prop · GM0337 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt 50 kap. 13 § första stycket tredje punkten RB gäller att ett tvistemål får avgöras utan huvud- förhandling om båda parter har begärt detta eller har förklarat att de inte har något att invända mot det. Konstruktionen kräver alltså ett aktivt handlande från parterna. Det har visat sig att det ibland är svårt att få ett positivt besked från parterna och att målet av den anledningen måste sättas ut till huvudförhandling. Utredningen har därför föreslagit att målet skall få avgöras på handlingarna även i de fall där ingen av parterna, sedan fråga väckts om avgörande på handlingarna, haft något att invända mot detta. Samma konstruktion har föreslagits för brottmålen. Som en uttrycklig förutsättning skall i dessa situationer även gälla att saken kan utredas tillfredsställande utan huvudförhandling. Remissinstanserna har nästan genomgående tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. i har dock avstyrkt förslaget såvitt gäller brottmål och menar att det är principiellt fel att avgöra brottmål utan huvudförhandling. Regeringen finner att förslaget är tilltalande och att det kan leda till en viss effektivisering. Om parterna underrättas om att hovrätten överväger att avgöra målet utan huvudförhandling och de inte invänder mot detta bör parternas intressen vara tillräckligt tillgodosedda, utan att man såsom i dagens system måste kräva ett uttryckligt medgivande. Någon kränkning av behöver inte befaras, eftersom den part, vilkens rätt berörs, i ett sådant fall inte har begärt förhandling trots att detta varit möjligt. Enligt regeringens mening gör sig samma överväganden gällande i brottmålen som i tvistemålen. För övrigt är det, såsom nämnts i det föregående, möjligt att i vissa fall avgöra brottmål på handlingarna. Såsom utredningen föreslagit bör en uttrycklig förutsättning för att målet skall kunna avgöras utan huvudförhandling vara att saken kan utredas tillfredsställande. Detta har alltså hovrätten att beakta självmant. Tre av hovrätterna har i sina remissvar, på sinsemellan olika sätt, velat gå längre än utredningen och ytterligare vidga möjligheterna till avgörande på handlingarna. Förslagen har att göra med möjligheterna att avgöra ett mål på handlingarna därför att talan är uppenbart ogrundad eller därför att huvudförhandling kan anses obehövlig. Förslagen är intressanta men de kräver ytterligare överväganden och får tas upp i ett senare sammanhang. I ett avseende har utredningen funnit att dagens regler står i mindre god överensstämmelse med krav. Det gäller regeln i 50 kap. 13 § första stycket fjärde punkten RB. Enligt denna punkt får hovrätten avgöra målet utan huvudförhandling om värdet av det som överklagandet gäller uppenbart inte uppgår till det basbelopp som gällde vid tiden för tingsrättens dom och inte båda parter har begärt huvudförhandling. Utredningen har föreslagit att regeln upphävs. Remissinstanserna har inte haft något att invända. Regeringen konstaterar att den nämnda regeln ger ett visst utrymme för att avgöra mål på handlingarna mot ena partens vilja. Detta är, såsom utredningen säger, inte alltid förenligt med krav. Visserligen kan och bör hovrätten naturligtvis låta bli att tillämpa regeln i de fall detta skulle vara i strid med konventionen. Bättre är emellertid att upphäva regeln, så att lagstiftningen kommer i överensstämmelse med praxis. 4.5 Domförhet i vissa mål och ärenden Regeringens bedömning: Utredningens förslag att hovrätten skall vara domför med tre domare även i de fall då tingsrätten bestått av tre lagfarna domare genomförs inte. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att hovrätten i tvistemål, Ö-mål och ärenden skall vara domför med tre domare även i de fall då tingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Remissinstanserna: Alla utom en av de remissinstanser som uttalat sig avstyrker förslaget. Skälen för regeringens bedömning: Som huvudregel gäller att hovrätten är domför med tre lagfarna domare när ett mål avgörs. Om tingsrätten har bestått av tre lagfarna domare, skall hovrätten dock bestå av fyra domare. Detta kan vara fallet i tvistemål och ärenden och i mål som i hovrätten betecknas som Ö-mål. Utredningen har föreslagit att föreskriften om fyra domare i hovrätten tas bort och att hovrätten alltså skall vara domför med tre domare även i den angivna situationen. Som skäl för förslaget har utredningen i huvudsak anfört följande. Hovrättens prövning bör ha förutsättningar att ge större garantier för ett riktigt avgörande än tingsrättens, men detta innebär inte nödvändigtvis att fler lagfarna domare måste delta i hovrättens prövning. Vad som framför allt motiverar att tingsrätten har tre domare i tvistemål är värdet av en kollegial sammansättning i mål där omfattande bevisning läggs fram, eftersom det kan vara svårt för en ensam domare att både vara ordförande och vaka över alla frågor i rättegången. När målet kommer till hovrätten har målet redan behandlats i första instans och prövningen i hovrätten är ofta mer begränsad. Intresset av en mer kvalificerad prövning i hovrätten är enligt utredningens mening tillgodosett genom att målet prövas en andra gång. Om hovrätten alltid är domför med tre i stället för med fyra domare, ökar möjligheterna för en hovrättsavdelning att döma i två sammansättningar . Utredningens förslag har tillstyrkts av . I övrigt har de remissinstanser som uttalat sig i frågan varit negativa till utredningens förslag. De menar att det är viktigt att fler lagfarna domare deltar i hovrättens avgörande än i tingsrättens. Hovrätten över och anser att det redan med hänsyn till symbolvärdet av en större sammansättning i hovrätten finns anledning att den upprätthålls åtminstone så länge de flesta tjänsterna i hovrätt inte är befordrings- tjänster. Hovrätten för anför att en överrätt vid sin prövning, som ofta sker på i stort sett samma underlag som i tingsrätten, i någon mening bör ha en starkare sammansättning än den tingsrätten hade. anför att varje domare måste antas ge ett väsentligt bidrag till prövningen och att det är viktigt att kvaliteten i hovrätts- prövningen är god. menar att hovrätterna endast kan få sin i förhållande till tingsrätterna större tyngd genom att antingen anställningarna i hovrätterna är mer kvalificerade eller genom att fler ledamöter deltar i ett måls avgörande; tingsrätten anser att man i vart fall tills vidare bör välja det senare alternativet. vill behålla nuvarande ordning, bl.a. med hänsyn till att tingsrätten ofta har en sammansättning med tre ordinarie domare. Svenska Avdelningen av anför att de flesta av de ganska fåtaliga tvistemål som frågan gäller kommer från de större städernas tingsrätter som ofta har betydande erfarenhet och kompetens i bedömningen av civila mål, men att man får räkna med att en tillförordnad assessor ofta ingår i sammansättningen i hovrätten och att även övriga ledamöter ibland har begränsad erfarenhet av sådana mål. Samma remissinstans tror inte heller att ett genomförande av utredningens förslag skulle stimulera till den överföring av tvistlösning i civila mål från skiljenämnder till domstolar som statsmakterna i andra sammanhang ansett önskvärd. Regeringen noterar att remissutfallet nästan genomgående är negativt. De skäl av ändamåls- och effektivitetskaraktär som utredningen har anfört och som i övrigt kan anföras är inte så starka att regeringen åtminstone mot den tydliga remisskritiken vill föra utredningens förslag vidare. Det kan bli aktuellt att återkomma till frågan senare i samband med att andra förändringar av hovrättsarbetet övervägs. 4.6 Påföljd för utevaro m.m. Regeringens förslag: För de fall då ett sammanträde ställs in i förväg på grund av att någon anmält förhinder skall domstolen få besluta om påföljd som upptagits i kallelsen, om inte utredning i efterhand kommer in som gör det sannolikt att personen hade laga förfall. Ett överklagande i tvistemål skall, såsom nu gäller i brottmål, kunna förfalla när en klagande som kallats personligen till huvudförhandling i hovrätten eller i bara inställer sig genom ombud. Ett överklagande skall förfalla om en klagande uteblir från ett sammanträde för muntlig förberedelse i hovrätten eller i . Förslagen syftar till att förhandlingar inte i onödan skall behöva ställas in och därefter behöva sättas ut på nytt. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag innebär emellertid även att ett överklagande skall kunna förfalla om en klagande som kallats personligen till muntlig förberedelse i överrätt inställer sig endast genom ombud. Därutöver har utredningen förslagit ett klargörande i lagtexten som gäller hämtning av en s.k. medtilltalad till förhandling i överrätt. Remissinstanserna tillstyrker i allmänhet utredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den som underlåter att enligt rättens beslut infinna sig vid rätten eller annars fullgöra något i rättegången kan enligt skilda bestämmelser i drabbas av olika påföljder. Regeringen fäster stor vikt vid att sådana bestämmelser skall vara utformade så att man i möjligaste mån kan komma till rätta med de problem som följer med att behöva ställa in förhandlingar för att sedan behöva sätta ut dem på nytt. Här är aktuellt att diskutera vite, hämtning och tredskodom, och därutöver de påföljder som innebär att ett överklagande förfaller eller att ett mål skrivs av därför att käromålet har förfallit. Utredningen har till att börja med tagit upp vilka fördelar som kan följa med att låta rätten hålla frågan om påföljd öppen längre än vad som är möjligt . När det gäller vite kan, enligt 9 kap. 9 § RB, i fall ett sammanträde ställs in därför att någon som förelagts vite anmäler förhinder, vitet dömas ut om han inte kommer in med utredning som gör sannolikt att han hade laga förfall. Denna regel gäller för alla instanser. För det fall att påföljden är en annan än vite kan det ifrågasättas om lagtexten ger något uttryckligt stöd för domstolen att ställa in en förhandling i förväg och ändå hålla frågan om påföljden öppen tills den som kallats har fått tillfälle att komma in med utredning om sitt förhinder. Om detta inte är möjligt har domstolen, när en part hör av sig före en förhandling och anmäler förhinder, att välja på två alternativ. Domstolen kan antingen ställa in förhandlingen i förväg och då kan påföljden inte dömas ut. Eller också kan domstolen förklara att kallelsen fortfarande gäller och ta ställning till påföljdens utdömande vid själva förhandlingstillfället, om vederbörande inte infinner sig då. Båda alternativen har uppenbara nackdelar, om det inte är så att det redan från början framstår som sannolikt att den som kallats faktiskt har laga förfall (se 32 kap. 6 § RB). Utredningen förordar att det skall klargöras att det som föreskrivs i 9 kap. 9 § RB även gäller andra påföljder än vite. Utredningen föreslår en generell reglering i , mot- svarande den som gäller för viten och som skall gälla i princip alla påföljder som kan bli aktuella enligt balken. Förslaget har tillstyrkts av de remissinstanser som uttalat sig. Regeringen ställer sig också bakom förslaget och förordar att det genomförs. Härefter har utredningen analyserat möjligheterna för hovrätten respektive att avgöra mål i parters utevaro. I brottmål förfaller överklagandet om en enskild klagande helt uteblir från huvudförhandlingen. Detsamma gäller om en enskild klagande som förelagts att infinna sig personligen inställer sig endast genom ombud och rätten inte anser sig ändå kunna avgöra målet. Regeringen bedömer i likhet med utredningen att här inte finns något utrymme för att utvidga möjligheterna till avgörande i klagandens utevaro eller personliga frånvaro. När det gäller tvistemål finns den skillnaden att en klagande, som trots föreläggande om personlig inställelse endast kommer genom ombud, inte kan drabbas av att överklagandet förfaller. Hovrätten respektive är här hänvisad till att antingen pröva målet i det skick det är eller att med hjälp av vitesförlägganden eller i indispositiva mål hämtning förmå parten till inställelse. Utredningen menar att det saknas skäl att behandla en enskild klagande annorlunda i tvistemål än i brottmål och föreslår att överklagandet skall kunna förklaras förfallet i den beskrivna situationen även i tvistemål. Vidare föreslår utredningen att även sammanträde för muntlig förberedelse i överrätterna i tvistemål och brottmål skall omfattas av samma påföljdssystem såvitt gäller klaganden. När det gäller sanktioner mot att klagandens motpart uteblir (se betänkandet s. 261 f.) har utredningen inte föreslagit några ändringar. Förslagen har överlag godtagits vid remissbehandlingen. Regeringen ansluter sig till utredningens förslag såvitt gäller huvudförhandling i tvistemål. När det gäller sammanträde för muntlig förberedelse anser regeringen att utredningens förslag är för långtgående på så sätt att ett överklagandet skulle kunna förfalla om klaganden inställde sig bara genom sitt ombud trots att han förelagts personlig inställelse. Det får anses tillräckligt att införa den sanktionen att överklagandet förfaller om klaganden helt uteblir från den muntliga förberedelsen. En ytterligare fråga som utredningen har diskuterat i detta sammanhang gäller hämtning av en s.k. medtilltalad till förhandling i hovrätten eller . Därmed avses i princip den som är eller har varit misstänkt för samma brott som den tilltalade i målet eller för ett brott som har samband med det. Frågan är om gällande lagtext otvetydigt innebär att en medtilltalad kan hämtas till förhandling i överrätterna. I 36 kap. 1 § fjärde stycket RB anges att vad som sägs om tilltalade i fråga om t.ex. utevaro från förhandling i bl.a. 46 kap. 15 § skall gälla även för medtilltalade. I 46 kap. 15 § sägs bl.a. att den tilltalade får hämtas. 46 kap. gäller visserligen bara tingsrätt, men 36 kap. gäller alla instanser. Den teknik som har använts är att lagstiftaren, i stället för att skriva ut bl.a. att den medtilltalade får hämtas, har lånat denna information från ett befintligt lagrum. Att detta lagrum, 46 kap. 15 §, i sin tur bara reglerar tingsrättsprocessen saknar enligt regeringens mening betydelse. Avgörande är i stället att 36 kap., på grund av balkens systematik, gäller alla instanser. Regeringen anser det alltså klart att nuvarande lagstiftning medger hämtning av medtilltalad till huvud- förhandling även i hovrätt och . Den ändring i förtydligande syfte som utredningen föreslagit i 51 kap. 17 § RB, som anger vilka tingsrättsbestämmelser som gäller för huvudförhandlingen i hovrätt bör därför inte genomföras. 4.7 Ombudstvång Regeringens bedömning: Inga regler om ombudstvång införs . Utredningens förslag: Hovrätten skall kunna förelägga en klagande i ett dispositivt tvistemål, dock inte i tvistemål om mindre värden, att anlita ett ombud, om detta är nödvändigt med hänsyn till hur parten utfört sin talan tidigare i målet. Om det behövs får det föreskrivas att ombudet skall vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Överklagandet skall kunna avvisas om föreläggandet inte följs. Remissinstanserna: De flesta avstyrker förslaget. Många har förslag till olika alternativa lösningar. Skälen för regeringens bedömning: Svensk rätt har alltid medgett att parterna för sin egen talan, om de vill. Ett inslag med ombudstvång, om än blygsamt, skulle därför innebära en klar nyordning. Utredningens förslag innebär att en hovrätt skall kunna förelägga en part att anlita ett ombud i målet, om det är motiverat med hänsyn till hur parten dittills har fört sin talan. Förslaget tar endast sikte på klaganden i dispositiva tvistemål som inte räknas som tvistemål om mindre värden (s.k. förenklade tvistemål eller FT-mål). Om det behövs får hovrätten föreskriva att ombudet skall vara advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå. Om parten inte följer föreläggandet skall talan kunna avvisas. Utredningen har i huvudsak anfört följande skäl för sitt förslag. Hovrättens möjligheter att snabbt handlägga mål motverkas ibland av parternas sätt att föra processen, t.ex. på ett yvigt sätt, med långa och svårtillgängliga skrifter eller med täta ändringar i upplägget av talan. Detta gäller främst mål där parten själv för sin talan. I en del sådana mål skulle det underlätta avsevärt, både för hovrätten och för motparten i målet, om ett ombud förde partens talan. Det finns därför ett behov för hovrätten att effektivt kunna förmå parten att anlita ett ombud. Såvitt gäller brottmål anser utredningen att möjligheten att förordna offentlig försvarare täcker det behov som kan finnas. När det gäller FT- mål bör man enligt utredningen inte överhuvudtaget överväga en möjlighet att ålägga en part att ställa ombud för sig. Parter i indispositiva tvistemål företräds som regel redan av ombud som vanligen också är biträde enligt rättshjälpslagen. Ö-mål och ärenden är i regel så begränsade till sin karaktär att något ombudstvång enligt utredningens uppfattning inte närmare behöver övervägas där heller. Remiss instanserna har i huvudsak instämt i dessa bedömningar. För övriga mål, dvs. endast för de dispositiva tvistemål som inte handläggs som FT-mål, har utredningen föreslagit de beskrivna möjligheterna till ombudstvång. Utredningen menar att problemen med processföringen i princip bara gäller klaganden, varför regeln bara bör omfatta den som har överklagat till hovrätten och inte dennes motpart. När det gäller svårigheterna att hitta ett ombud som vill åta sig saken menar utredningen att de klagande som varken har råd att betala ett ombud eller kan få rättshjälp är mycket få och inte överdrivet skyddsvärda. Dessutom menar utredningen att de parter det gäller som regel kommer att förlora målet och då är det till fördel för parten att talan avvisas på ett så tidigt stadium som möjligt. Vidare noterar utredningen att behovet av en regel som den föreslagna minskar ju fler mål som omfattas av krav på prövningstillstånd. Bland remissinstanserna är det några som i princip accepterar förslaget. Men remisskritiken är övervägande negativ och man pekar på olika brister i utredningens förslag. Flera ifrågasätter sålunda hovrätter- nas behov av den föreslagna regeln. De relevanta fallen bedöms vara så få att de inte motiverar ett avsteg från principen att parter skall få föra sin egen talan om de vill det. påpekar flera att behovet av att tvångsvis kunna tillsätta ett ombud torde vara större i tingsrätt, där den huvudsakliga utredningen och sorteringen av processmaterialet sker. Högsta domstolens ledamöter menar att regeln, om den genomförs för hovrätterna, borde övervägas även för Högsta domstolens del, bl.a. med hänsyn till att prejudikatbildningen kan underlättas. Utredningen har emellertid inte lämnat underlag för bedömning av om förslaget kan komma tingsrätterna och till del. och i och , som i princip accepterar förslaget, anser att behovet av ombudstvång kan vara lika stort i utsökningsmål som handläggs som Ö-mål eller domstolsärenden. Hovrätten över och , som avstyrker förslaget, menar att förslaget, om det genomförs, bör övervägas också för brottmål om enskilda åtal, och även för klagandens motpart i de måltyper där klaganden skulle omfattas. Flera remissinstanser menar att utredningen har underskattat omfattningen av parternas problem att hitta och bekosta adekvata ombud samt att det finns en påtaglig risk för meningsskiljaktigheter mellan parten och ett påtvingat ombud. På detta sätt menar de att förslaget är betänkligt från rättssäkerhetssynpunkt. Flera förordar att problemen i stället löses genom en stram processledning. Man menar att många av de fall som skulle träffas av den föreslagna regeln kan tas om hand genom befintliga regler om avvisning av talan när klaganden trots föreläggande inte presterar tydliga ändringsyrkanden och grunder. Därvid påpekas också att gränsen mellan dessa avvisningsfall och de fall som skulle kunna föranleda ombudstvång är oklar. Några anser det bättre att ett eventuellt reformbehov tillgodoses genom en viss utvidgning av möjligheterna att avvisa en otydlig talan. Någon har också pekat på möjligheterna att bättre utreda ståndpunkterna vid ett förberedande sammanträde med parterna i hovrätten. Remisskritiken ger uttryck för stark ovilja mot utredningens förslag. Regeringen anser inte att förslaget kan genomföras i sin nuvarande form. Det befintliga beredningsunderlaget räcker inte heller till för att ta definitiv ställning till de sinsemellan mycket divergerande förslag till modifikationer som remissbehandlingen gett upphov till. Regeringen lägger därför inte fram något förslag om ombudstvång. 4.8 Delgivning av föreläggande att avge svarsskrivelse i brottmål m.m. Regeringens förslag: Reglerna om delgivning av överklagande i brott- mål ändras så att formell delgivning inte behöver ske med åklagaren. Detsamma skall gälla för resningsansökningar. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Om ett överklagande inte avvisas, och inte heller ogillas genast därför att det är uppenbart ogrundat, skall det delges motparten med föreläggande för denne att svara . Utredningen har föreslagit att det formella kravet på delgivning slopas när det är en åklagare som är motpart i målet och att hovrätten då i stället får skicka föreläggandet på annat sätt, t.ex. i vanligt lösbrev eller genom telefax. Motiven till förslaget är att formell delgivning innebär en onödig arbetsbelastning med tanke på att åklagaren är tjänsteman vid en statlig myndighet med betryggande rutiner för posthanteringen. Utredningen har föreslagit att samma regel införs för rättegången i och att även resningsärenden i båda instanserna skall omfattas. De remiss- instanser som har yttrat sig i frågan har tillstyrkt förslaget. Regeringen har redan tagit ställning för utredningens förslag. Det skedde i propositionen (1996/97:131) Prövningstillstånd i hovrätten, vilken sedermera återkallades av skäl som inte hade med detta förslag att göra. I det ärendet hade Lagrådet föreslagit ett mer generellt undantag som innebar att allmänna domstolar alltid, efter lämplighetsövervägande, skulle kunna avstå från föreskriven delgivning när adressaten är en statlig myndighet. Regeringen anser nu som då att Lagrådets förslag är för långtgående. Såsom påpekades i den nämnda propositionen (s. 105) intar åklagarväsendet en särställning genom att det hanterar en överlägset stor mängd mål vid de allmänna domstolarna jämfört med andra myndigheter. Det är därför ingenting onaturligt att föreskriva en särskild lösning för åklagarna. Vi förordar att utredningens förslag nu genomförs. 5 Åtgärder för att begränsa flödet av mål till hovrätterna I föregående avsnitt har huvudsakligen behandlats åtgärder för ett mera ändamålsenligt hovrättsförfarande. Utredningen har i enlighet med sina direktiv även sett över saken från ett annat håll och då gått igenom vilka möjligheter som kan finnas att med olika medel minska själva måltillströmningen till hovrätterna. Utredningen har i detta hänseende funnit att utrymmet för förändringar är mycket begränsat och, såsom kommer att framgå av det följande, bedömer regeringen dessutom att vissa av de förslag som utredningen lagt fram på det området inte bör föras vidare. Utredningen har i detta avsnitt först tittat på möjligheterna att minska målstillströmningen genom att införa förbud mot överklagande. Utred- ningen har konstaterat att rätten till överklagande från första instans är hävdvunnen i men har ändå funnit att det bör kunna finnas ett litet utrymme för ett förbud mot överklagande, nämligen när det gäller dispositiva tvistemål om mycket små värden. Utredningen har stannat vid en värdegräns för tvisteföremålet på ett tiondels basbelopp, f.n. . Utredningen har föreslagit undantag från förbudet i mål där en part yrkar sådant undantag och gör sannolikt att målet har prejudikatintresse. Fem av experterna i utredningen har förklarat att de inte kan ställa sig bakom förslaget. Även nästan alla remissinstanser har avstyrkt förslaget.