prop · GM0364 · 1999-01-01 00:00:00 — Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att en säkerhetsprövning skall ske för all verksamhet som omfattas av den högre kravnivån enligt Seveso II-direktivet och av Industriolyckskonventionen. I övrigt stämmer utredningens förslag överens med regeringens förslag. Remissinstansernas inställning till förslaget i denna del har redovisats i avsnitt 6.1. Skälen för regeringens förslag: I 1 kap. 1 § anges att balken skall tillämpas så att människors hälsa och miljön skyddas mot skador och olägenheter oavsett om dessa orsakas av föroreningar eller annan påverkan. får således anses tillämplig på risker och skador till följd av olyckor vid verksamheter som omfattas av balkens tillämpningsområde. Tillståndsplikten enligt är kopplad till bl.a. miljöfarlig verksamhet. Med miljöfarlig verksamhet avses sammanfattningsvis all användning av mark, byggnader eller anläggningar som innebär utsläpp till mark, luft eller vatten eller annan olägenhet för människors hälsa eller miljön. Härmed avses även risken för olyckor och de konsekvenser i form av utsläpp och buller, skakningar och annat sådant som de kan föra med sig för omgivningen. Explosioner som främst leder till en kraftig tryckvåg eller brand i omgivningen får anses omfattas av begreppet miljöfarlig verksamhet i 9 kap. 1 § . I 9 kap. 6 § bemyndigas regeringen bl.a. att föreskriva att det skall vara förbjudet att anlägga eller ändra vissa slag av fabriker, andra inrättningar eller annan miljöfarlig verksamhet. Bemyndigandet utgör grunden för reglerna om prövning när det gäller tillståndsplikt för miljöfarlig verksamhet. Verksamheter som omfattas av den högre kravnivån enligt Seveso II- direktivet är sådan miljöfarlig verksamhet som till huvudsaklig del omfattas av tillståndsplikten enligt . En prövning av säkerhet ingår vid tillåtlighetsprövningen av miljöfarlig verksamhet. Någon mer systematisk genomgång av säkerhetsfrågorna vid tillståndsprövningen är det dock inte fråga om. Den särskilda kopplingen till den nu föreslagna lagen avseende de verksamheter som enligt nämnda lag omfattas av kravet på säkerhetsrapport och omfattas av kravet på tillståndsprövning enligt , bör göras i bestämmelserna om tillståndsansökans innehåll enligt 22 kap. 1 § . Underlaget för denna prövning utgörs av säkerhetsrapporten. I nämnda bestämmelse bör anges att en säkerhetsrapport skall ingå i ansökan. Den nu föreslagna lagens krav är att se som en precisering av underlaget för miljödomstolens prövning, en fördjupad säkerhetsprövning, av vissa verksamheter där hanteringen av farliga ämnen är särskilt omfattande. Någon formell utvidgning av materiella kravregler är det däremot inte fråga om utan kravet när det gäller olycks- och skadeförebyggande åtgärder ryms inom ram. För att betona säkerhetsfrågornas betydelse bör det i 22 kap. 25 § om vad en dom i ett tillståndsmål skall innehålla anges som en särskild punkt att villkor som behövs för att förebygga allvarliga kemikalieolyckor och begränsa följderna av dem för människors hälsa och miljön i förekommande fall skall meddelas. Genom att föra in säkerhetsfrågorna i miljöprövningen bör det, utöver möjligheten att avslå en tillståndsansökan om den av miljö- eller säkerhetsskäl inte kan tillåtas, också vara möjligt för prövningsinstansen att föreskriva särskilda villkor även i fråga om säkerhetsarrangemangen. I 22 kap. 6 § anges att , och skall, när det behövs, föra talan i mål för att tillvarata miljöintressen och andra allmänna intressen. En kommun får föra talan för att tillvarata miljöintressen och andra allmänna intressen inom kommunen. Även skall delta i processen om det allmänna fiskeintresset berörs. Denna regel skall tillämpas både i mål hos miljödomstolen och i ärenden hos . På samma sätt bör ges en sådan möjlighet avseende säkerhetsfrågor. I anledning härav bör även en följdändring göras i 22 kap. 4 § . Ett fåtal verksamheter, i huvudsak gaslager, som omfattas av den högre kravnivån i Seveso II-direktivet och av Industriolyckskonventionen, och som därför omfattas av kravet på att upprätta och inlämna en säkerhetsrapport till behörig myndighet, omfattas inte av kraven på tillståndsprövning enligt . Regeringen bör med hänsyn till sådan verksamhet kunna få meddela föreskrifter om att verksamheter som inte omfattas av tillståndsplikten enligt ändå skall kunna tillståndsprövas enligt det förfarande som anges i 22 kap. innan verksamheten anläggs eller ändras. En sådan bestämmelse bör föras in i förslaget till lag om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. Dessutom bör regeringen få möjlighet att föreskriva att vissa slag av verksamheter skall prövas av . Lagrådet har ifrågasatt om inte 20 kap. 2 § bör ändras så att hänvisningar görs i paragrafen till 9, 22 och 25 §§ i nu föreslagen lag. Bemyndigandet i 9 § i nu föreslagen lag innebör att dessa verksam- heter i huvudsak vissa gaslagar kommer att utgöra sådana anläggningar som enligt bestämmelser skall prövas av läns- styrelsen enligt 19 kap. . Inte heller i övrigt finner regeringen skäl att införa ytterligare hänvisningar i 20 kap. 2 § . 7.11 Överklagande Regeringens förslag: En kommuns beslut enligt lagen får överklagas hos . och Statens räddningsverks beslut får överklagas hos miljödomstolen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: I artikel 17 om driftförbud i anges att ett beslut om driftsstopp skall vara överklagbart. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i Industriolyckskonventionen. Enligt förslaget till lag kan beslut meddelas om bl.a. föreläggande, förbud och vite. Som överklagandeinstans för beslut enligt lagen eller därtill följande föreskrifter kan då väljas antingen miljödomstol eller allmän förvaltningsdomstol. En fördel med att välja miljödomstol är att överklagandebestämmelserna därmed kommer att överensstämma med vad som gäller för den övergripande tillståndsprövningen av säkerhetsarrangemangen. Miljödomstolarna kan därmed antas få en betydande erfarenhet av säkerhetsfrågor som gör dem väl lämpade att pröva denna typ av mål. Det som talar emot en sådan lösning är att beslut enligt räddningstjänstlagen (1986:1102) hänförs till förvaltningsrätten och överklagas därmed till och de allmänna förvaltningsdomstolarna. Mål enligt räddningstjänstlagen är emellertid relativt ovanliga hos de allmänna förvaltningsdomstolarna. Olägenheten av att överklagandereglerna splittras inom räddningstjänsten är därmed inte så stor att det bör hindra att miljödomstolarna blir överklagandeinstans för mål enligt den föreslagna lagen. För det fall ett beslut har meddelats av en kommun bör i enlighet med vad som gäller enligt beslutet överklagas hos . För att hålla reglerna om integrerad miljö- och säkerhetsprövning och överklagande enligt den föreslagna lagen samlade bör även anges att frågor om utdömande av vite prövas av miljödomstolen. 7.12 Behov av lagstiftningsåtgärder i övrigt Regeringens förslag: I 30 § räddningstjänstlagen (1986:1102) föreslås att ett tillägg görs för att klarlägga att det föreligger en skyldighet för räddningsorgan som utför en räddningsinsats att underrätta berörd myndighet i annat land än . Ändringar bör även göras i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall och sekretesslagen (1980:100) för att uppfylla kraven i Industriolyckskonventionen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Alarmering Enligt artikel 10 i Industriolyckskonventionen skall parterna se till att det finns samordnade och effektiva alarmeringssystem för industriolyckor på lämpliga nivåer. I bilaga IX till konventionen anges närmare bestämmelser om alarmeringssystemens utformning. I artikel 11 punkt 5 i Seveso II-direktivet anges att medlemsstaterna skall införa ett system som säkerställer att planerna för räddningsinsatserna verkställs när en allvarlig olycka inträffat eller när en okontrollerad händelse inträffar som kan antas leda till en allvarlig olyckshändelse. Reglerna om alarmering finns i räddningstjänstlagen (1986:1102). Kommunerna och de statliga myndigheterna som svarar för räddningstjänst skall enligt 30 § nämnda lag se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorgan. Vid utsläpp av giftiga ämnen från en anläggning som omfattas av 43 § räddningstjänstlagen skall enligt 38 § samma lag anläggningens innehavare underrätta , polismyndigheten och om utsläppen påkallar särskilda åtgärder till skydd för allmänheten. Underrättelse skall också lämnas om det föreligger överhängande fara för ett sådant utsläpp. Enligt 39 § räddningstjänstlagen skall den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller en olyckshändelse som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller miljön, om det är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Det gäller den som får kännedom om att det föreligger en överhängande fara för en sådan brand eller olyckshändelse. De krav som direktivet och konventionen ställer på alarmeringssystem får anses tillgodosedda genom de nuvarande bestämmelserna i räddningstjänstlagstiftningen. Regeringen anser emellertid att det i 30 § räddningstjänstlagen bör göras ett tillägg för att klarlägga att det föreligger en skyldighet för de räddningsorgan som utför en räddningsinsats att underrätta berörd myndighet i ett annat land än . Skyldigheten skall gälla om effekterna av en olyckshändelse påkallar särskilda åtgärder till skydd för allmänheten och miljön i det andra landet. Bistånd Om en part behöver bistånd i händelse av en industriolycka, får den enligt artikel 12 i Industriolyckskonventionen begära sådant bistånd av andra parter. Den part till vilken en begäran om bistånd riktar sig till skall fatta ett beslut och informera den begärande parten om den har möjlighet att ge det begärda biståndet samt ange omfattningen av och villkoren för biståndet. Om parterna inte kommer överens om annat, skall bistånd ges i enlighet med bestämmelserna som finns i Bilaga X till konventionen. Av dessa bestämmelser följer att den begärande parten är ansvarig för den övergripande ledningen, kontrollen, samordningen och övervakningen av biståndet. Biståndet skall tillhandahållas på den begärande partens bekostnad. Den begärande parten skall på allt sätt anstränga sig för att ge den bistående parten samt personer som handlar på dennes vägnar de privilegier, den immunitet eller de resurser som behövs för ett snabbt genomförande av biståndsuppgifterna. Den begärande parten skall inte behöva ge sina egna medborgare eller hos sig fast bosatta utländska personer de privilegier och den immunitet som avses. Den begärande parten skall underlätta för anmäld biståndspersonal samt utrustning och egendom, som skall användas i biståndssyfte, att komma in till, vistas i och lämna dess territorium. Av bilagan följder vidare att den begärande parten när det gäller handlingar som utgör en direkt följd av det givna biståndet skall hålla den biståndsgivande parten eller de personer som handlar på dess vägnar skadeslösa samt kompensera dem för dödsfall eller skada på utrustning eller annan egendom som används för biståndet. Den begärande parten skall ansvara för handläggningen av yrkanden från tredje part mot den biträdande parten eller de personer som handlar på dennes vägnar. Varje part får enligt bilagans bestämmelser begära bistånd för läkarvård eller tillfällig flyttning inom en annans parts territorium av personer som råkat ut för en olycka. Bestämmelserna i om biståndsgivning motsvarar i hög grad vad som gäller enligt andra internationella överenskommelser, främst konventionen om bistånd i händelse av en kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen (nedan kallad biståndskonventionen). Vad som krävdes för en ratifikation av nämnda konvention samt två andra internationella överenskommelser om räddningstjänst har behandlats i prop. 1990/91:180 med anledning av tillträde till tre internationella överenskommelser rörande räddningstjänst. För att tillgodose kraven enligt biståndskonventionen infördes immunitet och privilegier för personal som en biståndsgivande part ställer till förfogande samt utrustning och egendom som förs in i . För att tillgodose Industriolyckskonventionen regler om bistånd föreslår regeringen att motsvarade regel som infördes med anledning av tillträde till biståndskonventionen införs för Industriolyckskonventionen. Således föreslås att ett tillägg görs till 6 § lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall som omfattar Industriolyckskonventionen. Reglerna om immunitet och privilegier skall inte tillämpas på deltagare i räddningsinsatser som är svenska medborgare eller har hemvist i . Räddningstjänstlagen föreskriver i 70 § om skadeståndskyldighet att om en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist här i landet medverkar i en räddningsinsats i på begäran av regeringen, en kommun eller en statlig myndighet, skall staten i stället för den utländska personen ersätta skada som uppkommer i samband med räddningsinsatsen och för vilken den utländska personen annars skulle ha varit skadeståndsskyldig enligt svensk lag. Staten skall även ersätta en fysisk eller juridisk person, som saknar hemvist i och som handlar för biståndsgivarens räkning, för personskada och skada på utrustning eller materiel som används vid biståndsgivningen, om skada har uppkommit i i samband med räddningsinsatser. Enligt 71 § räddningstjänstlagen får staten med viss begränsning återkräva ersättning som har betalats enligt 70 § nämnda lag, av den som vållat skada uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Industriolyckskonventionens krav får anses tillgodosedda genom dessa bestämmelser i räddningstjänstlagen. Även om konventionen inte innehåller bestämmelser om återkrav vid uppsåt och grov vårdslöshet anser regeringen att det inte kan anses strida mot konventionen att staten ställer sådana krav. Enligt artikel 12 jämte bilaga X punkten 9 i Industriolyckskonventionen får varje part begära bistånd vad gäller läkarvård eller tillfällig flyttning inom en annans parts territorium av personer som råkat ut för en olycka. Hälso- och sjukvårdens roll i detta sammanhang regleras i lagen (1994:693) om rätt för kommuner, landsting och kyrkliga kommuner att lämna internationell katastrofhjälp och annat humanitärt bistånd. Dessa får lämna sådant bistånd direkt till ett annat land eller genom internationella hjälporganisationer. Biståndet får lämnas om det inträffat en katastrof eller på något annat sätt uppkommit en nödsituation. Detta får ges i form av utrustning som kan avvaras. Medel får avsättas för iordningställande och transport av utrustningen. Kommuner, landsting och kyrkliga samfälligheter får också tillhandahålla och svara för ersättning till personal som behövs för att utrustning skall kunna tas i bruk. I finns det ett samarbete på sjukvårdsområdet inom ramen för det nordiska ramavtalet, som bl.a. gör det möjligt att sända hjälpbehövande över gränserna. Vidare föreligger det enligt 4 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) en skyldighet för varje landstingshuvudman att erbjuda personer, som tillfälligt vistas inom huvudmannens område utan att vara bosatt där, akut vård i mån av behov. Några ytterligare regler på hälso- och sjukvårdens område för att uppfylla Industriolyckskonventionens krav behövs enligt regeringens bedömning inte. Sekretess Enligt artikel 22 i Industriolyckskonventionen skall konventionens bestämmelser inte inverka på parternas rättigheter och skyldigheter att skydda information om personuppgifter, industriell och kommersiell sekretess enligt nationella rättsregler. Om en part ändå bestämmer sig för att tillhandahålla en annan part sådan information skall den part som erhåller sådan skyddad information dock iaktta den erhållna informationens konfidentiella natur samt de villkor på vilka den lämnats och endast använda den för de syften för vilka den tillhandahållits. Bestämmelsen om sekretess i Industriolyckskonventionen motsvarar vad som gäller enligt konventionen om bistånd i händelse av en kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen (nedan kallad Biståndskonventionen). Enligt artikel 6 i Biståndskonventionen förbinder sig den hjälpsökande staten att skydda den förtroliga karaktären hos den konfidentiella information som den får tillgång till i samband med bistånd vid en kärnenergiolycka eller ett radioaktivt nödläge och att endast använda sådan information för det överenskomna biståndet. 1990/91:180 infördes i anledning av Biståndskonventionen i 8 kap. 18 § sekretesslagen (1980:100) en möjlighet att sekretessbelägga uppgifter avseende enskilds affärs- eller driftförhållanden i ärenden om bistånd. Eftersom bestämmelserna om sekretess i Industriolyckskonventionen och Biståndskonventionen motsvarar varandra bör de bedömas på likartat sätt. 8 kap. 18 § sekretesslagen bör därför ändras i anledning av Industri- olyckskonventionen liksom skedde i anledning av Biståndskonventionen, för att tillgodose de krav som konventionen ställer. 8 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Lagen om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor träder i kraft . För befintliga verksamheter som omfattas av lagen skall anmälan inges till tillsynsmyndigheten och säkerhetsrapporten respektive den interna planen för räddningsinsatser . För befintliga verksamheter som inte har omfattats av bestämmelserna i direktiv /501/EEG (Seveso I-direkti- vet) skall dock säkerhetsrapporten och interna planerna för räddnings- insatser inges till tillsynsmyndigheterna . Lagen om ändring i skall inte tillämpas på mål och ärenden som vid lagens ikraftträdande är under handläggning enligt bestämmelser eller motsvarande äldre bestämmelser som upphävts genom enligt 2 § lagen (1998:811) om införande av . Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen har dock inget förslag till övergångsbestämmelse såvitt avser pågående mål och ärenden enligt eller de interna planerna för räddningsinsatser. Beträffande övergångsbestämmelser har utredningen föreslagit endast en tidsfrist. Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: I artiklarna 6, 9 och 11 i Seveso II-direktivet finns övergångsbestämmelser för befintliga anläggningar som inte lyder under Seveso I-direktivet samt övriga anläggningar. För befintliga verksamheter som inte lyder under Seveso I-direktivet är övergångstiden för inlämnande av säkerhetsrapport respektive den interna planen för räddningsinsatser och för övrig verksamhet . För att underlätta genomförandet av den fördjupade säker- hetsprövningen bör bägge tidsfristerna tillämpas. Tidsfristen för att inge säkerhetsrapport respektive den interna planen för räddnings- insatser gäller dock endast under förutsättning att verksamheten inte ändras som anges i ikraftträdandebestämmelserna. För befintlig verksamhet är övergångstiden för inlämnande av anmälan . För dessa verksamheter skall övergångstiden vara . För mål och ärenden som är under handläggning enligt bestämmelser, eller motsvarande äldre bestämmelser i lag som upphävts genom enligt 2 § lagen (1998:811) om införande av miljöbalk, skall vid ikraftträdandet av lagen om ändring i de nya bestämmelserna inte tillämpas. En övergångsbestämmelse om detta bör tas in i lagen om ändring i . Av 9 kap. 6 § och 5 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd framgår att tillstånd krävs enligt för att bedriva miljöfarlig verksamhet och denna skyldighet gäller även vid förändring av verksamheten. För redan befintliga verksamheter enligt den högre kravnivån som kommer att lyda under den nu föreslagna lagen kommer dessa således att inordnas under bestämmelser och så snart en större förändring av verksamheten skall ske kommer krav på tillstånd enligt att gälla. Behov av särskilda övergångsbestämmelser för pågående verksamheter är därför inte behövliga. 9 Ekonomiska konsekvenser av förslaget Regeringens förslag i detta ärende innebär dels åtgärder för att genomföra delar av EG:s direktiv om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår och FN:s konvention om gränsöverskridande effekter av industriolyckor, dels en samordnad miljö- och säkerhetsprövning. Genomförandet av direktivet och konventionen innebär nya skyldigheter för verksamhetsutövarna. De nu föreslagna bestämmelserna är i och för sig endast en vidareutveckling av de regler som finns införda genom Seveso I-direktivet. Med det lagförslag med en fördjupad säkerhetsprövning som föreligger har regeringen varit angelägen om att ha så enkla och samordnade regler som möjligt, som skall underlätta för verksamhetsutövarna att tillämpa bestämmelserna. Länsstyrelsernas och kommunernas tillkommande kostnader för genomförandet av den föreslagna lagen kommer att finansieras över utgiftsområde 6 Totalförsvar. kan övervägas en finansiering genom avgifter. 10.1 Förslaget till lag om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor Syftet med lagen 1 § Paragrafen innehåller en upplysning om syftet med lagen. Uttrycket miljö skall enligt lagen ha samma betydelse som enligt . Detta innebär att även egendom omfattas av begreppet. I räddningstjänstlagstiftningen skiljer man mellan skyddet av miljön och egendom. Lagrådet har påpekat att även om räddningstjänstlagen bygger på andra begrepp är en senare och mer central lag. Lagrådet har med anledning härav föreslagit att den föreslagna lagen bör utgå från systematik. Regeringen ansluter sig till vad Lagrådet anfört. Paragrafen innehåller definitioner av viktiga begrepp som används i lagen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Definitionerna har behandlats i avsnitt 7.2. En anpassning har skett av motsvarande definitioner i Seveso II-direktivet och Industriolycks- konventionen för att både konventionen och direktivet skall omfattas. Lagens tillämpningsområde 3 § Paragrafen anger lagens tillämpningsområde. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.1. Avsikten är att paragrafen skall motsvara artikel 2 i Seveso II-direktivet och artikel 2 i Industriolyckskonventionen. Vilka verksam- heter som omfattas av lagen bestäms av regeringen i förordning. Av lagtekniska skäl är regeringens bemyndigande uppdelat så att vilka farliga ämnen som avses i lagen avgörs genom bemyndigande i anslutning till definitionen av begreppet farliga ämnen i 2 § och tröskelvärdena genom bemyndigande i denna paragraf. Paragrafen anger undantagen från lagens tillämpning. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.1. Av paragrafens första stycke framgår att utöver denna lags regler kan bestämmelser i annan lag reglera den verksamhet som omfattas av denna lags tillämpningsområde. Annan lag gäller vid sidan om denna lag. Lagarna skall tillämpas parallellt. Exempel på lagar som reglerar förhållanden som också regleras av denna lag är lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor. Denna lag avser inte reglera arbetsmiljölagens (1977:1160) tillämpningsområde. Innebörden av paragrafens andra stycke är att det på det område där denna lag berör arbetsmiljön skall arbetsmiljölagens bestämmelser gälla i stället för denna lag. Verksamhetsutövarnas skyldigheter 6 § Bestämmelsen anger verksamhetsutövarnas skyldigheter. Dessa skyldigheter framgår av denna lag samt de allmänna hänsynsreglerna som finns i 2 kap. . Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Dessa hänsynsregler anger att den som utövar verksamhet eller vidtar en åtgärd skall skaffa sig den kunskap som behövs och vidta de försiktighetsmått som behövs så snart det finns en risk för skada eller olägenhet för människors hälsa och miljön.