prop · GM0330 · 1999-01-01 00:00:00 — Som en följd av detta ställningstagande bör det också klargöras att en investerare inte har rätt till ersättning av investerarskyddet till den del han redan har erhållit ersättning av värdepappersinstitutet i konkurs, genom institutets ansvarsförsäkring eller på grund av skadestånd enligt aktiekontolagen. En förutsättning är naturligtvis att ersättningen utgått för en förlust som i och för sig täcks av investerarskyddet. Regeringen anser vidare att frågan bör regleras på samma sätt för insättningsgarantin. Frågan kan komma att tas upp av (Fi 1995:09, dir. 1995:86) i sitt kommande förslag. I avvaktan på det ställningstagande som eventuella förslag kan komma att föranleda bör dock klargöras att staten har företräde framför investeraren för återkrav mot institutet på grund av utbetald ersättning enligt insättningsgarantin. Om en filial till ett svenskt kreditinstitut omfattas av ett kompletteringsskydd hos ett utländskt garantisystem gäller enligt 19 § andra stycket lagen om insättningsgaranti att det utländska systemet inträder i insättarens rätt mot institutet, i den mån ersättning har betalats ut. Det utländska garantisystemet ges således samma ställning som den staten har när ersättning betalats ut av . Motsvarande bör gälla när ersättning har betalats ut av ett utländskt investerarskyddssystem. Som närmare beskrivs i avsnitt 11 bör ges stor flexibilitet när det gäller hur eventuella utbetalningar från investe- rarskyddet skall säkerställas. Ett alternativ som anvisas är att nämnden skall kunna teckna en kollektiv försäkring som täcker ersättningsfall. Om så sker uppkommer frågan om vilka möjligheter en försäkringsgivare har att framställa återkrav i institutets konkurs. Enligt 25 § försäkringsavtalslagen (1927:77) har en försäkringsgivare som huvudregel regressrätt mot en skadevållare, till den del försäkringser-sättning har betalats ut. Detta gäller emellertid inte i de fall där en arbets-givare är ersättningsskyldig på grund av sitt principalansvar enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen. I de fall där investerarskyddet aktualiseras torde det ofta vara fråga om att en arbetstagare har gjort sig skyldig till brott i tjänsten och därigenom vållat investerare s.k. ren förmögenhetsskada. Även i övriga situationer där ersättningsanspråk föreligger enligt investe-rarskyddet torde anspråket mot värdepappersinstitutet ofta vara att anse som grundat på institutets principalansvar. Detta innebär att försäkrings-givaren inte automatiskt kommer att ha någon regressrätt mot institutet. Enligt regeringens uppfattning får det emellertid förutsättas att det bland försäkringsvillkoren tas in en bestämmelse om att försäkringsgivaren in- träder i statens regressrätt, i den mån försäkringen har tagits i anspråk. Någon särskild bestämmelse om försäkringsgivares regressrätt torde därför inte behövas i lagen om investerarskydd. 9.4 Sekretess Regeringens bedömning: De sekretessbestämmelser som gäller vid handläggning av ärenden som rör insätt- ningsgarantin gäller även när nämnden handlägger ärenden som rör investerarskyddet. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det införs särskilda sekretessregler för insättningsgarantinämndens handläggning av ärenden enligt investerarskyddet. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens bedömning: I verksamhet gäller sekretess enligt 8 kap. 24 § första stycket 1 sekretesslagen (1980:100) för uppgifter om affärs- och driftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs. Dessutom gäller enligt första stycket 2 i samma paragraf sekretess för uppgifter om ekonomiska eller personliga förhål-landen för annan än den som myndighetens verksamhet avser, som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndig-hetens verksamhet avser eller med ett utländskt institut med filial i Sveri-ge som endast omfattas av ett utländskt garantisystem. Eftersom investerarskyddet kommer att ingå i nämndens verksamhet kommer sekretessen också att gälla för uppgifter som nämnden erhåller vid sin handläggning av ärenden enligt investerarskyddet. Även de värde- pappersinstitut och filialer till sådana institut som inte är anslutna till in- sättningsgarantin kommer därför att omfattas av bestämmelsen. På mot- svarande sätt kommer sekretessen för uppgift om ekonomiska eller per- sonliga förhållanden för annan som trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som verksamheten avser att även gälla investerare. Enligt andra stycket i ovan nämnda paragraf gäller absolut sekretess för uppgifter som nämnden erhållit på grund av avtal med utländska garanti-system. Som regel torde krävas att regeringen enligt 10 kap. 3 § rege-ringsformen ger nämnden ett bemyndigande att ingå sådant avtal. En för-utsättning för sekretess är dessutom att regeringen föreskrivit att sekretess skall gälla för uppgifterna. Bestämmelsen är betingad av att nämnden ut-byter information med ersättningssystem i andra länder, t.ex. angående filialer till utomlands och filialer till utländska institut i . Eftersom många länder har en absolut sekretess för uppgifter om enskildas förhållanden som finns hos ersättningssystemen underlättas in-formationsutbytet av att nämnden kan garantera absolut sekretess för upp-gifter som den får del av genom avtal med sina utländska motsvarigheter. Eftersom investerarskydd är ett slags ersättningssystem är denna bestäm-melse även tillämplig på uppgifter som härrör från andra investerarskydd. Ett beslut av om ersättning från investe- rarskyddet föreslås kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Sekretessen vid en domstolsprövning regleras i 8 kap. 17 § sekretesslagen. Enligt den bestämmelsen gäller sekretess i domstols rättskipande eller rättsvårdande verksamhet för enskilds affärs- eller driftförhållanden, om det kan antas att den som uppgiften rör lider avsevärd skada om uppgiften röjs. För uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . De nu nämnda bestämmelserna blir således tillämpliga vid handlägg- ningen av ärenden som rör investerarskyddet. Det behöver därför inte gö- ras någon ändring i dem. 9.5 Överklagande Regeringens förslag: beslut avseende in- vesterarskyddet skall med undantag av normbeslut få överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. Prövningstillstånd skall krävas för prövning i kammarrätten. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att investerare som är missnöjda med investerarskyddsföretagets beslut om ersättning skall kunna överklaga detta till . I övrigt överensstämmer förslaget med regeringens med undantag av vad som gäller för normbeslut. Remissinstanserna: Flera remissinstanser anser att även andra beslut än de som rör rätt till ersättning bör kunna överklagas. advokat- samfund anser att prövningstillstånd inte skall krävas för prövning i kam- marrätt. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 13 i investerarskyddsdi- rektivet skall det finnas möjlighet för investerarna att få sin rätt till ersätt- ning prövad i en rättslig process mot ersättningssystemet. De beslut som fattar som administratör av insättningsgarantin överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. till länsrätt i första instans. De frågor som nämnden ställs inför i anledning av investerarskyddet torde i många avseenden likna dem som nämnden hanterar i anledning av insättningsgarantin. Till stor del torde besluten kännetecknas av myndighetsutövning, exempelvis bestämmande av avgiftsuttag från institut och ersättning till investerare. Det är således naturligt att överklaganden även beträffande investerarskyddet sker till allmän förvaltningsdomstol när det gäller frågor som rör investerares och instituts rätt. För insättningsgarantin gäller att prövningstillstånd krävs för prövning i kammarrätten. Detta är vad som normalt gäller vid överkla- ganden av ärenden av detta slag. Regeringen anser att det inte finns skäl att göra en annan bedömning för överklaganden som rör investerarskyd- det. Så kallade normbeslut, dvs. beslut om föreskrifter som meddelar med stöd av bemyndiganden i lagen, bör överklagas till regeringen i enlighet med vad som i allmänhet gäller vid överklagande av sådana beslut (jfr prop. 1997/98:101 s. 112). 10 Värdepappersinstitutens skyldigheter 10.1 Värdepappersinstitutens informationsskyldighet Regeringens förslag: som bedriver investeringsverksamhäet skall informera sina kunder om det skydd som gäller för finansiella instrument och likvida medel hos institutet, den ersättningsnivå som gäller för skyddet samt formerna för utbetalning av ersättning från skyddet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 10.1 i investerarskydds- direktivet skall medlemsstaterna se till att värdepappersföretag vidtar lämpliga åtgärder för att investerare skall få tillgång till den information som de behöver för att kunna avgöra vilket ersättningssystem som värde- pappersföretaget är anslutet till. Enligt direktivet skall investerarna infor- meras om bestämmelserna för det investerarskyddssystem som gäller in- klusive nivån på och omfattningen av det skydd som systemet ger. Vidare skall på begäran information lämnas om villkoren för ersättning och om de formaliteter som måste uppfyllas för att ersättning skall betalas ut. Av artikel 10.2 följer en skyldighet för filialer att hålla informationen till-gänglig på värdlandets språk. I artikel 10.3 sägs att medlemsstaterna skall införa regler som begränsar användningen i marknadsföringssyfte av informationen för att förhindra att den används på ett sätt som påverkar det finansiella systemets stabilitet eller investerarnas förtroende. Av den information som investerarna skall få bör framgå om och i vil- ken utsträckning olika former av investeringar omfattas av investe- rarskyddet. Eftersom investerarskyddet i första hand vänder sig till de mindre investerarna är det väsentligt att eventuell osäkerhet om den aktu- ella investeringen omfattas av skyddet undanröjs genom information från institutets sida. I skall endast ett skyddssystem för investerare införas. Samtliga kommer alltså att omfattas av detta system för de investe-ringstjänster som de tillhandahåller. Det kommer därför inte att innebära några konkurrensfördelar för att tillhöra investerarskyd-det. Möjligheter för värdepappersföretag från övriga EES- länder att från filial erbjuda investerare här i ett bättre skydd för investeringarna genom hemlandets investerarskydd än vad det svenska investerarskyddet kan erbjuda kommer inte att föreligga, eftersom direktivet förbjuder detta. Mot bakgrund härav torde särskilda bestämmelser som begränsar institu-tens möjligheter att konkurrera genom t.ex. marknadsföring med avseen-de på skyddssystemet inte behövas. Kontrollen av att instituten fullgör sin skyldighet att informera och av institutens marknadsföring är en tillsynsuppgift som faller dels på Finan- sinspektionen, dels på som har en tillsynsroll enligt marknadsföringslagen. Med stöd av marknadsföringslagen kan in- stituten bl.a. åläggas att lämna information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. som driver verksamhet i ett annat land måste rätta sig efter bestämmelserna i det landet om marknadsföring av investerarskydd. Några svenska regler behövs därför inte i den delen. 10.2 underlåtenhet att fullgöra sina skyldigheter Regeringens förslag: som är skyldiga att tillhöra investerarskyddet men underlåter att fullgöra sina skyldigheter enligt detta skall kunna förlora sitt tillstånd att driva värdepappersrörelse. kan besluta att filialer utomlands till och filialer i till utländska institut som frivilligt tillhör investerarskyddet inte längre skall tillhöra det svenska skyddet, om de underlåter att fullgöra sina skyldigheter. De tillgångar som omfattades av skyddet när detta upphörde att gälla skall vara skyddade även efter den tidpunkten Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. och efterfrågar ett klarläggande av vem som skall besluta om uteslutning ur systemet. Vidare anser föreningarna att det bör införas en bestämmelse om skyldighet för ett institut som har uteslutits att underrätta investerarna om detta. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 5 i investerarskyddsdi- rektivet skall de behöriga myndigheterna se till att de värdepappersföretag som är skyldiga att tillhöra ett system uppfyller sina förpliktelser mot skyddssystemet. Förpliktelserna kan bestå i att lämna uppgifter som är relevanta för avgiftssättningen och att betala avgifter. För det ändamålet ger direktivet de behöriga myndigheterna rätt att i samarbete med syste-men använda sig av sanktioner. Om ett värdepappersföretag ändå inte uppfyller sina förpliktelser kan detta leda till att det efter en frist av utesluts ur systemet, om inte värdepappersföretaget före uteslutningen vidtagit andra åtgärder för att garantera investerarna ett åtminstone likvär-digt skydd. Om ett institut som är skyldigt att tillhöra ett investerarskydds-system utesluts och inte kan erbjuda motsvarande skydd genom ett annat system föreskriver direktivet att värdepappersföretagets tillstånd skall återkallas. Motsvarande regler gäller enligt artikel 7.2 för filialer till vär- depappersföretag från andra medlemsländer som frivilligt tillhör ett sys- tem. Här kan det dock inte bli fråga om återkallelse av tillståndet utan som yttersta sanktion gäller i stället uteslutning från systemet. Direktivet innehåller inte några regler beträffande filialer från länder utanför EES. Liknande bestämmelser gäller för insättningsgarantin. Eftersom skall administrera även investerarskyddet och efter-som många institut kommer att tillhöra båda systemen är det lämpligt att sanktionsreglerna får en enhetlig utformning. Enligt lagen (1995:1571) om insättningsgaranti åligger det att underrätta om missförhållanden uppstår oavsett om det gäller institut som obligatoriskt eller frivilligt till- hör insättningsgarantin, varefter inspektionen kan vidta lämpliga åtgärder. Detsamma bör gälla om ett institut inte uppfyller sina skyldigheter mot investerarskyddet. och filialer till utländska institut från län- der utanför EES som saknar ett fullgott hemlandsskydd tillhör det svenska investerarskyddet genom att de får tillstånd att bedriva verksamhet i Sve-rige. Dessa institut står under tillsyn. När det gäller motsvarande institut enligt insättningsgarantin ansågs lämpligast att knyta an till de möjligheter som bankrörelselagen (1987:617) ger att ingripa mot banker som inte fullgör sina skyldigheter enligt den lagen. I enlighet härmed infördes ytterligare en grund för åter-kallelse i 7 kap. 16 §, nämligen den att banken inte fullgör sina skyldig-heter mot insättningsgarantin. Tillsynsbestämmelserna i lagen (1991:981) om värdepappersrörelse har i stort sett samma utformning som i bankrö- relselagen. Enligt 6 kap. 7 § lagen om värdepappersrörelse har Finansin- spektionen möjlighet att ingripa, t.ex. genom att meddela förbud, föreläg- gande eller varning. Dessutom kan inspektionen enligt 6 kap. 9 § återkalla tillståndet. På motsvarande sätt som man vid genomförandet av insätt-ningsgarantidirektivet i dessa frågor knutit an till sanktionsbestämmelser-na i bankrörelselagen är det lämpligt att nu anknyta till sanktionsbestäm-melserna i lagen om värdepappersrörelse. På så sätt uppnås samstämmig-het i tillsynsarbete och i av skyddssystemen. Likaså behålls ansvarsfördelningen mel-lan myndigheterna. De grunder för återkallelse som finns i 6 kap. 9 § lagen om värdepap- persrörelse bör alltså kompletteras med en punkt avseende institut som inte fullgör sina skyldigheter mot investerarskyddet. Ett åsidosättande av skyldigheten att lämna uppgifter för avgiftssättningen eller betala avgifter bör efter föreläggande och utebliven rättelse kunna leda till att tillståndet att driva värdepappersrörelse återkallas av . Utländska filialer till institut från länder utanför EES som saknar full- gott skydd i hemlandet och därför är helt eller delvis tillhör det svenska systemet, bör i detta avseende behandlas på samma sätt som svenska in- stitut, dvs. skall, som en sista åtgärd, efter det att in- stitutet haft möjlighet att vidta rättelse, kunna återkalla tillståndet för fili- alen. Inspektionen skall underrätta tillsynsmyndigheten i hemlandet om de åtgärde som vidtas mot filialen. Filialer till utländska institut med säte inom EES, filialer till utländska institut med säte utanför EES och svenska instituts filialer utanför EES kan efter ansökan hos tillhöra det svenska investerarskyddet. Filialer till institut från andra länder inom EES verkar i med stöd av ett tillstånd från hemlandet. Någon möjlighet för Finansinspektio- nen att återkalla tillståndet står inte till buds i de fallen. I stället föreskrivs i artikel 7.2 i direktivet att dessa kan uteslutas ur systemet genom beslut av ersättningssystemet och med samtycke av behörig myndighet som ut-färdat tillståndet. Innan uteslutning får ske måste dock institutet ha fått en möjlighet att vidta rättelse. Vidare sägs i direktivet att ett institut inte får uteslutas förrän har gått efter det att det fått besked om att tillståndet kan komma att återkallas på grund av att institutet inte följt ti-digare förelägganden. Detta innebär alltså att instituten först skall föreläg-gas att vidta rättelse och endast om rättelse inte sker kan institutet med-delas att det riskerar uteslutning. Tidsfristen om börjar alltså löpa vid det senare meddelandet om uteslutning. Motsvarande bör gälla också beträffande filialer till institut från länder utanför EES som efter beslut av endast om- fattas av ett s.k. kompletteringsskydd, dvs. de tillhör redan ett skydd i hemlandet som motsvarar EES-standarden. Också här bör kunna besluta om att det svenska investerarskyddet inte längre skall gälla, på samma sätt som gäller för insättningsgarantin. Till skillnad mot vad som gäller för filialer till institut inom EES behövs inget samtycke från behörig myndighet i hemlandet. Den behöriga myndigheten skall emellertid underrättas innan det fattas ett beslut om att filialen inte längre skall tillhöra det svenska investerarskyddet. För filialer till svenska banker i länder utanför EES gäller enligt insätt- ningsgarantin att får besluta om att garantin inte skall gälla för insättningar hos filialen, om banken inte fullgör sina skyldigheter enligt insättningsgarantin. Även här bör motsvarande regler gälla för investerarskyddet. För det fall ett värdepappersinstitut har en filial som tillhör investerarskyddet och värdepappersinstitutet inte fullgör sina skyldigheter med avseende på filialen bör alltså kunna besluta att skyddet inte längre skall gälla för finansiella instrument eller medel hos filialen. Även om skyddet upphört att gälla för ett institut omfattas investerarnas tillgångar som fanns i institutet då skyddet upphörde av skyddet. Detta är i enlighet med artikel 7.2 i direktivet. Detta kan naturligtvis leda till tillämpningsproblem vid en ersättningssituation när det gäller institut som tillhör skyddet kompletteringsvis. måste då ta ställning till om de instrument för vilka ersättning begärs fanns redan när skyddet upphörde att gälla eller om de införskaf-fats . Institutet skall informera investerarna om från vilket datum skyddet inte längre gäller. 11 Investerarskyddets finansiering Regeringens förslag: Investerarskyddet skall finansieras genom av- gifter från de institut som tillhör skyddet. De sammanlagda avgifterna skall motsvara vad som är nödvändigt för en långsiktig finansiering av investerarskyddet. Vidare skall avgifterna täcka Insättningsgaranti- nämndens kostnader för administration av skyddet. När avgifterna beräknas skall nämnden beakta storleken av de tillgångar som är skyddade hos ett institut och göra en jämförelse med samtliga tillgångar som omfattas av skyddet. får genom föreskrifter fastställa de närmare grunderna för hur avgiften skall beräknas. ges stor valfrihet när det gäller utform- ningen av investerarskyddet. Nämnden kan t.ex. fondera medel hos eller teckna en försäkring. Vidare ges nämnden möjlighet att låna medel hos . Utredningens förslag: Överenstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Eftersom utredningen föreslår att investerarskyddet skall drivas i privat regi, föreslår emellertid utredningen inte någon lånemöjlighet i . Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. och betonar att utformningen av systemet bör vara flexibel. Aktiefrämjandet framför liknande synpunkter. Föreningarna menar dess- utom att möjligheten att relatera fördelningen av avgiften mellan instituten till institutens individuella risk inte bör uteslutas. Även anser att avgifterna bör riskrelateras. anser att grunderna för beräkning av hur avgifterna skall fördelas bör framgå av lag. är av delvis samma uppfattning och menar att utredningens genomgång av finansieringsfrå- gorna är otillräcklig. Verket anser att grunderna för beräkningen av hur avgiften skall fördelas är oklara och att finansieringsfrågan bör vara för- hållandevis strikt reglerad. Skälen för regeringens förslag: Direktivet lämnar medlemsländerna stort utrymme att själva utforma in- vesterarskyddet. Kostnaderna för systemet måste emellertid bäras av de institut som är anslutna till systemet. En grundläggande utgångspunkt är att investerarskyddet bör utformas så att kostnaderna för skyddet på blir så låga som möjligt sam- tidigt som skyddet är effektivt. De marknader på vilka värdepappersinsti- tuten verkar utvecklas och förändras ständigt. Vidare ökar kunskapen om dessa marknader fortlöpande. Lösningar som framstår som optimala kan visa sig vara mindre ändamålsenliga. Mot denna bakgrund bör lagstiftningen vara flexibel så att skyddet kan utformas på det sätt som framstår som mest lämpligt. Den närmare utformningen av avgiftsuttaget liksom valet av lösningar för att säkerställa eventuella utbetalningar bör anförtros . Det är angeläget att nämnden tillförs resurser för att kunna fullgöra denna uppgift på bästa sätt. Nedan redogörs för några alternativ till utformning av skyddet. De al- ternativ som förs fram är emellertid bara exempel på hur skyddet skulle kunna utformas. De olika alternativen kan tillämpas var för sig eller kom- bineras med varandra. Utgångspunkten är att skall ha stor frihet att välja hur skyddet skall utformas. Oavsett vilket alternativ nämnden väljer skall finansieringen ske genom avgifter från värdepappersinstituten. De avgifter som tas ut bör inte vara högre eller lägre än vad som krävs för den långsiktiga finansieringen av systemet. Avgifterna bör fördelas mellan instituten i enlighet med försäkringsmässiga principer. Storleken på avgifterna och hur de fördelas mellan instituten avgiftssättningen bör vara flexibel och kunna anpassas beroende på om avgifterna skall gå till exempelvis försäkringspremier eller till fondering. Det är därför inte lämpligt att detaljreglera avgiftsuttaget i lag. I stället bör det överlåtas till att fastställa de närmare grunderna för beräk- ningen av avgiften inklusive hur denna skall fördelas mellan instituten. Bestämmelser om för enskilda betungande avgifter är sådana föreskrif- ter som enligt huvudregeln i regeringsformen måste meddelas i lag (RF 8:3). Normgivningskompetensen avseende avgifter kan emellertid delegeras till regeringen eller, efter vidaredelegation, till förvaltningsmyndighet (RF 8:9 andra stycket och 8:11). Det är med andra ord möjligt att delegera avgiftssättningen till . Trots detta kan det anföras skäl för att i vart fall de grundläggande pa- rametrarna för avgiftssättningen anges i lag.