prop · GM0364 · 1999-01-01 00:00:00 — 25 § En dom som innebär att tillstånd lämnas till en verksamhet skall i förekommande fall innehålla bestämmelser om 1. den tid som tillståndet skall gälla, 2. verksamhetens ändamål, läge, omfattning, säkerhet och tekniska utformning i övrigt, 3. tillsyn, besiktning och kontroll, 4. skyldighet att betala ersättning eller att utföra skadeförebyggande åtgärder samt hur betalningen skall ske, 5. skyldighet att betala avgifter, 6. de villkor som behövs för att hindra eller begränsa skadlig påverkan eller andra olägenheter, 7. de villkor som behövs avseende hanteringen i verksamheten av kemiska produkter om hanteringen kan medföra olägenheter för den yttre miljön, 8. de villkor som behövs om avfallshantering och återvinning och återanvändning om hanteringen, återvinningen eller återanvändningen kan medföra olägenheter för den yttre miljön, 9. de villkor som behövs med avseende på hushållningen med mark, vatten och andra naturresurser, 10. de villkor som behövs med avseende på efterbehandling och ställande av säkerhet, 11. den tid inom vilken anspråk i anledning av oförutsedda skador får framställas, 12. den förlust av vatten eller annat som tillståndshavare enligt 31 kap. 22 och 23 §§ är skyldig att underkasta sig utan ersättning, och 13. rättegångskostnader. 11. de villkor som behövs för att förebygga allvarliga kemikalie- olyckor och begränsa följderna av dem för människors hälsa och miljön, 12. den tid inom vilken anspråk i anledning av oförutsedda skador får framställas, 13. den förlust av vatten eller annat som tillståndshavare enligt 31 kap. 22 och 23 §§ är skyldig att underkasta sig utan ersättning, och 14. rättegångskostnader. Avser tillståndet arbeten för vattenverksamhet, skall i domen anges den tid inom vilken arbetena skall vara utförda. Tiden får sättas till högst . Den tid inom vilken igångsättandet av miljöfarlig verksamhet skall ha skett skall anges. Miljödomstolen får överlåta åt tillsynsmyndighet att fastställa villkor av mindre betydelse. Ytterligare bestämmelser om vad en dom i mål om vattenverksamhet och vattenanläggningar skall innehålla finns i 7 kap. 6 § lagen (1998:812) med särskilda bestämmelser om vattenverksamhet. 26 kap. 3 § Tillsynen utövas av , generalläkaren, , andra statliga myndigheter och kommunerna (tillsynsmyndigheter), i enlighet med vad regeringen bestämmer. Bestämmelser om tillsyn finns också i lagen (1999:000) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor. Varje kommun utövar genom den eller de nämnder som fullmäktige bestämmer tillsyn inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet enligt 9 kap., med undantag för sådan miljöfarlig verksamhet som kräver tillstånd, över hanteringen av kemiska produkter enligt 14 kap. och över avfallshanteringen enligt 15 kap. Regeringen får föreskriva att den tillsynsmyndighet regeringen bestämmer får överlåta åt en kommun att i ett visst avseende utöva sådan tillsyn som annars skulle skötas av en statlig tillsynsmyndighet, om kommunen har gjort framställning om det. Detta gäller inte verksamhet som utövas av Försvarsmakten, , eller . Denna lag träder i kraft . Denna lag är inte tillämplig på mål eller ärenden som är under hand- läggning enligt bestämmelser, eller motsvarande äldre bestämmelser i lag som upphävts genom enligt 2 § lagen (1998:811) om införande av , vid denna lags ikraftträdande. 2.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall Härigenom föreskrivs att 6 § lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 6 § För personal som ställts till förfogande av en biståndsgivande part samt för utrustning och egendom som införs i enligt konventionen om bistånd i händelse av en kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen åtnjutes immunitet och privilegier i den utsträckning som anges i konventionen, dock med de inskränkningar som följer av förklaringar som har avgett i anslutning till konventionen. För personal som ställs till förfogande av biståndsgivande part samt för utrustning och egendom som införs i enligt konventionen om bistånd i händelse av en kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen eller konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor åtnjuts immunitet och privilegier i den utsträckning som anges i konventionerna, dock med de inskränkningar som följer av förklaringar som har avgett i anslutning till konventionerna. Denna lag träder i kraft . 2.4 Förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) Härigenom föreskrivs att 8 kap. 18 § sekretesslagen (1980:100)1 skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 8 kap. 18 § Sekretess gäller för sådan uppgift om enskilds affärs- eller driftförhållanden som har lämnats enligt 19 21 §§ lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet eller i ärende om underrättelse och information eller bistånd enligt konventionerna om tidig information vid en kärnenergiolycka och om bistånd i händelse av en kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Regeringen kan för särskilt fall förordna om undantag från sekretessen, om den finner det vara av vikt att uppgiften lämnas. Sekretess gäller för sådan uppgift om enskilds affärs- eller driftförhållanden som har lämnats enligt 19 21 §§ lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet eller i ärende om underrättelse och information eller bistånd enligt konventionerna om tidig information vid en kärnenergiolycka och om bistånd i händelse av en kärnteknisk olycka eller ett nödläge med radioaktiva ämnen samt konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs. Regeringen kan för särskilt fall förordna om undantag från sekretessen, om den finner det vara av vikt att uppgiften lämnas. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . Denna lag träder i kraft . 2.5 Förslag till lag om ändring i räddningstjänstlagen (1986:1102) Härigenom föreskrivs att 30 § räddningstjänstlagen (1986:1102)1 skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 30 § Kommunerna och de statliga myndigheter som svarar för räddnings- tjänst skall se till att det finns anordningar för alarmering av räddningsorganen. När ett räddningsorgan gör en räddningsinsats, skall polismyndigheten underrättas om insatsen. Om effekterna av en olyckshändelse kan kräva särskilda åtgärder till skydd för befolkningen eller miljön i ett annat land än , skall det räddningsorgan som gör räddningsinsatsen underrätta berörd myndighet i det andra landet. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för en särskild utredare, numera hovrättslagmannen , för att klarlägga och lägga fram förslag till den lagstiftning som krävs med anledning av EG-direktivet om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår samt att utreda vilken lagstiftning som krävs för en ratifikation av konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor (dir. 1996:90). lade utredaren fram betänkandet Säkrare kemikaliehantering (SOU 1998:13). En sammanfattning av betänkandet och utredningens lagförslag finns i bilaga 1 respektive bilaga 2. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. Remissyttrandena finns tillgängliga i Försvarsdepartementet (dnr Fo98/54/). Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Regeringen har i propositionen i huvudsak följt de förslag som Lagrådet lämnat. Vi återkommer till Lagrådets synpunkter i avsnitt 6.2 och 7.10, i författningskommentaren till 1, 2, 6, 9, 12 och 25 §§ lagen (1999:000) om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga kemikalieolyckor samt i författningskommentaren till 6 kap. 3 § . Vissa smärre språkliga ändringar har gjorts i lagtexten med anledning av vad som förekommit vid lagrådsföredragningen. 4 Bakgrund och utgångspunkter 4.1 Kemikalieolyckor inom industrin Inom industrin hanteras stora mängder kemikalier. Detta i kombination med att de industriella processystemen är komplicerade ökar risken för att allvarliga olyckshändelser i form av explosioner eller kemikalieutflöden skall inträffa. har varit förskonade från större olyckor. Utomlands har emellertid flera mycket allvarliga industriolyckor inträffat under , vilket lett till att säkerhetsfrågor ägnats stort intresse i det internationella arbetet inom och utveckling (), () och Europeiska unionen (EU). Internationella arbetsorganisationen () antog en konvention (nr 174) om förebyggande av storolyckor inom industrin. Efter en industriolycka i Seveso i , med utsläpp av dioxiner, varvid ett stort område fick utrymmas framöver, påbörjades ett arbete inom Europeiska gemenskapen (EG) med att ta fram gemensamma regler avseende stora industriolyckor. Detta arbete utmynnade i direktivet om risker för storolyckor i vissa industriella verksamheter (82/501/EEG), det s.k. Seveso-direktivet (nedan kallat Seveso I-direktivet). I direktivet regleras säkerhetshanteringen vid viss industriell verksamhet där farliga ämnen ingår. Syftet med direktivet är att förhindra och begränsa följderna av stora olyckor vid sådan industriell verksamhet. Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om säkerhetsåtgärder som skall vidtas vid berörda verksamheter. Kraven på verksamhetsutövarna är indelade i två nivåer beroende på vilka farliga ämnen som finns i verksamheten och i vilka mängder de kan förekomma. Vid samtliga verksamheter som omfattas av direktivet skall en riskanalys genomföras och erforderliga åtgärder vidtas för att eliminera de identifierade riskerna. För de verksamheter som omfattas av den högre kravnivån skall en särskild säkerhetsredovisning lämnas till behörig myndighet innan verksamheten påbörjas och därefter skall redovisningen uppdateras regelbundet. Säkerhetsredovisningen skall bl.a. innehålla uppgifter om själva anläggningen och tillverkningsprocessen, och de farliga ämnen som hanteras i verksamheten. För övriga verksamheter som omfattas av direktivet behöver någon särskild redovisning inte lämnas till behörig myndighet. 4.2 Genomförandet av Seveso-I-direktivet Frågor om olycksförebyggande och skadebegränsande åtgärder spänner över flera lagstiftningsområden och därmed också över flera myndigheters ansvarsområden. Vid genomförandet av Seveso I- direktivet ansågs den befintliga lagstiftningen tillräcklig för att uppfylla direktivets krav. Nödvändiga anpassningar av svenska bestämmelser med anledning av direktivets innehåll skedde genom tillägg i räddningstjänstförordningen (1986:1107) och genom myndighetsföreskrifter av berörda myndigheter (Arbetarskyddsstyrelsen, , och Sprängämnesinpektionen.) 4.3 Seveso II-direktivet Rådets direktiv (96/82/EG) av om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår (nedan kallat Seveso II-direktivet) är en vidareutveckling av Seveso I-direktivet. Generellt kan sägas att kraven på såväl företag som myndigheter är högre och mer omfattande i Seveso II jämfört med Seveso I. Huvuddragen i Seveso II-direktivet är följande. Syftet med direktivet är att förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande industrin och att begränsa följderna av dem för människor och miljö, så att höga skyddsnivåer säkerställs konsekvent och effektivt i hela gemenskapen. Direktivet är generellt tillämpligt på all verksamhet där farliga ämnen förekommer i viss omfattning. De verksamheter som omfattas av direktivet är indelade i två kravnivåer beroende på vilka farliga ämnen som förekommer i verksamheten och i vilka mängder detta kan antas ske. Vissa verksamheter är emellertid undantagna från direktivets tillämpningsområde. Dessa är bl.a. militär verksamhet, faror som har samband med joniserande strålning och gruvindustri. Verksamhetsutövarens skyldigheter i direktivet är uppdelade i allmänna skyldigheter och särskilda skyldigheter. De allmänna skyldigheterna gäller samtliga verksamhetsutövare som omfattas av direktivet och innebär att medlemsstaterna skall se till att verksamhetsutövarna vidtar alla åtgärder som krävs för att förebygga allvarliga olyckshändelser och för att begränsa följderna av dessa för människor och miljö. Verksamhetsutövarna skall även kunna styrka för behörig myndighet att åtgärderna är vidtagna. Bestämmelsen motsvarar i princip artiklarna 3 och 4 i Seveso I-direktivet. De särskilda skyldigheterna omfattar, dels en anmälningsskyldighet, dels en skyldighet för verksamhetsutövarna att utforma en säkerhetspolicy och dels en skyldighet att upprätta en säkerhetsrapport som skall inges till behörig myndighet. Skyldigheten att lämna en säkerhetsrapport omfattar dock endast de verksamhetsutövare som omfattas av den högre kravnivån i direktivet. Vidare har verksamhetsutövarna som omfattas av kravet att inge en säkerhetsrappport en skyldighet att utarbeta en intern plan för räddningsinsatser samt lämna information så att en behörig myndighet skall kunna upprätta en extern plan för räddningsinsatser. Vidare finns i direktivet bestämmelser för sådana följdeffekter som kan uppkomma av att flera verksamheter är samorganiserade. Verksamheterna skall identifieras av behörig myndighet och berörda verksamhetsutövare skall utbyta information med varandra och anpassa säkerhetsarrangemangen till situationen. Nämnda verksamhetsutövare har även en informationsskyldighet mot allmänheten och skall även förse räddningstjänsten med information för att externa planer för räddningsinsatser skall kunna upprättas. Vad gäller direktivets bestämmelser om lokalisering och markanvändning skall medlemsstaterna se till att riktlinjerna för markanvändning innefattar förebyggande åtgärder mot allvarliga olyckor och en begränsning av olyckornas konsekvenser Informationsskyldigheten enligt direktivet omfattar information bl.a. till allmänheten, till myndigheter, till andra stater och till EG- kommissionen. Direktivet innehåller även en bestämmelse om att driftstopp i vissa fall skall kunna beslutas av behörig myndighet. Ett beslut om driftstopp skall vara överklagbart. Slutligen finns i direktivet bestämmelser om tillsyn och sekretess. 4.4 Konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor Konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor (nedan kallad Industriolyckskonventionen) är en del av ett folkrättsligt miljöskyddssystem med konventioner som utarbetats inom FN:s ekonomiska kommission för . Syftet med konventionen är att förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande industrin och att begränsa skadorna om sådana olyckor skulle inträffa. Industriolyckskonventionen är när det gäller förebyggande åtgärder endast tillämplig på gränsöverskridande effekter. Konventionen gäller fullt ut mellan parterna i fråga om insatser för att begränsa skadorna vid olyckorna, informationsutbyte m.m. Industrikonventionen finns i sin helhet i bilaga 4. Huvuddragen i Industriolyckskonventionen är följande. I konventionens allmänna bestämmelser åtar sig parterna, dvs. konventionsstaterna, att vidta lämpliga åtgärder och samarbeta inom ramen för konventionen för att skydda människor och miljö mot olyckor i verksamheter med hantering av farliga ämnen. Parterna skall i möjligaste mån förebygga sådana olyckor, minska deras frekvens och svårighetsgrad, vidta beredskapsåtgärder och räddningsinsatser, inklusive åtgärder för att återställa förhållandena. Parterna skall vidare genom informationsutbyte, konsultationer och andra samarbetsåtgärder utan onödigt dröjsmål utveckla och tillämpa riktlinjer och strategier för att minska riskerna för och konsekvenserna av industriolyckor. Parterna åtar sig också att säkerställa att företagsledningar tvingas vidta alla åtgärder som krävs för att på ett säkert sätt kunna genomföra den farliga verksamheten och förebygga industriolyckor. Industriolyckskonventionen tillämpas, som sagts, vid förebyggande av olyckor och vid beredskap för och insatser vid industriolyckor som kan orsaka gränsöverskridande effekter. Med effekt avses i det här sammanhanget även verkningar av industriolyckor orsakade av naturkatastrofer. Bestämmelserna i skall inte tillämpas på bl.a. kärntekniska olyckor och olyckor vid militära anläggningar Upphovsparten, dvs. den part under vilkens jurisdiktion en industriolycka inträffat eller kan befaras inträffa, har en skyldighet att vidta åtgärder för att identifiera farliga verksamheter och säkerställa att berörda parter underrättas om varje sådan verksamhet Parterna skall vidta lämpliga åtgärder för att förebygga industriolyckor, inbegripet åtgärder för att minska riskerna för industriolyckor. Vidare skall enligt konventionen upphovsparterna sträva efter att anta riktlinjer för lokalisering av nya farliga verksamheter och för reglering av betydelsefulla ändringar som avser redan existerande farliga verksamheter. Parterna skall vidta lämpliga åtgärder för att upprätthålla en ändamålsenlig beredskap och säkerställa att beredskapsåtgärder vidtas för att genomföra insatser inom sitt verksamhetsområde. Parterna skall också säkerställa att information ges till allmänheten i de områden som kan påverkas av en industriolycka vid en farlig verksamhet. Parterna skall, i syfte att erhålla och avsända larm om industriolyckor som innehåller sådan information som behövs för att bekämpa gränsöverskridande effekter, se till att det finns samordnade och effektiva alarmsystem för industriolyckor på lämpliga nivåer. Upphovsparten skall säkerställa att de utsatta parterna underrättas på lämpliga nivåer genom alarmeringssystemen. Vidare skall parterna säkerställa att räddningsinsatser vidtas vid en industriolycka eller vid ett hot om en sådan. Om parterna behöver bistånd vid händelse av industriolycka får de enligt konventionen begära sådant bistånd av andra parter. Vidare finns i konventionen allmänna bestämmelser om samarbete i fråga om forskning och utveckling samt bestämmelser om informationsutbyte och överföring av kunskap om teknologi. En behörig myndighet skall utses för konventionens ändamål. 4.5 Sambandet mellan Seveso II-direktivet och Industriolyckskonventionen Både Seveso II-direktivet och Industriolyckskonventionen syftar till att förebygga allvarliga olyckshändelser inom den kemikaliehanterande industrin och att begränsa skadorna om sådana olyckor skulle inträffa. Direktivets och konventionens tillämpningsområden sammanfaller därför i hög grad med varandra. Att beakta är dock att Industriolyckskonventionen endast är tillämplig på gränsöverskridande effekter på det förebyggande området. Seveso II-direktivet har ett vidare tillämpningsområde än Industriolyckskonventionen eftersom direktivets tröskelvärden avseende förekomsten av farliga ämnen är lägre än motsvarande tröskelvärden i Industriolyckskonventionen. Tröskelvärdena i Industriolyckskonventionen motsvarar i huvudsak de tröskelvärden som gäller för den högre kravnivån enligt Seveso II-direktivet. Listorna över farliga ämnen med tillhörande tröskelvärden i direktivet och konventionen är dock inte helt jämförbara med varandra. Inom EU pågår ett arbete med en harmonisering av tröskelvärden m.m. i direktivet och konventionen. Det finns därför skäl att anta att de nuvarande skillnaderna kommer att försvinna . Definitionerna i direktivet och konventionen skiljer sig också åt i vissa avseenden. Dessa skillnader är dock av begränsad betydelse. Kraven enligt direktivet och konventionen på verksamhetsutövare och behöriga myndigheter avseende förebyggande åtgärder, lokalisering, räddningstjänstberedskap och information sammanfaller i huvudsak med varandra. Generellt kan dock sägas att kraven i direktivet som regel är mer omfattande och mer preciserade än i konventionen. 5 Godkännande av konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor Regeringens förslag: Konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor godkänns. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor ingås av regeringen sedan godkänt överenskommelsen. Remissinstanserna: Utredningens förslag har godtagits av remissinstanserna. Skälen för regeringens förslag: Konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor är en del av ett folkrättsligt miljöskyddssystem med konventioner som utarbetas inom FN:s ekonomiska kommission för . Utöver konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor finns konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar, konventionen om miljökonsekvensbeskrivningar i ett gränsöverskridande sammanhang och konventionen om skydd och användning av gränsöverskridande vattendrag och internationella sjöar. Industriolyckskonventionen har särskilt stor betydelse för de central- och östeuropeiska länder där det nu pågår en modernisering och uppbyggnad av industrin. Bestämmelserna i konventionen gör det bl.a. möjligt att föra över kunskap och att åstadkomma ett utbyte av teknologisk information. Kapacitet skapas också inom administrationen för behandling av frågor om säkerhet och beredskap i samband med farlig industriell verksamhet. Mot bakgrund av det anförda är det angeläget att tillträder konventionen om gränsöverskridande effekter av industriolyckor. Konventionen är av sådan betydelse att den bör godkännas av . 6 Genomförandet av Seveso II-direktivet och Industriolyckskonventionen 6.1 Samordning med miljöprövningen Regeringens förslag: För de verksamheter som omfattas av kraven på säkerhetsrapport enligt Seveso II-direktivet och av Industriolyckskonventionen, skall en fördjupad säkerhetsprövning ske i samband med tillståndsprövningen enligt . Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att för all verksamhet som omfattas av den högre kravnivån enligt Seveso II- direktivet och av Industriolyckskonventionen skall en säkerhetsprövning ske. I övrigt överensstämmer utredningens förslag med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har i huvudsak tillstyrkt utredningens förslag eller har inte haft några invändningar mot förslaget. Arbetarskyddsstyrelsen och har avstyrkt förslaget då de anser att det inte finns några starka skäl för kopplingen mellan säkerhets- och miljöfrågor utan har poängterat det starka sambandet mellan säkerhetsfrågorna och arbetsmiljölagstiftningen och lagstiftningen om brandfarliga och explosiva varor. har framfört att den tillståndsprövning som utredningen föreslår inte kommer att leda till större samordningsvinster, utan tvärtom leder till ökade kostnader. Kemikontoret har invänt att eftersom de delar som rör arbetsmiljö och frågor om brandfarliga och explosiva varor lämnats utanför den föreslagna samordnade prövningen misslyckas utredningen med att åstadkomma den eftersökta samordningen. Skälen för regeringens förslag: I samhället blir det allt vanligare att se frågor om hälsa, miljö och säkerhet i ett sammanhang. Skälet härtill är att frågorna i hög grad hänger samman och påverkar varandra och att det därför är lämpligt och rationellt att de också hanteras i ett sammanhang. En utveckling åt det hållet syns även i de båda Sevesodirektiven och i Industriolyckskonventionen. Inom miljöområdet har regeringen drivit utvecklingen mot en ökad helhetssyn. I propositionen till ny miljöbalk, prop 1997/98:45 Miljöbalk, framhålls bl.a. att det är viktigt att tillåtlighetsprövningen av större verksamheter inte endast omfattar utsläppen från verksamheten utan också effekterna av verksamheten. Säkerhetsfrågorna har dock endast i begränsad omfattning integrerats i miljölagstiftningen. Sambandet mellan de två områdena är dock påtagligt genom att det i båda fallen handlar om att förhindra skador på människor och miljö.