prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Förutom de krav som anges i 8 § andra stycket skall en part enligt artikel IV i New Yorkkonventionen förete skiljeavtalet i huvudskrift eller styrkt avskrift samt styrkt översättning till verkställighetslandets språk. Enligt vissa rättsordningar godtas i princip muntliga skiljeavtal. Är en sådan rättsordning tillämplig på skiljeavtalet kan det inträffa att kravet på företeende av skiljeavtalet inte kan uppfyllas. En sådan bestämmelse inflöt därför inte i LUSK. Det ankommer likväl på den som åberopar ett skiljeavtal att vid bestridande visa att ett skiljeavtal verkligen träffats (se prop. 1971:131 s. 41). Denna princip bygger på New Yorkkonventionens reglering och framstår som riktig. Enligt regeringens mening bör dock denna skyldighet framgå direkt av lag. Regeringen föreslår därför att en uttrycklig regel härom tas in i lagen om skiljeförfarande. Lagtexten antyder inte annat än att kravet på översättning är absolut. Av förarbetena framgår emellertid att handlingar avfattade på danska och norska inte behöver översättas. Det kan dessutom ifrågasättas om t.ex. en skiljedom som avfattats på engelska alltid behöver översättas. Behovet av översättning kan naturligtvis vara beroende bl.a. av om någon närmare prövning skall göras. Det bör finnas en generell och diskretionär möjlighet för hovrätten att lagligen avstå från översättning. Regeringen föreslår att en bestämmelse med angivet innehåll tas in i den nya lagen. Ansökan om verkställighet får enligt 9 § första stycket LUSK inte bifallas utan att motparten haft tillfälle att yttra sig. Bifalls ansökan verkställs skiljedomen som svensk domstols lagakraftägande dom, om inte , efter talan mot hovrättens beslut förordnar annat (9 § tredje stycket LUSK). Regeringen föreslår att dessa bestämmelser behålls. 15.5 Säkerhetsåtgärder Regeringens förslag: Av lagen om skiljeförfarande skall framgå att svensk domstol kan meddela säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. rättegångs- balken, även i en fråga om ett anspråk som skall prövas av skiljemän där förfarandet äger rum utomlands, under förutsättning att skiljedomen får verkställas i . Härvid skall, vid tillämpningen av 15 kap. 7 § , med talans väckande jämställas påkallande av skiljeförfarande utomlands som kan leda till en skiljedom som erkänns och kan verkställas här. En begäran om säkerhetsåtgärd eller om upphävande av ett sådant beslut prövas av , om ansökan om verkställighet har gjorts. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med ett undantag, lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd enligt bestämmelserna i 15 kap. har i rättsfallet NJA 1983 s. 814 ansetts kunna meddelas även i fråga om ett anspråk som skall prövas av utländsk domstol, om domstolens avgörande får verkställas här i riket. En sådan åtgärd ansågs i rättsfallet däremot inte kunna meddelas av i ett ärende, vari ansökan gjorts om verkställighet här i riket enligt lag om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i . För skiljedomsrättens område bör man kunna dra två slutsatser av Högsta domstolens avgörande. Det bör för det första vara möjligt att meddela beslut om säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. även i fråga om ett anspråk som skall prövas av skiljemän i ett förfarande som äger rum utom riket, om skiljedomen får verkställas i . För det andra bör inte utan stöd i t.ex. LUSK kunna meddela beslut om säkerhetsåtgärd i ett verkställighetsärende. LUSK saknar en sådan bestämmelse. Den nämnda möjligheten att utverka beslut om säkerhetsåtgärder bör bestå. Det finns i lagen (1983:368) om erkännande och verkställighet av österrikiska domar på privaträttens område en särskild bestämmelse som gäller säkerhetsåtgärder (18 §). Där sägs bl.a. att om en säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. har beviljats, skall vid tillämpning av 7 § i samma kapitel med talans väckande vid svensk domstol jämställas talans väckande vid österrikisk domstol, om den österrikiska rättegången kan leda till en dom som enligt lagen kan verkställas här. Det bör intas en motsvarande bestämmelse i den nya lagen om skiljeförfarande angående påkallande av skiljeförfarande utom riket. För att en i meddelad dom skall bli verkställbar i enligt den tidigare nämnda lagen krävs ett ansökningsförfarande mot- svarande vad som gäller för en utländsk skiljedom. I ett sådant för- farande, som sker hos , har hovrätten enligt en uttrycklig bestämmelse möjlighet att fatta beslut om säkerhetsåtgärder och att upphäva redan fattade beslut om sådana åtgärder. Det framstår som välbefogat att införa en motsvarande reglering vid ansökan om verk- ställighet av en utländsk skiljedom. Sedan en ansökan om verkställighet gjorts bör det uteslutande ankomma på hovrätten att fatta sådana beslut. Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in en bestämmelse av vilken framgår att svensk domstol kan meddela säkerhetsåtgärd enligt 15 kap. , även i en fråga om ett anspråk som skall prövas av skiljemän där förfarandet äger rum utomlands, under förutsättning att skiljedomen får verkställas i . Härvid skall enligt förslaget, vid tillämpningen av 15 kap. 7 § rätte- gångsbalken, med talans väckande jämställas påkallande av skilje- förfarande utomlands som kan leda till en skiljedom som erkänns och kan verkställas här. Vidare föreslås att en begäran om säkerhetsåtgärd eller om upphävande av ett sådant beslut skall prövas av , om ansökan om verkställighet har gjorts. 15.6 Deldomar Regeringens bedömning: Någon särskild bestämmelse om deldomar vid ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom behövs inte i den nya lagen om skiljeförfarande. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar bedömningen utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: I 10 § LUSK regleras det fall att skiljemännen har meddelat deldom. Har flera yrkanden framställts i den sak skiljedomen avser och innefattar skiljedomen inte prövning av dem alla, kan hovrätten, när det är skäl till det, förelägga sökanden att ställa säkerhet för återbetalning av belopp, som kan komma att frångå sökanden på grund av senare beslut av skiljemännen. Ställer sökanden inte säkerhet, som godkänns av hovrätten, skall ansökan avslås. Bestämmelsen tillkom ursprungligen på initiativ av lagrådet (se NJA II 1929 s. 96). Det finns en liknande bestämmelse i artikel 2 andra stycket. I New Yorkkonventionen däremot finns ingen sådan regel. Vid tillträde till New Yorkkonventionen ansågs dock innehållet i 10 § LUSK inte komma i konflikt med konventionen (se prop 1971:131 s. 42 f.). artikel ger fördragsslutande stat en rätt att i vissa fall vägra verkställighet. Någon skyldighet att upprätthålla en sådan regel föreligger dock inte. New Yorkkonventionen är å andra sidan avsedd att uttömmande ange de fall då erkännande och verkställighet får vägras. Så kan t.ex. verkställighet av en ofullständig dom vägras om domens verkställighet har skjutits upp av behörig myndighet i det land där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats (artikel V första stycket e) och 7 § första stycket 5 p. LUSK). Någon särskild regel för att vägra verkställighet av deldomar finns som nämnts inte. Eftersom den svenska regleringen av deldomar inte har någon direkt motsvarighet i New Yorkkonventionen bör det krävas starka skäl för att behålla denna särreglering. Som antytts finns det möjlighet att med stöd av andra bestämmelser hindra verkställighet av en skiljedom som inte följer den tillämpliga lagens regler om deldomar. Det föreligger enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl att därutöver ha någon särskild bestämmelse om deldomar. Bestämmelsen bör därför inte tas med i den nya lagen. 16 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser 16.1 Lagen om skiljeförfarande Regeringens förslag: Lagen om skiljeförfarande träder i kraft , varvid lagen om skiljemän och lagen om utländska skiljeavtal och skiljedomar upphör att gälla. När ett skiljeförfarande har inletts eller en ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom har gjorts före ikraftträdandet, skall den äldre lagen tillämpas, om inte parterna bestämmer att endast den nya lagen skall gälla. Äldre bestämmelser om legal tidsfrist för meddelande av skiljedom skall tillämpas beträffande skiljeavtal som slutits före ikraftträdandet i förfaranden som inletts från ikraftträdandet och parterna inte bestämt annorlunda. Utredningens förslag till övergångsbestämmelser överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser, med undantag för , lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: När ny lagstiftning träder i kraft får, med vissa modifikationer, lagar av processrättslig karaktär omedelbar verkan. Anledningen till detta torde bottna i en föreställning att processuella bestämmelser är neutrala till sin natur och inte gynnar en viss part framför den andre. Annorlunda förhåller det sig med lagar som påverkar det materiella innehållet i bestående avtal. Dessa brukar inte ges retroaktiv verkan. Som utredningen framhållit kan den beskrivna uppdelningen inte utan vidare användas vid utformningen av övergångsregler till den nya lagen om skiljeförfarande. Det beror på att skiljeavtalet är så beroende av vad parterna avtalar eller, annorlunda uttryckt, att skiljeavtalet är ett blandat avtal med både processrättsliga och civilrättsliga inslag. Utredningen har anfört att tillämpningen av två parallella regelkomplex är ägnat att skapa förvirring och bädda för allvarliga misstag, kanske . Mot detta har invänt att det inte finns belägg för att så skulle bli fallet, då de flesta skiljeavtal inte är särskilt gamla. Hovrätten har dock fört fram tanken på en yttersta gräns för tillämpningen av äldre lag. Det kan naturligtvis diskuteras vilka olägenheter som kan bli följden av att skiljemannalagen skulle tillämpas jämsides med den nya lagen. Det är inte alldeles lätt att förutse vilka komplikationer som skulle kunna uppstå. Det måste dock anses eftersträvansvärt att så fort som möjligt uppnå en enhetlig reglering och tillämpning av de svenska bestämmelserna på skiljedomsrättens området. Inte minst för utländska parter skulle det bereda extra svårigheter om två parallella lagstiftningar var tillämpbara. Regeringen anser därför att övergångsbestämmelserna i möjligaste mån bör utformas på ett sådant sätt att lagen om skiljeförfarande kan göras tillämplig även på skiljeavtal som träffats före ikraftträdandet. Förfaranderegler som parterna normalt inte fäster avseende vid när skiljeavtalet ingås bör enligt regeringens uppfattning ges giltighet även avseende redan ingångna skiljeavtal. Har skiljeförfarande inletts innan lagen träder i kraft bör dock de gamla bestämmelserna gälla. I annat fall kunde parterna mitt i ett pågående förfarande t.ex. ges rätt att framställa nya yrkanden med stöd av de föreslagna bestämmelserna. Denna begränsning bör gälla även angående bestämmelserna om verkställighet av utländska skiljedomar. Har en ansökan om verkställighet gjorts innan den nya lagen träder i kraft bör reglerna i LUSK gälla. I båda fallen bör parterna ges möjlighet att bestämma att endast den nya lagen skall tillämpas. Utredningen har vid sin genomgång av den nya lagens konsekvenser för redan ingångna skiljeavtal, med ett undantag som saknar intresse här, funnit en enda punkt där allvarliga invändningar kan resas mot att lagen görs tillämplig på sådana skiljeavtal. Det gäller slopandet av den legala tidsfristen för meddelande av skiljedom. Enligt utredningen kan parternas tystnad i skiljeavtalet på denna punkt mycket väl innebära att man medvetet valt den legala regleringen. I dessa fall skulle borttagande av fristregeln kunna få till följd att skiljeavtalet ändrades på ett väsentligt sätt. Mot denna bakgrund har utredningen stannat för att låta den legala tidsfristen gälla beträffande skiljeavtal som ingåtts före ikraftträdandet om inte parterna bestämmer annat. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning beträffande behovet av att låta äldre bestämmelser gälla efter ikraftträdandet. Två- årsregeln utgör enligt regeringens mening en lämplig avvägning parterna antingen kan träffa avtal om en särskild frist eller bestämma att den nya lagen skall gälla. Regeringen föreslår sålunda att övergångsbestämmelserna till lagen om skiljeförfarande utformas i enlighet med det ovan anförda. har hävdat att förslaget kommer att medföra en stor osäkerhet beträffande äldre skiljeavtal där parterna hänvisar t.ex. till svensk lag om skiljemän eller lagen (1929:145) om skiljemän) . Osäkerheten skulle gälla vilken lag som hänvisningen avser. Regeringen anser att farhågorna härför inte bör överdrivas. Hänvisningar av nu aktuellt slag torde i allmänhet avse den lag som gäller vid avtalsslutet. Om det finns anledning att anta att hänvisningen skall ges en annan innebörd får denna fråga lösas i praxis. 16.2 Utsökningsbalken Regeringens förslag: De nya bestämmelserna i utsökningsbalken skall tillämpas beträffande en ansökan om verkställighet som görs efter ikraftträdandet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. och i ifrågasätter om de föreslagna reglerna i utsökningsbalken skall gälla samtliga ansökningar om verkställighet som görs efter ikraft- trädandet. Skälen för regeringens förslag: Ändringarna i utsökningsbalken och lagen om skiljeförfarande bör träda i kraft . Utgångspunkten bör vara att ändringarna i utsökningsbalken skall behandlas på samma sätt som bestämmelserna om verkställighet av utländska skiljedomar. Har ansökan om verkställighet gjorts före ikraftträdandet bör i enlighet här- med äldre bestämmelser tillämpas. I övriga fall bör de nya reglerna gälla. Konsekvensen härav blir att de verkställande myndigheterna kan komma att tillämpa de nya mer generösa verkställighetsreglerna även på skilje- domar som tillkommit enligt lagen om skiljemän. Två remissinstanser har ifrågasatt om detta är lämpligt. Det ovan skisserade lösningen kan förvisso leda till verkställighet av äldre skiljedomar som enligt nuvarande bestämmelser över huvud taget inte kan verkställas. Det är emellertid svårt att se hur man skall kunna undvika detta. Om en ansökan om verkställighet av en skiljedom som meddelats enligt lagen om skiljemän alltid skulle följa äldre bestäm- melser i utsökningsbalken, även sedan lagen om skiljeförfarande trätt i kraft, skulle detta kräva att även lagen om skiljemän tillämpas. Detta låter sig knappast göras och det har heller inte föreslagits av någon. För övrigt kan man fråga sig om olägenheterna med den ordning som regeringen förordar är särskilt stora. Regeringen tror inte det. Fördelarna torde under alla omständigheter överväga nackdelarna. Regeringen föreslår därför att äldre bestämmelser i utsökningsbalken endast skall tillämpas på ansökningar om verkställighet som gjorts före ikraft- trädandet. Lagrådet har påpekat att 12 § lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken inte stämmer överens med de nya reglerna i utsök- ningsbalken. Bestämmelsen avser verkställighet av legala skiljedomar som inte har meddelats enligt skiljemannalagens föreskrifter. I paragrafen anges att annan skiljedom som enligt lag skall lända till efterrättelse än sådan som avses i 3 kap. 15 eller 16 § i balken får verkställas, om det inte föreligger någon omständighet som gör domen ogiltig, även om talan inte förs mot domen. I fråga om verkställigheten hänvisas till 3 kap. 17 och 18 §§ i balken. Innebörden av ogiltighetsbegreppet i den föreslagna lagen om skiljeförfarande skiljer sig från den i skiljemannalagen. Dessutom skall enligt de nya reglerna i utsökningsbalken ogiltigheten beaktas på ett annorlunda sätt. Det är svårt att överblicka vilka konsekvenser detta får för den nu aktuella paragrafen. Dessutom är bedömningen av hur paragrafen lämpligen bör utformas beroende bl.a. av andra regler som behandlar ett sådant legalt skiljeförfarande som paragrafen avser. Regeringen saknar i detta lagstiftningsärende det underlag som behövs för en bedömning av frågan. Mot denna bakgrund och då legala skiljedomar av den nu behandlade typen torde vara mycket få föreslår regeringen att äldre bestämmelser skall gälla vid tillämpningen av 12 § lagen (1981:775) om införande av utsökningsbalken. 17 Följdändringar m.m. 17.1 Allmänt Regeringens förslag: En hänvisning i lag eller annan författning till lagen (1929:145) om skiljemän skall avse lagen om skiljeförfarande. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har framfört någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Det finns ett flertal författningar som innehåller hänvisningar till lagen (1929:145) om skiljemän. Genom ett generellt stadgande i övergångsbestämmelserna (5 p.) föreslås den nya lagen bli tillämplig i stället. Hänvisningarna kan efter hand ändras till att avse den nya lagen om skiljeförfarande. Förslaget till ny lag om skiljeförfarande innehåller inte någon bestämmelse om legal tidsfrist för meddelande av skiljedom. Därigenom kommer sådana bestämmelser om undantag från fristregeln som bl.a. finns i 14 kap. 31 § andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) att bli överflödiga. Som tidigare framgått finns det en rad författningar som innehåller föreskrifter om legalt skiljeförfarande. Regeringen tar i detta lagstift- ningsärende inte upp frågan om för- respektive nackdelarna med en sådan föreskrift i varje enskilt fall. Det finns i detta lagstiftningsärende inte underlag för en grundligare genomgång av samtliga författningar som påverkas av regeringens förslag. Nedan kommer regeringen därför endast att beröra några fall där särskilda överväganden bör göras eller där andra ändringar påkallas av förslagen. 17.2 Jordabalken Regeringens förslag: Parterna skall i ett skiljeavtal som omfattas av bestämmelserna i 8 kap. 28 § och 12 kap. 66 § jordabalken kunna bestämma för meddelande av skiljedom. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen erinran framförs mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna i 8 kap. 28 § och 12 kap. 66 § jordabalken innehåller begränsningar bl.a. i rätten att träffa avtal om avvikelser från skiljemannalagens procedurregler. Det framhålls dock att parterna får avtala för skiljedoms meddelande än den tid som föreskrivs i skiljemannalagen. Regeringen har tidigare föreslagit att den nya lagen om skilje- förfarande inte skall innehålla någon bestämmelse som föreskriver för meddelande av skiljedom (se avsnitt 9.3). Om de nämnda bestämmelserna i jordabalken skall behålla sitt nuvarande innehåll måste det i denna lag införas särskilda bestämmelser om tid för meddelande av skiljedom och om hur en sådan frist skall kunna förlängas. De skäl som anförs i avsnitt 9.3 för slopande av tidsfristen synes ha bärkraft även beträffande de tvister som regleringen i jordabalken omfattar. Det bör därför vara möjligt att underlåta en särreglering för just dessa tvister. Det bör dock vara parterna obetaget att bestämma för meddelande av skiljedom. Regeringen föreslår att ifrågavarande bestämmelser i jordabalken ändras i enlighet med det nu sagda. 17.3 Konkurslagen Regeringens förslag: Bestämmelsen i 2 kap. 6 § konkurslagen om behörighet att begära en gäldenär i konkurs på grund av en fordran som fastställts genom skiljedom anpassas till de nya verkställighetsreglerna i utsökningsbalken. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen erinran framförs mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: En fordran som har fastställts genom skiljedom skall enligt 2 kap. 6 § andra stycket konkurslagen godtas som stöd för behörighet att begära gäldenären i konkurs. Detta gäller under förutsättning att skiljedomen får verkställas enligt 3 kap. 15 eller 16 § utsökningsbalken och att en domstol inte har meddelat beslut om inhibition enligt 18 § i samma kapitel. Regeringen har föreslagit att en skiljedom som kan antas vara ogiltig i vissa fall ändå skall kunna medföra viss verkställighet (se avsnitt 13.2.2). Den slutliga prövningen av om en sådan skiljedom är ogiltig tillkommer allmän domstol. När det gäller behörighet att söka någon i konkurs bör domstolens prövning avse om skiljedomen är ogiltig eller ej, inte om det finns anledning att anta att så är fallet. En fordran som fastställts genom skiljedom bör sålunda godtas som stöd för behörighet att begära gäldenären i konkurs om skiljedomen är giltig och får verkställas enligt de föreslagna reglerna i utsökningsbalken. Det är vad regeringen föreslår. 18 Ekonomiska konsekvenser Själva idén med ett skiljeförfarande är att parterna tar i anspråk en tvistlösningsmekanism som i princip ligger utanför det allmännas verksamhet. Domstolarna och de verkställande myndigheterna kan dock bistå parterna under själva förfarandet respektive möjliggöra att skiljedomens verkan som exekutionstitel får betydelse. Den revidering av gällande rätt som i detta lagstiftningsärende mynnar ut i en ny lag om skiljeförfarande vilar i allt väsentligt på samma grundprinciper som nuvarande bestämmelser. Även i systematiskt hänseende ansluter den nya lagen ganska nära till gällande rätt. Det innebär att de ekonomiska konsekvenserna av rättsväsendets medverkan i skiljeförfaranden inte ändras i nämnvärd utsträckning. De flesta förslagen innebär således varken ökade kostnader eller några besparingar för staten. En väsentlig förändring är emellertid den nya instansordningen i mål om och ogiltighet av en skiljedom. Den medför att domstolsprövningarna blir färre och bör således innebära besparingar för det allmänna. Å andra sidan medför regeringens förslag om ett eninstansförfarande i hovrätt att prövningarna blir dyrare än vad som är fallet om tingsrättens avgörande inte överklagas. Det låter sig knappast göras att uppskatta om förslagen i denna del sammantaget innebär någon besparing för staten, särskilt som det torde röra sig om relativt få mål och någon tillförlitlig statistik inte finns tillgänglig. Under alla förhållanden är det rimligt att utgå från att det rör sig om marginella belopp. Av de övriga förslagen bör slopandet av den legala tidsfristen, inne- bärande att tingsrätterna inte kommer att handlägga ärenden om förlängning av en sådan frist, medföra en i någon mån minskad belast- ning på tingsrätterna. Så bör även bli fallet till följd av att tingsrätterna enligt förslaget i ärenden om utseende av skiljeman inte behöver göra en lika ingående prövning av skiljeavtalets giltighet som enligt gällande rätt. Det bör dock framhållas att de nu nämnda ärendetyperna är av helt marginell betydelse för tingsrätternas arbetsbelastning i stort. Dessutom innebär införandet av en möjlighet till jävsprövning under skilje- förfarandet en mindre men dock ökad belastning på tingsrätterna. I sistnämnda fall blir dock prövningen inskränkt till en instans. Sammanfattningsvis är regeringen av den uppfattningen att de bespa- ringar som förslagen i detta lagstiftningsärende kan komma att leda till vägs upp av motsvarande kostnadsökningar. Förslagen innebär således inte några ökade kostnader för staten och inte heller några besparingar. 19 Författningskommentar 19.1 Förslaget till lag om skiljeförfarande 1 § Bestämmelsen, som i stort motsvarar 1 § första stycket skiljemannalagen, anger det skiljedomsmässiga området. Det har behandlats i avsnitt 5. Tredje stycket saknar motsvarighet i skiljemannalagen (se avsnitt 5.2.3). I första stycket anges att parterna kan låta skiljemän pröva s.k. dispositiva tvister mellan parterna genom skiljeförfarande. Ordet tvist innebär inte att ett medgivet krav faller utanför skiljemännens behörighet. Gränsdragningen mellan dispositiva och indispositiva frågor har be- handlats i avsnitt 5.2.1. De närmare gränserna mellan dispositiva och indispositiva frågor följer av den materiella rätten och regleras följakt- ligen inte inom ramen för de processuella bestämmelserna. Lagen talar genomgående om skiljemän.