prop · GM0337 · 1999-01-01 00:00:00 — Man har främst hänvisat till principiella betänkligheter med ett över- klagandeförbud, till gränsdragningsproblem som en beloppsgräns för med sig och till att prejudikatbildningen på vissa områden skulle hämmas. Vidare har många bedömt att de resursmässiga vinster man skulle göra på ett överklagandeförbud av den föreslagna omfattningen vore försumbara, bl.a. med hänsyn till att sådana mål omfattas av krav på prövningstillstånd i hovrätten och att ett överkla- gandeförbud sannolikt skulle öka antalet resningsansökningar. Rege- ringen medger att det, såsom utredningen har pekat på (se betänkandet s. 282 f.), finns vissa fördelar med att överklagande inte kan ske i mål om mycket små värden. Regeringen kan emellertid inte bortse från den kritik förslaget har fått och bedömer att förslaget inte bör föras vidare. 5.1 Rättelse, komplettering och omprövning Regeringens förslag: En dom eller ett slutligt beslut får, enligt dagens ordning, kompletteras från avgörandet om rätten av förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband därmed. Regeringen föreslår att denna tidsfrist utsträcks efter det att avgörandet vann laga kraft. En komplettering senare än efter det att avgörandet meddelades skall dock förutsätta att en part yrkar detta och att motparten inte motsätter sig det. Regeringens bedömning: Inga ändringar görs när det gäller instituten rättelse och omprövning. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna: De flesta tillstyrker vad utredningen har förordat. har avstyrkt förslaget om utvidgade möjligheter till komplettering av ett avgörande. Skälen för regeringens förslag och bedömning: En domstol får besluta om rättelse av en dom eller ett beslut om avgörandet innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av rättens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende. Utredningen har diskuterat möjlig- heterna att i effektiviserande syfte eventuellt utvidga tillämpnings- området för institutet rättelse. Såsom utredningen har konstaterat skulle en utvidgning kräva att man skulle kunna rätta även oriktigheter som inte är uppenbara. Regeringen gör samma bedömning som utredningen och remissinstanserna, nämligen att detta inte är lämpligt. Inga förslag om ändringar i rättelsereglerna läggs därför fram. När det gäller omprövning är det lämpligt att i första hand ta de nuvarande reglerna i ärendelagen (1996:242) och förvaltningslagen (1986:223) till utgångspunkt för sina överväganden. Enligt ärendelagen, som i detta avseende i princip överensstämmer med förvaltningslagen, skall tingsrätten ändra ett beslut som är uppenbart oriktigt, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Regeln gäller endast för beslut som tingsrätten meddelat som första instans. Frågan är om liknande regler kan övervägas för tvistemål och brottmål i tingsrätt. I tvistemål är det alltid två parter som står mot varandra, varför omprövningsregeln uppenbarligen passar dåligt, åtminstone för dom eller slutligt beslut i målet. I brottmål har visserligen den tilltalade ingen enskild motpart när endast åklagaren har fört talan mot honom eller henne, men man kan knappast undgå att ta hänsyn till att en målsägandes intresse kan behöva beaktas även om målsäganden inte har fört talan i ansvarsfrågan. Inte heller för brottmålsdomar passar alltså omprövning bra. Såsom utredningen konstaterat kan situationen vara en annan när det gäller beslut under rättegången, eftersom det då ibland inte finns någon enskild motpart, såsom t.ex. vid utdömande av vite på grund av utevaro från förhandling eller vid beslut om att avslå begäran om biträde eller försvarare. Antalet sådana fall är emellertid relativt litet och i en del av dessa är parten dessutom oförhindrad att framställa samma yrkande på nytt i tingsrätten. Regeringen gör samma bedömning som utredningen, att det inte är motiverat att införa regler om omprövning i . Komplettering av ett avgörande får ske om rätten av förbiseende har underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med en dom eller ett slutligt beslut. Det kan t.ex. gälla ett kostnadsyrkande som rätten glömt att ta ställning till i samband med målets avgörande. Komplettering kan däremot inte avse prövning av något moment som rör själva saken. Före ett beslut om komplettering skall parterna få tillfälle att yttra sig om det inte är uppenbart obehövligt. Beslutet är att betrakta som ett slutligt beslut och kan överklagas. Enligt dagens ordning får komplettering ske senast från det att avgörandet meddelades. Anledningen till denna tidsbegränsning är att man velat ge parterna rimlig tid att överklaga avgörandet i dess helhet efter det att de sett kompletteringsbeslutet. Utredningen har även när det gäller komplettering sett över vilka möjligheter som kan finnas att utvidga dess tillämpningsområde. Det står klart att komplettering inte heller fortsättningsvis skall kunna omfatta moment som rör själva saken. Däremot kan det finnas utrymme för att bryta igenom tvåveckorsgränsen. Detta skulle göra att man i fler fall än nu kan undvika överklagande eller klagan över domvilla, vilket skulle kunna vara till fördel för både parter och för domstolsväsendet. Utredningen har föreslagit att komplettering skall få ske ända fram efter det att avgörandet vann laga kraft. Sexmånaders- gränsen är satt för att korrespondera med tidsgränsen för att klaga över domvilla i den aktuella situationen. Förutsättning för att komplettering skall kunna ske senare än efter att avgörandet meddelades skall vara att en part begär kompletteringen och att motparten inte motsätter sig den. Förslaget har i huvudsak tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. har dock avstyrkt förslaget. Hovrätten anser inte att det inte finns behov av det föreslagna alternativet till överklagande eller klagan över domvilla och att det dessutom är principiellt otillfredsställande med två metoder för att uppnå samma sak. Regeringen bedömer det som betydligt enklare och som en klar vinst om en underlåtenhet av rätten kan åtgärdas genom komplettering i stället för att överklagande eller klagan över domvilla skall behöva tillgripas. Att i vissa fall två alternativa handlingssätt kan komma attt stå till buds är ingen direkt nackdel. Regeringen förordar att utredningens förslag genomförs. Lagrådet har föreslagit en teknisk justering i lagtexten, som vi åter- kommer till i författningskommentaren. Lagrådet har tillagt att mot- svarande behov av komplettering efter den tidpunkt då en dom eller ett beslut har vunnit laga kraft kan finnas även för förvaltningsprocessens del. Regeringen avser att uppmärksamma detta vid den fortsatta reformeringen av förvaltningsprocessen. 5.2 Hänskjutande av prejudikatfråga till , m.m. Regeringens förslag: Kravet på att parterna skall ha träffat avtal om att inte överklaga tingsrättens dom slopas som förutsättning för att tingsrätten i ett dispositivt tvistemål skall kunna hänskjuta en fråga direkt till . Regeringens bedömning: Utredningens förslag att avtal, som ingåtts före tvistens uppkomst, om att inte överklaga tingsrättens dom även skall vara giltiga i tvistemål om mindre värden (FT-mål) genomförs inte. Inga ändringar görs heller för att införa s.k. språngöverklagande, dvs. överklagande direkt från tingsrätt till . Utredningens förslag: Ett avtal att inte överklaga tingsrättens dom, som är en förutsättning för att tingsrätten skall kunna hänskjuta en prejudikatfråga till , får förenas med villkoret att prövningstillstånd meddelas. Avtal att inte överklaga tingsrättens dom skall vara giltiga även i FT-mål, även om de ingås före tvistens upp- komst. Remissinstanserna: Alla som särskilt yttrat sig över utredningens förslag som gäller hänskjutande av prejudikatfråga till har i stället velat gå längre, och slopa kravet på avtal om att inte överklaga tingsrättens dom. Förslaget att även i FT-mål tillåta avtal om att inte överklaga tingsrättens dom, ingångna före tvistens uppkomst, har uttryckligen kommenterats endast av och verket har avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Svensk rätt ger inga möjligheter att överklaga ett avgörande av den första instansen direkt till den högsta instansen, i de allmänna domstolarna alltså från tingsrätt direkt till . Ett sådant system, s.k. språngöverklagande, finns däremot i flera andra europeiska länder, t.ex. , och . har i stället ett system enligt vilket tingsrätten kan hänskjuta en viss fråga, en prejudikatfråga, till . Denna möjlighet är begränsad till dispositiva tvistemål. En förutsättning för hänskjutande är att parterna har träffat avtal om att inte överklaga tings- rättens dom. Vidare måste parterna samtycka till hänskjutandet. tar upp målet bara om prövningstillstånd meddelas av prejudikatskäl. Prövningstillståndet kan begränsas. avgör prejudikatfrågan genom slutligt beslut och tingsrätten är vid målets fortsatta handläggning bunden av det avgörandet. Dessa regler infördes men har bara utnyttjats vid fyra tillfällen, vilket tyder på att de förutsättningar som ställts upp för hänskjutande har varit för stränga. Utredningen har särskilt pekat på att det för många måste framstå som en alltför stor risk att förbinda sig att inte överklaga tingsrättens dom när man inte vet om kommer att meddela prövningstillstånd. Visserligen kan parterna, enligt utredningens analys, med framgång enas om att frånträda avtalet, men eftersom detta alltså kräver enighet är det ingenting som en part kan förlita sig på. Utredningen har då diskuterat om man kan modifiera överklagandeförbudet och kommit till slutsatsen att det skulle vara mindre lämpligt att helt ta bort det. Det huvudsakliga skälet till det är att då skulle tingsrättsavgörandet utan begränsningar kunna överprövas av hovrätten och trots att redan prövat en i målet ingående fråga, vilket kan innebära olägenheter och gränsdragningsproblem. I stället har utredningen föreslagit att avtalet om att inte överklaga tingsrättens dom skall få villkoras med att verkligen meddelar prövningstillstånd. De remissinstanser som särskilt uttalat sig i denna fråga har dock förordat lösningen att överklagandeförbudet helt tas bort. Detta är också den lösning som föreslagits av en annan statlig utredning, nämligen Skiljedomsutred- ningen, som har lagt fram det förslaget i sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65), s. 195 f. I sitt remissvar har Högsta dom- stolens ledamöter anfört att det troligen krävs att överklagandeförbudet tas bort helt för att institutet skall kunna få någon mera omfattande användning. Ledamöterna medger att detta kan leda till vissa svårigheter i tillämpningen, men anför att dessa inte bör vara värre än de som kan uppkomma när överprövar en mellandom där en motsvarande prejudikatfråga är aktuell. Flera andra remissinstanser som kommenterat förslag anser också att det krävs att överklagandeförbudet tas bort för att några märkbara effekter skall kunna uppnås. Hovrätten över och anser att utredningens farhågor är överdrivna. Hovrätten pekar på att tingsrättens dom kan innehålla ståndpunktstaganden till andra frågor än dem som varit föremål för Högsta domstolens prövning och att det är svårt att se varför parterna skall vara tvingade att avstå från att få sådana frågor överprövade; i stället borde parter i ett dispositivt tvistemål i princip självständigt råda över om tingsrättens dom skall få överklagas. I remissbehandlingen av betänkande fick det nu aktuella förslaget i huvudsak ett positivt mottagande. Även regeringen anser att fördelarna med att genomföra Skilje- domsutredningens förslag överväger. Regeringen inser visserligen att det finns en risk för att processen förlängs om man tillåter överklagande av tingsrättens dom, men finns det skäl att tro att parterna som regel avstår från att överklaga denna när har avgjort prejudikatfrågan, åtminstone om tingsrättens dom inte rymmer frågor som inte haft anledning att ta ställning till. Vad regeringen fäster särskilt stor vikt vid är att förslag ger bättre möjligheter reform att få ett ordentligt genomslag. Vi förordar alltså den ordningen att tingsrätten skall kunna hänskjuta en prejudikatfråga till oavsett om parterna har förbundit sig att inte överklaga tingsrättens dom. Tingsrättens beslut i frågan om hänskjutande skall ske eller inte bör, liksom , inte kunna överklagas. Det skulle kunna övervägas att vidga tillämpningsområdet för reglerna om hänskjutande av prejudikatfråga och låta dem avse även andra mål än dispositiva tvistemål. Utredningen har inte föreslagit detta, huvudsak- ligen med hänsyn till att utredningens förslag bygger på förbud mot att överklaga tingsrättens dom. väljer visserligen regeringen inte den lösningen, men vi vill ändå stanna för att inte föreslå någon utvidgning. Behovet och utrymmet torde vara klart mindre i andra målkategorier än i dispositiva tvistemål. Remissinstanserna har inte heller efterfrågat någon utvidgning. Vid sidan av reglerna om hänskjutande av prejudikatfråga till finns det enligt regeringens mening knappast något utrymme för att införa regler om språngöverklagande. Några sådana föreslås därför inte. En näraliggande fråga som utredningen har tagit upp är dagens regel som särbehandlar FT-målen, alltså tvistemål som gäller högst ett halvt basbelopp, på så sätt att avtal om att inte överklaga domen i sådana mål inte är giltiga om de träffas före tvistens uppkomst. Utredningen har föreslagit att detta undantag för FT-målen slopas. Det huvudsakliga skälet till att FT-målen undantogs när regeln infördes var omsorgen om prejudikatbildningen. Eftersom dessa mål redan då omfattades av krav på prövningstillstånd i hovrätten var utgallringen av de mål som kunde komma under Högsta domstolens prövning redan effektiv och det ansågs att man borde vara rädd om de få prejudikatvärda mål det kunde vara fråga om. Emellertid noterades i det lagstiftnings- ärendet (prop. 1988/89:78, s. 43) även att vissa under remissbehand- lingen framförda önskemål om konsumentskydd skulle tillgodoses när man valde lösningen att undanta FT-målen. I det nu aktuella ärendet har utredningen anfört att man inte skall överdriva risken för att prejudikatbildningen försvåras om FT-målen behandlas lika som övriga dispositiva tvistemål. Vidare menar utredningen att det skulle vara en fördel för den svagare parten att före tvistens uppkomst kunna ingå avtal om att inte överklaga domen. Endast en remissinstans har uttalat sig särskilt om utredningens förslag. Det är , som tillbakavisar utredningens argu- ment och avstyrker förslaget. Verket befarar att ett genomförande av utredningens förslag skulle hämma prejudikatbildningen. Vidare anser verket att den föreslagna ordningen skulle bli till nackdel för konsumenter och andra typiskt sett svaga parter och att det finns skäl att skydda dessa grupper från att avtala bort överklagandemöjligheten på förhand. Regeringen finner inte skäl att nu göra någon annan bedömning än lagsiftningsärende. Vi förordar därför att nuvarande ordning behålls och för inte utredningens förslag vidare. 5.3 Avräkning av häktningstid Regeringens bedömning: Den ovillkorliga rätten för en klagande som är häktad att tillgodoräkna sig tiden mellan tingsrättens och hovrättens domar som tid för verkställighet av fängelsestraff behålls utan inskränk- ningar. Samma sak gäller i ledet mellan hovrätten och . Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser har förklarat sig dela utredningens bedömning. Tre av hovrätterna förordar att frågan om en övergång till fakultativ avräkning av häktningstid övervägs på nytt. Skälen för regeringens bedömning: regler för avräk- ning av häktningstid innebär bl.a. att en häktad person som överklagar en fängelsedom har en ovillkorlig rätt att tillgodoräkna sig den tid som förflyter fram till den högre rättens dom som verkställighet av fängelse- straffet. Så har reglerna varit utformade . I olika sammanhang och även i har man över- vägt att återinföra ett system i stil med det som gällde tidigare, nämligen någon form av fakultativ avräkning. Syftet med en sådan ändring skulle vara att minska måltillströmningen till överrätterna, och särskilt då till hovrätterna. Utredningen har stannat för att inte föreslå någon förändring. Några remissinstanser har förklarat sig dela utredningens bedömning. Tre av hovrätterna förordar att frågan om en övergång till fakultativ avräkning övervägs på nytt för att bedöma om man kan gå denna väg för att avhålla från okynnesöverklaganden . Enligt utredningen finns det en påtaglig risk för att en tilltalad, på grund av att han eller hon befarar att det totala frihetsberövandet kommer att förlängas, avstår från att överklaga ett avgörande som borde ändras av hovrätten; under sådana förhållanden skulle hovrätten inte kunna fungera som den garant för riktiga avgöranden som den är avsedd att göra. Utredningen anser inte att ett system med fakultativ avräkning skulle kunna bli särskilt träffsäkert, utan att det skulle träffa både grundlösa överklaganden och sådana som har visst fog för sig men som ändå inte får framgång. Det är också enligt utredningen mindre tilltalande att en sådan tänkt förändring, utan att det finns sakliga skäl för det, skulle rikta in sig bara mot den minoritet av tilltalade som är häktade och inte också mot dem som är på fri fot. Regeringen delar utredningens betänkligheter mot ändring av principen om obligatorisk avräkning av häktningstid vid överklagande. Vi lägger därför inte fram något förslag i den riktningen. 5.4 Ekonomiska styrmedel Regeringens bedömning: Begränsningar av förmånerna enligt rätts- hjälpslagen och enligt reglerna om offentlig försvarare i brottmål i syfte att stoppa grundlösa överklaganden införs inte. Inte heller införs det system med överklagandeavgifter som utredningen föreslagit. Utred- ningens förslag om nedsättning av förlikningslikvid bereds vidare. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit ett system med överklagandeavgifter som skall betalas av dem som överklagar till hovrätten eller i tvistemål eller domstolsärenden. Vidare har utredningen föreslagit en särskild lag om nedsättning hos av förlikningslikvid och särskilda regler för fördelning av rättegångskostnaderna när ett förlikningserbjudande avvisas. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens när det gäller att förmånerna enligt bl.a. rättshjälpslagen inte skall begränsas. Remissinstanserna: De flesta instämmer i att begränsningar i förmånerna enligt bl.a. rättshjälpslagen bör undvikas. Ingen remiss- instans har uttalat sig helt positivt om förslaget om överklagandeavgifter; åtskilliga är negativa eller tveksamma. När det gäller förslaget om nedsättning av förlikningslikvid är remissutfallet blandat. Skälen för regeringens bedömning: I sina resonemang om vilka åtgärder som kan övervägas för att begränsa måltillströmningen till överrätterna, främst hovrätterna, har utredningen diskuterat om det är möjligt och lämpligt att på något sätt begränsa de förmåner som finns enligt rättshjälpslagen och enligt reglerna om offentlig försvarare i brottmål. Utredningen har dock tagit avstånd från denna tanke. Regeringen vill, i likhet med en majoritet av remissinstanserna, inte heller slå in på denna väg. Sådana åtgärder skulle inte vara något effektivt sätt att stoppa just vad man ibland kallar okynnesöver- klaganden , utan skulle även inverka på benägenheten att överklaga avgöranden som faktiskt borde ändras. De skulle också komma att rikta sig främst mot personer med dålig ekonomi. Inga förslag i den vägen läggs alltså fram. Utredningen har lagt fram ett förslag om överklagandeavgifter som skall tas ut av dem som överklagar till hovrätten och till i tvistemål och domstolsärenden. Avgiften skall enligt förslaget motsvara den ansökningsavgift som tas ut i tingsrätten enligt gällande avgiftslista. Som exempel kan nämnas att avgiften i vanliga tvistemål är . Avgiften skall vara en förutsättning för att målet skall tas upp i den högre rätten. I mål där det finns ett flerpartsförhållande skall avgiften vara en ersättningsgill rättegångs- kostnad. I andra mål skall staten, dvs. domstolen betala tillbaka avgiften till en klagande som får någon framgång med sin talan. Avgiften skall också omfattas av beviljad rättshjälp. Ingen remissinstans har uttalat sig helt positivt om förslaget. Tio är negativa, åtta är tveksamma. Man hänvisar till att systemet blir ineffektivt som medel att avhålla från grundlösa överklaganden, att det blir administrativt krångligt på flera sätt och att det innebär en förlustaffär för staten särskilt om avgiften skall kunna omfattas av rättshjälpen. Vidare varnas för att gränsdragningsproblem och andra tillämpningssvårigheter uppkommer. Enligt regeringens bedömning finns det en hel del fog för remisskritiken. hade ett system med s.k. vade- penning, som den som ville överklaga hovrättens avgörande var tvungen att nedsätta. Det systemet gav upphov till omfattande tillämpnings- svårigheter och det rådde total enighet i frågan om dess avskaffande . Även om utredningen gjort en del för att nu åstadkomma ett bättre system är förslaget, såsom remissinstanserna också påpekat, behäftat med flera av de svagheter som vidlådde systemet med vadepenning. Regeringen bedömer att utredningens förslag inte bör genomföras. Slutligen har utredningen lagt ett förslag till en särskild lag om nedsättning hos av förlikningslikvid och särskilda regler för fördelning av rättegångskostnaderna när ett förlikningserbjudande avvisas. Syftet är att seriösa förlikningsbud skall ha bättre chanser att bli antagna, därför att käranden riskerar att inte få betalt för sina rättegångskostnader i fortsättningen om han inte vinner mer än vad som erbjöds förlikningsvis. Systemet har i viss utsträckning en förebild i engelsk rätt. Remissutfallet är blandat. Många tycker att förslaget är intressant. har remissomgången tydligt visat att den föreslagna ordningen är komplicerad att tillämpa och svår att överblicka, både för parter särskilt om de inte har ombud och för domstolarna. Man kan särskilt peka på en osäkerhet om hur reglerna skall tillämpas i högre rätt, hur de skall tillämpas om någon part har rättshjälp, hur reglerna slår om parterna är ömsom kärande och svarande samt vilka möjligheter som bör finnas att fastställa jämkad ersättning till en vinnande part inom det föreslagna systemet. Detta föranleder till slutsatsen att förslaget bör bli föremål för ytterligare beredning inom , i ljuset bl.a. av de nu lämnade remissynpunkterna. Regeringen siktar alltså på att i ett senare sammanhang återkomma med ett nytt förslag med huvudsakligen samma inriktning som utredningens. 6 Ekonomiska konsekvenser Förslagen syftar till en effektivare handläggning i flera avseenden i allmänna domstolar, särskilt hovrätterna, och kommer därför att innebära vissa arbetsbesparingar både för domstolsväsendet och för parter i mål och ärenden. Förslagen kan beräknas leda till marginella kostnads- besparingar. 7 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Lagändringarna bör träda i kraft , och lämpligen . Övergångsbestämmelser behövs för de fall då kallelse har utfärdats enligt äldre bestämmelser men förhandlingen hålls efter ikraftträdandet. I dessa fall skall de äldre bestämmelserna om påföljd vid utevaro från förhandling m.m. tillämpas. 8 Författningskommentar 8.1 Förslaget till lag om ändring i 2 kap. 4 § I fjärde stycket har införts en ny regel om domförhet i hovrätten. Lagtexten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den tar sikte på den situationen att en klagande uteblir från ett sammanträde för muntlig förberedelse enligt 50 kap. 10 § eller 51 kap. 10 §. Då skall över- klagandet förfalla och målet skrivas av, se avsnitt 4.6. Hovrätten består vid ett sådant förberedelsesammanträde som regel av en lagfaren domare. Denne ges genom den nya regeln behörighet att skriva av målet.