som omfattas av skyddet torde normalt vara fö- remål för kurssättning och regelbunden handel på värdepappersmarkna- den, exempelvis vid . I sådana fall skall den senast noterade betalkursen normalt anses motsvara marknadsvärdet. Detta gäl- ler inte bara kurser vid handel som sker vid en börs eller auktoriserad marknadsplats utan även de kursnoteringar som sker vid handel genom värdepappersinstitut. Som exempel kan nämnas den handel som sker vid InnovationsMarknaden (IM) och Aktietorget samt den kursinformation som publiceras av Börsinformation (SBI). Andra exempel är den handel som sker på den s.k. Nya Marknaden i Fondbörsens handels- system och de kursnoteringar som anges på vissa värdepappersinstituts hemsidor på internet. Enligt andra stycket skall ersättningen omfatta även rätt till ränta. Detta förutsätter emellertid att rätt till ränta föreligger enligt lag eller avtal. Om det föreligger rätt till ränta enligt räntelagen (1975:635) eller om medlen skulle ha varit insatta på ett räntebärande klientmedelskonto hos annat institut kan således ersättning utgå för ränta för konkursbeslutet. Av tredje stycket följer att instrument som är denominerade i annat lands valuta skall räknas om till svenska kronor när ersättningen bestäms. Detsamma gäller utländska medel. I sådana fall skall omräkningskursen vara den senaste köpkursen enligt den fixkurs som fastställts vid avista- handel med valuta den dag då konkursbeslutet meddelas. (Artikel 4.1) Första stycket begränsar den maximala ersättning som en investerare kan få till per institut. Bestämmelsen behandlas närmare i avsnitt 8. I paragrafens andra stycke har som en följd av Lagrådets yttrande tillkommit en bestämmelse som klargör investerarskyddets ställning i förhållande till andra ersättningsformer. Ersättning från investerarskyddet skall enligt bestämmelsen inte utgå om investeraren redan har erhållit ersättning för sin förlust genom utdelning i konkursen eller på grund av rätt till försäkringsersättning eller skadestånd. Skulle den erhållna ersättningen vara lägre än och investeraren förlust inte täckas helt och hållet, kan dock investeraren erhålla ersättning från investerarskyddet upp till sammantaget . Vänder sig investeraren först till investerarskyddet har han rätt till ersättning utan avräkning för vad som kan tänkas utgå i annan form. Investerarskyddet träder då in i investerarens rätt i förhållande till annan till den del ersättning utgått (se avsnitt 9.3 och kommentaren till 21 och 22 §§). (Artikel 8.3) Om det framkommer att en investerare handlat på någon annans vägnar och därför inte är den egentligen berättigade, skall detta ligga till grund för bedömningen av ersättningsfrågan. Av 2 § framgår att även de för vars räkning investeringen skett i sådana fall betraktas som investerare enligt lagen. Det nu sagda gäller även när flera personer är delaktiga i en gemensam investering. Att fondandelsägare inte kan åberopa denna bestämmelse för att få ersättning från skyddet såvitt avser tillgångar i fonden följer av undantaget i 12 §. Paragrafen behandlar den situationen att de tillgångar ersättningen avser har pantsatts. Enligt paragrafen skall panträtt i sådant fall gälla i den ut- betalda ersättningen (s.k. surrogation). Detta får till följd att inte skall betala ut ersättningen till investeraren. Det blir i stället panthavaren som får bestämma till vem utbetalning skall ske. Panträtt i medel som täcks av investerarskyddet torde vara sällsynt. Kravet på att redovisningsmedel skall sättas in på konto i bank gör att medlen normalt finns på ett konto hos ett annat institut och därför täcks av insättningsgarantin. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 9.2. (Artikel 8.3) Av första stycket framgår att andelsägare i en värdepappersfond inte har rätt till ersättning såvitt avser tillgångar i fonden. Detta gäller även an- delsägare i s.k. nationella fonder enligt lagen (1990:1114) om värdepappersfonder. Rätten till ersättning tillkommer i dessa fall fondbolaget. Motsvarande gäller för s.k. fondförsäkring, där den försäkrade själv kan välja i vilken värdepappersfond som försäkringspremien skall placeras. I dessa fall är det försäkringsbolaget som formellt är fondandelsägare och som därmed undantas från rätten till ersättning. Lagrådet har efterfrågat bestämmelsens inverkan på tillgångar inom premiepensionssystemet. Bestämmelsen tar sikte även på andelsägare inom premiepensionssystemet. Enligt bestämmelserna i 8 kap. lagen (1998:674) om inkomstgrundad ålderspension har den enskilde pensionsspararen rätt att bestämma var medel motsvarande den för pensionsspararen fastställda pensionsrätten för premiepension skall placeras. Medlen får placeras i värdepappersfonder och hos utländska fondföretag som har rätt att utöva fondverksamhet i enligt lagen (1990:1114) om värdepappersfonder. Medlen får också placeras i värdepappersfonder som förvaltas av ett för detta ändamål inrättat statligt fondbolag. Premiepensionssystemet är utformat som ett fondförsäkringssystem, vilket bl.a. innebär att det är som skall vara andelsägare i de värdepappersfonder där medlen placeras. Därmed får myndigheten anses vara den för vilken investeringen görs. Pensionsspararna har i sin tur endast en fordran på staten och kan alltså inte göra anspråk på ersättning. I dessa fall tar alltså den förevarande bestämmelsen i första hand sikte på , som således inte kan få ersättning genom investerarskyddet om tillgångar i fonden skulle vara försvunna. Fondbolaget i fråga kan dock få ersättning i sin egenskap av investerare, dock med högst . Det kan i sammanhanget nämnas att en pensionssparare har en självständig rätt att, vid sidan av , föra talan om skadestånd om fondandelar som myndigheten förvärvat för hans räkning gått ned i värde (se 8 kap. 7 § lagen om inkomstgrundad ålderspension). Om pensionssparare inom premiepensionssystemet inte väljer någon särskild förvaltare kommer pensionsmedlen att placeras i en särskild fond, premiesparfonden, inom Allmänna pensionsfonden. Premiesparfonden skall förvaltas av en ny sjunde fondstyrelse. Eftersom placeringen i detta fall inte sker hos ett värdepappersinstitut omfattas tillgångarna i inte av investerarskyddet. Bestämmelsen, som är ett undantag till den regel som finns i 10 §, har på Lagrådets förslag flyttats till från 10 § till 12 §. Den har behandlats närmare i avsnitt 7.3. Genom bestämmelsen i andra stycket utesluts tillgångar som ingår i in- dividuellt pensionssparande från investerarskyddet. Bestämmelsen har behandlats utförligt i avsnitt 7.2.3. (Artikel 4.2 jämte bilaga I) Genom paragrafen görs samma undantag från kretsen av ersättningsbe- rättigade som för insättningsgarantin. Undantaget innebär att sådana in- stitut som åtar sig att utföra investeringstjänster inte själva kan erhålla ersättning om de anlitat ett annat utföra en investe- ringstjänst. Detta gäller dock endast sådana institut som tillhör investe- rarskyddet. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.3. (Artikel 3) I paragrafen föreskrivs att rätt till ersättning inte skall finnas om en in- vesterares krav avser tillgångar som varit föremål för häleribrott. Rege- ringen har i prop. 1998/99:19 föreslagit att det införs ett nytt brott penninghäleri i . Den nya brottsbestämmelsen tar sikte på några av de gärningar som är straffbelagda inom ramen för generella häleribestämmelse (9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 ). Brottsbestämmelsen innebär dock en viss utvidgning jämfört med gällande rätt på så sätt att t.ex. brott varigenom skatt, tull eller annan avgift undandras det allmänna skall kunna vara s.k. förbrott till penninghäleri. Hänvisning görs i paragrafen till såväl häleri och häleriförseelse som de nya brotten penninghäleri och penninghäleriförseelse eftersom häleri i vissa fall kan innefatta penninghäleri. Bestämmelsen tar endast sikte på de tillgångar som varit föremål för häleribrott, dvs. har investeraren krav som avser andra tillgångar kan han få ersättning för dessa. En förutsättning för att paragrafen skall vara tillämplig är att det föreligger en dom som har vunnit laga kraft. Nämnden kan i avvaktan på att det föreligger en lagakraftvunnen dom besluta att ersättning tills vidare inte skall betalas ut (18 §). Paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 9.2. Utredning och utbetalning av ersättning (Artikel 9.1) Paragrafens första stycke innehåller en preklusionsregel som innebär att investeraren skall framställa sitt krav från konkursen om han inte skall förlora rätten till ersättning. Andra stycket behandlar den situationen att investeraren inte har kunnat framställa sitt krav inom den frist sin avses i första stycket. Om det varit omöjligt för investeraren att framställa begäran om ersättning , skall den inte avvisas av den anledningen. Vad som utgör tillräckliga omständigheter i detta avseende får avgöras i tillämpningen mot bakgrund av liknande situationer på andra områden. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 9.1. Paragrafen behandlar konkursförvaltarens arbetsuppgifter med anledning av investerarskyddet. Konkursförvaltaren spelar en central roll i en ersättningssituation. Vid en konkurs vänder sig investerarna sannolikt till förvaltaren för att framställa krav på att få ut sina finansiella instrument med separationsrätt. Det torde således normalt vara konkursförvaltaren som först upptäcker om det finns anledning för investerare att vända sig till investerarskyddet för att framställa anspråk på ersättning. Förvaltaren åläggs därför att informera investerare när han upptäcker att dessa kan ha rätt till ersättning. Förvaltaren kommer också att ha tillgång till uppgifter som behöver. Det kan vara fråga om ägarför- teckningar, köp- och säljnotor samt avtal med kunder. Sådan uppgifter skall förvaltaren vara beredd att lämna till . Konkursförvaltaren åläggs dock inte något särskilt utredningsansvar för förhållanden som gäller de olika investerarnas krav. Det är endast me- ningen att förvaltaren skall förmedla den information som han själv be- sitter eller införskaffar för boutredningen och som har betydelse för in- sättningsgarantinämndens ställningstagande till investerarnas anspråk mot investerarskyddet. I den mån det behövs en särskild utredning utöver vad som sker i kon- kursärendet skall den göras av . Det kan gälla förhållanden som är av intresse specifikt för tillämpningen av reglerna i investerarskyddsärendet eller rättsliga frågor av annat slag. Förvaltaren är därvid skyldig att bistå nämnden i dess utredning genom att tillhandahålla uppgifter som efterfrågas och som är tillgängliga för förvaltaren. Det kan inte uteslutas att förvaltaren i vissa fall kommer att få delta i begränsad omfattning när sådana uppgifter eftersöks. Sammanställningar, uträkningar eller liknande bearbetning av tillgängligt material är förvaltaren dock inte skyldig att medverka till. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 9.1. (Artikel 9.2) I bestämmelsen behandlas inom vilken tid nämnden skall betala ut ersätt- ning. Paragrafen motsvaras av 9 § lagen om insättningsgaranti. Till skill- nad mot vad som gäller för insättningsgarantin utgår fristen inte från kon- kursbeslutet utan från när det berättigade i kravet och ett belopp slutligt har fastställts. Beroende på hur det tar att utreda ett krav kan den tid som löper från konkursdagen variera från fall till fall. I och med att tagit ställning till investerarens krav börjar emellertid fristen som uppgår att löpa. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 9.2. (Artikel 9.3) Ovan har behandlats det fallet att någon som begär ersättning från inves- terarskyddet enligt en lagakraftvunnen dom har dömts för häleri eller penninghäleri (se kommentaren under 14 §). I sådana fall skall nämnden inte betala ut ersättning, om de tillgångar ersättningen skulle avse varit föremål för brottet. Om det pågår en rättegång bör nämnden tills vidare hålla inne en eventuell utbetalning. Ett beslut att tills vidare hålla inne en utbetalning faller automatiskt om det meddelas en fällande dom och domen vinner laga kraft. Om åtalet ogillas bör nämnden sedan tiden för överklagande har gått ut betala ut ersättningen till investeraren. Det nu nämnda överensstämmer med vad som föreskrivs i investerarskyddsdirektivet (artikel 9.3). Paragrafen har behandlats närmare i avsnitt 9.2. Bestämmelsen har utformats efter förebild i 18 § lagen om insättnings- garanti och 34 § lönegarantilagen (1992:497). Enligt första och andra styckena kan den som lämnar oriktiga uppgifter eller på annat sätt tar emot felaktig betalning eller betalning med för högt belopp bli återbetalningsskyldig. Enligt fjärde stycket kan återbetalningsskyldigheten efterges. Eftergift kan ske antingen av återbetalningsskyldigheten som sådan eller av t.ex. skyldigheten att betala ränta på kapitalbeloppet. Allmänt sett bör mindre belopp i högre utsträckning kunna efterges, om inte omständigheterna är försvårande eller det annars skulle vara stötande om betalningsmottagaren undgår återbetalningsskyldighet. (Artikel 10.1) Paragrafen har sin motsvarighet i 11 § lagen om insättningsgaranti. Av första stycket följer ett åläggande för varje institut att informera sina kunder om investerarskyddet. Informationen får anpassas efter förhållandena i olika situationer. Normalt sett bör det vara tillräckligt att kunderna på olika sätt uppmärksammas på att investerarskyddet finns. Därutöver bör närmare information finnas lätt tillgänglig i form av informationsbroschyrer eller liknande. Det får förutsättas att personal som har hand om kunder är väl insatt i vad som gäller för investerarskyddet och kan besvara direkta frågor. När ett nytt kundförhållande upprättas med en investerare bör denne särskilt uppmärksammas på skyddet. Andra stycket innebär att information skall hållas tillgänglig på svenska språket. Bestämmelsen torde ha störst betydelse när ett utländsk värdepappersinstitut etablerar en filial i . I tredje stycket upplyses att marknadsföringslagens bestämmelser gäller i fråga om information som är av betydelse för konsumenter. Stycket har utformats enligt Lagrådets förslag. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 10.1. (Artikel 12) I första stycket sägs att staten träder in framför investeraren i dennes rätt mot värdepappersinstitutet när investerarskyddet har betalat ut ersättning. Vid utdelning i institutets konkurs skall alltså statens regressfordran ha företräde framför investerarens eventuella restfordran. Bestämmelsen tar bara sikte på förhållandet mellan staten och investeraren. Den påverkar således inte övriga oprioriterade borgenärers rätt till utdelning. Dessutom torde den i regel bli tillämplig endast om investerarens krav mot institutet överstiger , dvs. det maximala belopp som kan ersättas enligt investerarskyddet. Som exempel kan nämnas att investerarens krav uppgår till och att maximal ersättning betalats från investerarskyddet. Vid en trettioprocentig utdelning för oprioriterade fordringar i institutets konkurs får i sådana fall staten tillbaka hela det utbetalda beloppet om och investeraren för sin restfordran om . Investerarens totala ersättning blir alltså i ett sådant fall oavsett investerarskyddet. Fördelen för investeraren är dock att ersättningen från investerarskyddet ofta kan utbetalas snabbare. Andra stycket likställer utländska skyddssystem med det svenska in- vesterarskyddet i detta avseende. Paragrafen har omarbetats som en följd av Lagrådets yttrande och behandlats i avsnitt 9.3. I första stycket regleras statens regressrätt mot en eventuell försäkringsgivare. Enligt 5 kap. 2 § lagen (1991:981) om värdepappersrörelse är alla värdepappersinstitut skyldiga att ha en ansvarsförsäkring. Det är troligt att en stor del av de fall som täcks av investerarskyddet också täcks av institutets ansvarsförsäkring. I sådana fall har staten rätt att återkräva utbetalt belopp av försäkringsgivaren, givetvis enligt de villkor som gäller för försäkringen. Staten har därvid företräde för sin regressfordran framför investeraren. För investerarens del innebär bestämmelsen att det belopp som har betalats ut från investerarskyddet avräknas när en eventuell försäkringsersättning fastställs. Det kan även inträffa att rätt till ersättning föreligger enligt både den föreslagna lagen om kontoföring av finansiella instrument, som är tänkt att ersätta aktiekontolagen (1989:827), och investerarskyddet. i sådana fall betalar ut ersättning skall staten enligt andra stycket ha regressrätt mot den centrala värdepappersförvararen eller det kontoförande institutet med företräde framför investeraren. Bestämmelserna har utformats enligt förslag från Lagrådet och har behandlats i avsnitt 7.2.1, 8 och 9.3. Ingripanden och uteslutning av institut (Artikel 5 och 7.2) I huvudsak överensstämmer bestämmelserna med vad som gäller enligt lagen om insättningsgaranti. Reglerna skiljer på värdepappersinstitut som automatiskt tillhör investerarskyddet, genom att de beviljats tillstånd att bedriva värdepappersrörelse, och sådana filialer till svenska eller utländ- ska institut som omfattas av kompletteringsskydd. För institut som tillhör skyddet obligatoriskt och som inte uppfyller sina förpliktelser gäller enligt 23 § att skall underrätta om detta, varvid inspektionen får vidta åtgärder enligt de sanktionsregler som finns i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse.