prop · GM03133 · 1999-01-01 00:00:00 — Anmälningsskyldigheten gäller även anställda hos sådana myndigheter liksom dem som är verksamma inom yrkesmässigt bedriven enskild verksamhet som berör barn och ungdom eller annan yrkesmässigt bedri- ven enskild verksamhet inom hälso- och sjukvården eller på social- tjänstens område. Föreskriften i andra stycket är således till skillnad från första stycket obligatorisk. Anmälningsskyldigheten medför att sekretessen mellan olika myndigheter inom socialtjänstområdet bryts. Det föreskrivs inte någon skyldighet i socialtjänstlagen för social- nämnden att polisanmäla ett brott. Det måste dock med utgångspunkt från skyldighet att värna om barn och ungdom ses som en grundprincip att polisanmälan sker. Barnet har rätt att få ett brott mot sin person ordentligt utrett och samhället har ett ansvar för att brott mot minderåriga, som inte kan föra sin egen talan, blir utredda. har enligt 50 § socialtjänstlagen en skyldighet att utreda förhållanden som har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd från nämnden. Om ett barn har utsatts för ett brott kommer oftast nämndens utredning och förundersökningen rörande brottet att i vissa delar röra samma förhållanden. I detta sammanhang är vidare lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) av stor betydelse. Enligt 2 § och 1 § andra stycket LVU kan den som är beredas vård bl.a. om det på grund av misshandel eller otillbörligt utnyttjande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med samtycke av vårdnads- havaren eller, om den unge är , av honom själv. Exempel på situationer som kan föranleda omhändertagande kan enligt förarbetena vara fysisk och psykisk misshandel samt sexuellt utnyttjande. Beslut om vård fattas av länsrätten. Enligt 6 § LVU kan dock socialnämnden besluta om omhändertagande, om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård och rättens beslut i frågan inte kan avvaktas. Ett sådant beslut skall sedan underställas länsrätten. Ett omhändertagande enligt lagen innebär att socialnämnden, vid sidan av vårdnadshavaren, får ett självständigt ansvar för att sörja för den unges trygghet och omsorg. anses ha samma befogen- heter och skyldigheter som vårdnadshavaren, i den omfattning det behövs för att genomföra vården (11 § fjärde stycket LVU). Det har satts i fråga om vissa åtgärder under förundersökningen skall ses som ett nödvändigt inslag i vården. (JO 1994/95 s. 292; beslut ) har dock uttalat att en polisutredning ofta är nödvändig för att socialnämnden skall kunna fullgöra sin uppgift att bereda barn skydd och vård när det finns misstankar om övergrepp mot barnet. I sådana fall måste enligt JO inställandet av barnet till polisförhör ingå i de befogen- heter som tillkommer nämnden. kan med stöd av 32 § LVU besluta om en läkarunder- sökning som ett led i utredningen av den unges behov av vård. En sådan undersökning kan även ta sikte på frågan om den unge har utsatts för t.ex. sexuella övergrepp. Ett barns egen uppfattning i fråga om läkar- undersökning skall beaktas, om barnet har uppnått en sådan ålder och mognad att dess egen vilja bör respekteras. 4.5 Ärenden hos JO JO har i ett ärende som behandlar de rättsliga förutsättningarna för förhör och läkarundersökning av barn (JO 1995/96 s. 89; beslut ) anfört att det straffprocessuella regelsystemet endast ger ett begränsat utrymme för att inställa en målsägande som är till förhör genom tvångsåtgärder och att det inte innehåller några regler som tillåter tvångsmässig läkarundersökning av en målsägande oavsett ålder. En förutsättning för att man skall kunna genomföra en meningsfull brottsutredning när ett barn har blivit utsatt för brott är således i många fall, på samma sätt som när målsäganden är vuxen, att man kan få till stånd en frivillig medverkan från målsägandens sida. I de fall barnets eget medgivande är en nödvändig och tillräcklig förutsättning för dess medverkan i en brottsutredning finns enligt JO inte några problem från rättslig synpunkt. Om barnet vill medverka kommer de aktuella utredningsåtgärderna till stånd. I annat fall blir förutsättningarna för lagföring mindre goda och resultatet torde då som regel bli att åklagaren antingen inte inleder förundersökning eller beslutar att lägga ned en inledd förundersökning. De situationer som vållar problem är enligt JO de där målsäganden är ett barn som befinner sig på ett sådant utvecklingsstadium att det enligt regler skall företrädas av någon annan enligt huvud- regeln vårdnadshavaren som denne av utredningsskäl inte bör underrättas om de tilltänkta utredningsåtgärderna. Att förordna en god man för barnet är enligt JO inte någon framkomlig väg, eftersom ett sådant förordnande inte kan komma till stånd utan vårdnadshavarens kännedom. Vad gäller reglerna om tvångsomhändertagande enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) konstaterade JO att omhändertagande får ske i syfte att skydda barn för risker som antingen har sin grund i missförhållanden i hemmet eller i barnets eget beteende. Ett beslut om omhändertagande innebär bl.a. att socialnämnden, i den mån det behövs för att genomföra vården, bestämmer om barnets personliga förhållanden (11 § fjärde stycket LVU). Det anses att denna regel ger socialnämnden rätt att också inställa ett omhändertaget barn till förhör och läkarundersökning i en brottsutredning. JO anförde dock att man inte alltid kan utgå ifrån att förutsättningar för att omhänderta ett barn enligt LVU föreligger även om det finns en misstanke om sexuella övergrepp. JO pekade därvid på det förhållandet att det för att förunder- sökning skall inledas är tillräckligt med en ganska svag misstanke, medan det däremot för ett omhändertagande enligt LVU krävs att det är sannolikt att den unge behöver beredas vård. JO tillade också bl.a. att man måste beakta att regleringen i LVU och bestämmelserna om förundersökning har skilda syften. JO konstaterade sammanfattningsvis att det i vissa fall inte är möjligt att få till stånd en medverkan från ett barns sida i en utredning avseende ett brott riktat mot barnet självt annat än om det är omhändertaget enligt LVU, men att lagliga förutsättningar för ett omhändertagande i dessa situationer inte alltid är för handen. Det är enligt JO:s mening inte tillfredsställande att möjligheterna att utreda ett kanske mycket allvarligt brott på detta sätt är beroende av tillämpningen av en lagstiftning som har ett helt annat syfte än att tillgodose det allmänna samhälleliga intresset av att brott beivras. JO anförde också att det från principiella utgångspunkter kan ifråga- sättas om ett medgivande till polisförhör och läkarundersökning som lämnas av en socialnämnd som har anmält det brott som är föremål för utredning i rättssäkerhetshänseende kan jämställas med ett samtycke som avges av en företrädare för barnet som står fri i förhållande till såväl de berörda myndigheterna som barnets vårdnadshavare och som inte har något annat intresse i saken än att se till att tillbörlig hänsyn tas till barnets personliga integritet i den uppkomna situationen. JO erinrade om att det vid misstanke om t.ex. sexualbrott kan bli fråga om läkarunder- sökningar och andra utredningsåtgärder som också av ett ganska litet barn kan uppfattas som både kränkande och skrämmande. JO kom till slutsatsen att man bör överväga att komplettera lagstift- ningen vad gäller underåriga målsägandes ställning i förundersöknings- förfarandet och att ett sådant arbete bör inriktas på att få till stånd en särskild lag med syfte bl.a. att stärka rättssäkerhetsskyddet för den under- årige vid sådana förundersökningar där denne och vårdnadshavaren kan antas ha motstridiga intressen. I ett annat ärende hos JO (JO 1995/96 s. 387) hade skolpersonal gjort anmälan till socialförvaltningen och polisen om misstankar att en tioårig flicka som var elev vid skolan hade utsatts för sexuella övergrepp i hemmet. Eleven hade sedan mot sin egen och vårdnadshavarens vilja kvarhållits i skolan utan att ett beslut om omhändertagande enligt 6 § LVU hade fattats . JO anförde i sitt beslut i ärendet att det inte fanns någon rättslig grund för kvarhållandet och att detta därför hade varit rättsstridigt. Vidare anförde JO att det förhållandet att skolan medverkat genom att polisen efter föregående överenskommelse hade inställt sig på skolan och hållit förhöret där samt att skolan hade ställt en lokal till förfogande och inställt barnet till förhöret väckte principiella tveksamheter. JO kunde inte finna att förvaltningslagen, polislagen eller de specialförfattningar som reglerar skolans verksamhet gav något lagligt stöd för att skolan medverkat i den utsträckning som skett. 5 Behovet av förändringar Regeringens bedömning: Nuvarande lagstiftning bör kompletteras till skydd för barns rättigheter vid misstanke om att en närstående begår brott mot barnet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna delar genomgående bedöm- ningen av behovet av lagstiftning i detta avseende. Skälen för regeringens bedömning: Misstankar om brott mot barn är ofta svåra att utreda. Barn har inte samma möjligheter som vuxna att påtala brott och de kan till och med ha svårt att förstå att något som de utsätts för är brottsligt. Detta gäller i särskilt hög grad vid misstankar om sexuella övergrepp och det gäller i än högre grad när misstankarna riktar sig mot föräldrarna eller en av dem eller mot någon annan som står barnet och dess familj nära. I de sistnämnda fallen kan också vissa rättsliga problem uppstå. Det gäller bl.a. frågan om hur en förunder- sökning skall genomföras i förhållande till barnet i de fall det skulle skada utredningen att underrätta vårdnadshavarna innan en viss utredningsåtgärd vidtas. Det gäller också frågan om vem som skall inställa barnet till polisförhör och vilka förutsättningar som finns för att genomföra en läkarundersökning. Enligt artikel 19 i FN:s konvention om barnets rättigheter skall konventionsstaterna vidta bl.a. lämpliga lagstiftningsåtgärder för att skydda barnet mot alla former av fysiskt eller psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, misshandel eller utnyttjande, innefattande sexuella övergrepp, medan barnet är under föräldrarnas, vårdnadshavares eller annan persons vård. En underårigs intressen gentemot en närstående kan behöva tas till vara även under en rättegång, t.ex. på det sättet att någon företräder den underårige såvitt gäller en skadeståndstalan mot vårdnadshavaren. Den nuvarande ordningen kan i praktiken leda till att barnet går miste om ett skadestånd som barnet i och för sig är berättigat till. Frågeställningarna visar i första hand på ett behov av att vid misstanke om brott mot barn i vissa fall kunna företa vissa inledande utrednings- åtgärder utan vårdnadshavarnas vetskap. Om misstankarna inte kan utredas närmare riskerar man att brott mot barn i stor utsträckning förblir outredda och inte lagförda och att pågående övergrepp fortsätter. Problem kan också förekomma i sådana fall där en misstänkt vårdnadshavare formellt medverkar till att olika utredningsåtgärder kommer till stånd. Det kan ju självklart inverka hämmande på ett barn att den som det senare kan visa sig som har begått ett övergrepp finns med vid besök m.m. hos polisen, även om han eller hon inte är närva- rande vid själva förhöret eller läkarundersökningen. Också dessa förhållanden kan innebära att brott mot barn inte lagförs och att brottslig verksamhet med barn som offer därmed kan fortsätta. I de fall där vårdnadshavarna har tagit initiativet till polisanmälan finns det normalt inga bekymmer av det slag som har berörts. Bestäm- melserna om vårdnadshavares medverkan och inflytande kan i stället tillämpas på vanligt sätt. Om endast en av två vårdnadshavare medverkar torde dock möjligheterna att få till stånd förhör och läkarundersökning vara begränsade. Gällande rätt får i vart fall anses rymma betydande oklarheter om vad som gäller när det mellan barnet och en av vårdnads- havarna finns motstridiga intressen. Dessa oklarheter bör undanröjas. När barnet självt har tagit initiativ till en polisanmälan och har uppnått en tillräcklig ålder och mognad uppstår normalt inte några rättsliga problem av berört slag. När det gäller förhör behöver kallelse inte ske genom vårdnadshavaren och i fråga om läkarundersökning kan samtycke lämnas av barnet självt. Problem aktualiseras främst i de fall där misstankar om övergrepp eller om andra brott uppstår hos utomstående, exempelvis personal på daghem eller i den skola där barnet vistas. När barnet inte självt kan ta ställning till frågor om förhör eller läkarundersökning finns formellt ett ytterst begränsat utrymme eller saknas helt lagligt stöd för att snabbt genomföra utredningsåtgärder utan vårdnadshavarnas medverkan. Om utgångs- punkten är att vårdnadshavaren inte bör eller kan kontaktas, saknar barnet någon som företräder dess intressen. I vissa fall kan de nu berörda problemen lösas genom att ett omhänder- tagande för vård enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) kommer till stånd. Ett beslut att omhänderta ett barn enligt den lagen anses medföra en rätt för socialnämnden att inställa barnet till förhör och läkarundersökning i en brottsutredning. Detta har sin grund i att socialnämnden enligt 11 § fjärde stycket LVU övertar vårdnadshavarens rätt att besluta om barnet i den utsträckning det behövs för att genomföra vården. åtgärd att inställa barnet till förhör eller läkarundersökning måste dock i varje enskilt fall kunna motiveras med hänsyn till barnets behov av vård. En annan grundläg- gande svårighet i sammanhanget har att göra med de lagliga förut- sättningarna för ett beslut om omhändertagande enligt LVU. För ett sådant beslut gäller ett högre och annorlunda beviskrav än det som gäller för att inleda en förundersökning. Vidare är förutsättningarna för ett om- händertagande knutet till flera omständigheter som alla tar sikte på barnets behov av vård. Det är också tveksamt om socialnämnden i alla avseenden kan träda i vårdnadshavarens ställe när det gäller beslut som rör ett barns medverkan i en förundersökning eller under ett domstols- förfarande. Det torde t.ex. knappast ligga inom ramen för social- nämndens befogenhet att ta ställning till skadeståndsanspråk. Samman- fattningsvis kan sägas att LVU inte ger någon heltäckande lösning på problemet. Som anförts i JO:s beslut (se avsnitt 4.5) ger de bestämmelser som finns i om god man inte tillräckliga möjligheter att ingripa till skydd för barnet. Det finns inte heller någon annan lagstiftning som löser de problem som det här är fråga om. Den nuvarande lagstiftningen kan alltså inte sägas vara tillräcklig för att ta till vara barns rätt vid misstankar om brott som begås mot barnet. 6 Särskild företrädare för barn 6.1 En särskild företrädare för barn Regeringens förslag: En domstol skall i vissa fall kunna förordna en särskild företrädare för barnet som övertar vårdnadshavarnas befogen- heter att ta till vara en underårigs rätt under förundersökning och i rättegång. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslås dock att ställföreträdarskapet för barnet skall knytas till lagstiftningen om målsägandebiträde och att ställföreträdaren skall kallas särskilt målsägandebiträde. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker i huvudsak prome- förslag. Hovrätten för Nedre anser dock att förslaget inte utan ytterligare överväganden i vissa frågor bör ligga till grund för lagstiftning. vid anför att termen särskilt målsägandebiträde är mindre lämplig i sammanhanget. Ett par remissinstanser har efterlyst en bredare belysning av de behand- lade frågorna. Skälen för regeringens förslag: När misstankar om brott kan riktas mot vårdnadshavaren eller en av två vårdnadshavare kan man utgå från att vårdnadshavaren på bästa sätt kommer att ta till vara barnets intressen. Detsamma kan i viss utsträckning gälla när misstankarna riktas mot någon som står vårdnadshavaren eller vårdnadshavarna nära. I promemorian behandlas ett antal lösningar på dessa problem som av olika skäl inte bör väljas. Mot att komplettera den socialrättsliga lagstiftningen talar bl.a. att dess grundläggande syfte skiljer sig från dem som bär upp bestämmelserna om förundersökning i brottmål. Att öka möjligheterna till tvångsåtgärder för att få till stånd förundersökning och förhör med barn eller använda befintliga bestämmelser om ställföre- trädarskap framstår inte heller som lämpligt. Vi återkommer senare i detta avsnitt närmare till skälen mot dessa lösningar. Den lämpligaste lösningen när det gäller att tillgodose syftet att säker- ställa den underåriges rättssäkerhet i nu aktuella fall är att en utom- stående person träder i vårdnadshavarens ställe och fullgör uppgiften att ta till vara barnets intressen och tillgodose barnets rättigheter. En särskild person bör således förordnas att företräda barnet under såväl förunder- sökningen som i en följande rättegång. Också i de fall barnet har om- händertagits enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) bör en företrädare kunna förordnas. Företrädaren bör stå fri i förhållande till både berörda myndigheter och barnets vårdnads- havare. Företrädarens intresse i saken bör endast vara att se till att hänsyn tas till barnets rätt och personliga integritet. En lösning med en utomstående person som träder i vårdnadshavarens ställe har också valts i LVU när det gäller offentliga biträden (se prop. 1994/95:224, bet. 1995/96:LU2, rskr. 1995/96:36). I promemorian har föreslagits att ställföreträdarskapet för barnet knyts till lagstiftningen om målsägandebiträde. vid avstyrker denna lösning och anför att företrädarens uppgifter och befogenheter är av ett helt annat slag än de som ett målsägandebiträde har. Fakulteten anför också att man bör välja en annan beteckning t.ex. barnföreträdare eller annan neutral term som inte ger felaktiga associationer. Den som skall företräda barnet kommer i praktiken att utföra delvis samma uppgifter som ett målsägandebiträde. Den krets av personer som kommer i fråga för att förordnas som målsägandebiträde kommer därmed vara väl lämpade för att ta till vara underårigas intressen i nu aktuella situationer. En anknytning till reglerna om målsägandebiträde i enlighet med vad som föreslagits i promemorian är också lämplig i fråga om bestämmelserna om arvoden m.m. och om sådana utredningskostnader som kan uppstå i målet. Uppgifterna för den som skall ta till vara en underårigs rätt skiljer sig dock i ett väsentligt hänseende från de uppgifter som ankommer på ett målsägandebiträde. Ett målsägandebiträde är ju i mening endast ett rättegångsbiträde och har därmed, som framgår av 4 § fjärde stycket lagen (1988:609) om målsägandebiträde och 12 kap. 22 § (RB), ingen möjlighet att verka på egen hand utan fullmakt från huvudmannen. Den företrädare det här är fråga om övertar vårdnadshavarnas befogenheter att ta till vara en underårigs rätt under förundersökning och rättegång. Det centrala syftet med förordnandet är att företrädaren i vissa avseenden träder i vårdnadshavares ställe. De inskränkningar i vårdnadshavares rätt som detta innebär är naturligtvis av extraordinär och känslig natur. Det är vidare av väsentlig betydelse att företrädaren intar en oberoende ställning i förhållande till vårdnads- havarna. Mot denna bakgrund bör skillnaden mellan förordnanden av denna typ och förordnanden av målsägandebiträden tydligt komma till uttryck. Regeringen anser att särskild företrädare för barn mot den bak- grunden lämpar sig bättre än särskilt målsägandebiträde . Regeringens förslag till lagteknisk konstruktion i övrigt överensstämmer dock väsent- ligen med promemorians. Reglerna bör såsom föreslås i promemorian tas in i en särskild lag. Beröringspunkterna med vad som gäller för måls- ägandebiträden gör det, som föreslagits i promemorian, möjligt att på ett flertal punkter låta de regler som gäller för målsägandebiträden vara tillämpliga för särskilda företrädare för barn. Som nämnts ovan vore ett alternativ att komplettera den socialrättsliga lagstiftningen. Det kunde uttryckligen anges när en socialnämnd får agera i fråga om barn och brottsutredningar och vilka befogenheter nämnden har. En sådan lösning ter sig som sagt dock mindre lämplig, bl.a. därför att den socialrättsliga lagstiftningen och bestämmelserna om förundersökning i brottmål har helt skilda grundläggande syften. Vidare kan det från principiella synpunkter ifrågasättas om ett ställningstagande från en socialnämnd, som ofta har anmält det brott som är föremål för utredning, i rättssäkerhetshänseende kan jämställas med det som görs av en företrädare för barnet som står fri i förhållande till både de berörda myndigheterna och till barnets vårdnadshavare. Alternativet att ge ökade möjligheter att under förundersökningen vidta tvångsåtgärder i förhållande till ett barn för att få till stånd förhör och läkarundersökning är inte en lämplig väg att gå. Framför allt löser det inte de problem som gäller den underåriges behov av hjälp och stöd i samband med själva förhörssituationen eller den underåriges rätt till skadestånd. Det finns en risk för att utredningsintresset ges för stor tyngd och att barnets bästa inte sätts i främsta rummet. Ökade möjligheter att under förundersökningen vidta tvångsåtgärder samt agera utan barnets samtycke ger alltså inte barnet den rättssäkerhet som måste krävas. Att lagtekniskt bygga vidare på något av de förekommande regel- systemen för domstols och överförmyndares beslut om ställföreträdar- skap är inte heller lämpligt. De uppgifter som blir aktuella är inte heller helt lämpade för en god man att handha. Detta gäller särskilt när det är fråga om brott mot barnets person. Det kan dessutom ta innan en god man kan rekryteras och utses. Inga remissinstanser har heller förordat några av dessa alternativ. Beslut om att utse en särskild företrädare för barn måste naturligtvis fattas på ett sätt som tillgodoser berättigade krav på kontroll och rättssäkerhet, såväl för vårdnadshavarna som för barnet. Dessa frågor behandlas närmare i avsnitt 6.6. Hovrätten för Nedre efterlyser ytterligare överväganden när det gäller dels konflikter mellan den särskilda företrädaren och vårdnadshavaren, dels i fråga om vårdnadshavarens rätt till rättshjälp. Dessa frågor behandlas i avsnitt 6.4 respektive 6.6. har anfört att det bör tydliggöras vilka olika insatser som kan vara aktuella för barnet i de situationer det här är fråga om och att ett sådant bredare perspektiv bör redovisas propositionen. har föreslagit en generell översyn av barnets ställning i rättsprocessen med utgångspunkt i bestämmelserna i konvention om barnets rättigheter. i samhället har ansett att det krävs en övergripande undersökning på alla områden om barns situation som indirekta eller direkta brottsoffer samt efterlyst en särskild utredning om barnets rätt som brottsoffer. Regeringen bedömer det inte som möjligt att i detta sammanhang ta upp ytterligare frågor till behandling. Det kan nämnas att regeringen har tillsatt en parlamentarisk utredning med uppdrag att utreda frågan om barn- misshandel och därmed sammanhängande frågor (dir. 1998:105). Upp- draget syftar bl.a. till att inom förskoleverksamhet, skola och skol- barnsomsorg, hälso- och sjukvården samt förbättra arbetet med barn som utsatts för eller misstänks vara utsatta för misshandel. Frågorna om ett bredare perspektiv tydliggör behovet av att den föreslagna lagen om särskild företrädare för barn utvärderas. Behovet har påtalats av och . Regeringen avser att följa tillämpningen samt ta initiativ till en utvärdering när lagen har varit i kraft .