prop · GM03121 · 1999-01-01 00:00:00 — Att i ett svenskt klassrum eller i en förskola kunna samla kunskaper, erfarenheter och språk från många skilda delar av världen kan vara en pedagogisk guldgruva för läraren att ösa ur. Förskola och skola har ett stort ansvar men också unika möjligheter att arbeta med denna mångfald och ett internationellt per- spektiv. Solidaritet, tolerans, respekt och demokrati får konkret innebörd, när människor med olika bakgrund, kunskaper och erfarenheter skall arbeta tillsammans mot gemensamma mål. Det finns goda exempel på förskolor och skolor som använder dyna- miken och spänningen i den kulturella mångfalden som utgångspunkt i arbetet. Att se likheter innan man börjar se problem och olikheter har varit den grundläggande idén t.ex. i olika projekt om livsåskådning och religion. Andra exempel på skolor som på ett framgångsrikt sätt utnyttjat att eleverna kommer från olika länder och kulturer är de skolor i olika kom- muner som blivit vänskolor och besöker varandra eller kommunicerar på andra sätt. En skolklass t.ex. i en bruksort i Bergslagen, där elevernas familjer har bott i generationer på samma plats, och en klass i en förort till , där barnen kommer från en rad olika länder och talar många olika språk, kan utbyta åsikter och erfarenheter och lära sig förstå varandra på ett mycket konkret och levande sätt. Invandrarföreningarna spelar en viktig roll för att länka skolans arbete till föräldrarnas liv och till bostadsområdet. Ofta tar föreningarna aktiv del i skolans arbete genom att medverka i undervisningen, anordna läx- hjälp och modersmålsträning, stödja föräldrars medverkan i skolans föräldraråd etc. Föräldrarna vill vara delaktiga i sina barns skola. Det understryks t.ex. av att flera skolor med många elever med utländsk bak- grund deltar i försöksverksamheten med lokala styrelser med föräldra- majoritet i . Det har alltid funnits många kulturer i klassrummen. Varje barn har sin egen bakgrund och historia och kommer till skolan med unika kunskaper och erfarenheter. Lärarna har därför alltid kunnat utgå från detta och utnyttja det i undervisningen. Detta har dock blivit tydligare , när en femtedel av eleverna har minst en förälder med utländsk bakgrund. En diskussion kring pedagogiken i skolor, där eleverna har sina rötter i många olika länder och kulturer, behöver därför stimuleras. kommer att få i uppdrag att kartlägga och granska hur olika pedagogiska tillvägagångssätt används i undervisningen i dessa skolor. Lärarna behöver stöd för att öka sin kunskap och kompetens. Förutom de insatser som kommunerna gör avser också regeringen att avsätta medel för kompetensutveckling för lärare i skolor med elever med många olika nationaliteter och språk. Förutom det arbete, som värdegrunds- projekt (se kap. 5.1) bedriver på det mångkulturella området, har ett fler- tal utredningar och kartläggningar behandlat situationen för barn och ungdomar med utländsk bakgrund. En arbets- grupp kommer därför att tillsättas inom med uppdrag att utforma förslag till konkreta insatser på området. Svensk vuxenutbildning utgör en mötesplats för vuxna från olika kulturer och med olika sociala bakgrunder. Denna mötesplats kan utnytt- jas som en resurs för kontakter mellan människor från olika länder och för att motverka konflikter. Vuxenutbildningen kan på så sätt medverka till omvärldsförståelse och till fördjupade språkkunskaper. 8 Gymnasieskolans utveckling Regeringens bedömning: Resultaten i gymnasieskolan behöver fortsätta att förbättras och andelen elever med slutbetyg bör öka. Alla elever i gymnasieskolan måste få de grundläggande kunskaper som kärnämnena avser att ge. Elevernas rätt till undervisning behöver säkras. Därför avser regeringen att följa hur bestämmelserna om undervisningstid tillämpas. Gymnasieskolan bör bättre än ge eleverna ett allsidigt utbild- ningsutbud. Programutbudet bör moderniseras . Gymnasieskolans utbud bör kännetecknas av färre ingångar och rimligt många möjligheter till specialisering genom val av inriktningar och kurser. Antalet program bör bli färre och bättre spegla morgondagens behov i samhälls- och arbetsliv. En utredning bör tillsättas med uppdrag att utreda och bereda ett förslag till revidering av det nationella programutbudet. Regeringen bedömer att det finns behov av en fortsatt utveckling av samverkansformerna på regional nivå mellan arbetsmarknadens parter, högskolor och kommuner med gymnasieskolor. Gymnasieskolan skall kvalificera eleverna i tre avseenden: för ett demo- kratiskt samhällsliv, för ett utvecklande arbetsliv och för ett livslångt lärande. Den måste utformas så att den upplevs som meningsfull av alla ungdomar och ger dem motivation att vilja lära. Gymnasieskolan får inte betraktas eller upplevas som en allmänt uppehållande verksamhet. Ambi- tionen måste vara att genom stöd och stimulans ge varje elev möjlighet att utvecklas och uppnå målen. Genom beslutet att ersätta gymnasieskolans timplan med en poängplan har uttalat att skolan skall fortsätta utvecklas i riktning mot ökad målstyrning. Ökad målstyrning kan, enligt regeringen, förbättra resultaten i kärnämnen och i andra ämnen genom att elever som behöver mer undervisningstid kan få det. Den nya poängplanen gör det nödvän- digt att diskutera undervisningstid i relation till läroplansmål, program- mål, kursplanemål och enskilda elevers behov. De organisatoriska delarna av gymnasiereformen, som t.ex. kursut- formningen och det individuella valet har under reformarbetets första fas tagit en stor del av diskussionsutrymmet i anspråk. Det krävs nu att skolorna tar i anspråk det lokala pedagogiska friutrymme som gymnasie- reformen bl.a. haft som syfte att åstadkomma. För detta behövs framför allt tid för diskussion om gymnasieskolans mål, men skolorna måste också ha tillräckliga resurser för att kunna bedriva pedagogisk utveckling och undervisning i flexibla former. Ur ett kommunalt perspektiv kan helhetssyn och långsiktiga strategier leda till en växling av resurser inom kommunen. Ett bättre resultat i gymnasieskolan skapar minskade kostnader för samhället och individen. Undervisningstiden skall säkras För att säkra en miniminivå av lärarledd undervisning på ett nationellt eller specialutformat program finns en lägsta garanterad undervis- ningstid. Ett stort antal kommuner använder som norm. Det finns dock kommuner som underskridit den garanterade tiden på olika sätt, t.ex. genom s.k. lärarlösa lektioner. Det finns kommuner som inte ger ersättning för arbetsplatsförlagd utbildning (APU). Det finns också exempel, där kommunen som en besparingsåtgärd minskat antalet timmar , dvs. den tid som motsvarar APU. En elev kan trots en sådan besparing få sin garan- terade undervisningstid, men åtgärden försvårar onekligen möjligheterna att skapa goda förutsättningar för den arbetsplatsförlagda utbildningen. I samband med gymnasiereformen ersatte staten kommunerna för de ökade kostnader som var en följd av att yrkesutbildningarna blev treåriga. Enligt regeringens bedömning är det normalt inte möjligt att med kvalitet genomföra utbildningar i gymnasieskolan med mindre undervis- ningstid än vad som motsvarar den garanterade undervisningstiden per program. Regeringen kommer att se över gymnasieförord- ningen för att tydliggöra elevernas rätt till undervisningstid och kraven på lärarledd undervisning. För att gymnasieskolan skall kunna erbjuda ett utbud av kurser som ger eleverna ett reellt val, skapa mindre studie- grupper i laborativa ämnen, anordna kurser med olika studietakt, ge stöd till elever med särskilda behov m.m., behöver skolan ha ett ekonomiskt utrymme som överskrider den garanterade undervisningstiden för den enskilde eleven. Skolhuvudmännen har skyldighet att följa upp och att kunna redovisa att eleverna får den undervisning som de har rätt till. En sådan redovis- ning kan ske i de kvalitetsredovisningar som varje skolhuvudman är skyldig att göra. Regeringen kommer å sin sida att följa upp att skol- huvudmännen följer bestämmelserna om elevens rätt till undervisning motsvarande det garanterade antalet undervisningstimmar. Regeringen kommer genom uppföljning, utvärdering och tillsyn samt genom utbildningsinspektörerna att noga följa effekterna av den ökade lokala frihet, som målstyrningen innebär i förhållande till den tidigare tidsstyrningen. 8.1 Elevernas val skall styra Gymnasieskolans utbud skall vara intressant för ungdomar och erbjuda dem val mellan program och inriktningar som förbereder för såväl arbetsliv och fortsatta studier som för ett vuxenliv. Därför är kommunerna, enligt skollagen, skyldiga att erbjuda varje elev ett allsidigt urval av nationella program i egen regi eller genom samverkan med andra kommuner. Eleverna har inom en utbild- ningsväg större möjligheter än tidigare att välja ämnen och kurser. Eleverna kan inom vissa ramar få utrymme för sina särskilda intressen och förmågor. Det får betydelse för både bredden och djupet i elevernas kunskaper. Ungdomarnas val till gymnasieskolan är mer intresse- styrda . Genom att alla nationella program och specialutformade program ger grundläggande behörighet för högskolestudier, är gymnasieskolan i prak- tiken en utbildningsform utan återvändsgränder. Programvalet till gym- nasieskolan blir därför mindre betydelsefullt. Eleverna behöver inte redan i slutet av göra avgörande val. Ett utbildningsutbud som passar elevernas intresseområden har därför större förutsättningar att ge goda resultat och hög kvalitet i kunnandet. En med motivation full- följd gymnasieutbildning skapar också goda förutsättningar att lyckas i högskolestudier eller i arbetslivet. Arbetsmarknaden får ett rekryterings- underlag där de som lämnat gymnasieskolan har en god grund för fortsatt kunskapsutveckling och det lärande som är nödvändigt i arbetslivet. Regeringens bedömning är att det även skall vara elevens intresseval som skall styra gymnasieskolans dimensionering och inrikt- ning. De utbildningar som erbjuds skall vara utformade så att de under- lättar övergången från skola till arbetsliv och till fortsatta studier. Behovet av vägledning Alla elever behöver bra beslutsunderlag så att de utifrån sina förutsätt- ningar kan göra väl övervägda val inför sin fortsatta utbildning. Studie- vägledning har därför en strategisk roll. Regeringen avser därför att tillsätta en utredare med uppdrag att se över vägledningens funktion och kvalitet. Detta gäller alla skolformer, men kommer att ha särskild betydelse för de studerande i vuxenutbildningen (se avsnitt 10.1). 8.2 Intressenternas ansvar Att gymnasieskolans utbildningsutbud skall styras av elevernas val är en grundtanke i gymnasiereformen. Detta ger anledning till att reflektera över vad som påverkar elevernas val. Valet av program har betydelse för både individ och samhälle. ifrågasätts dock elevernas förmåga att välja vuxet och klokt, eftersom de inte alltid väljer som arbetsgivar- och högskoleföreträdare önskar. Kommunen har ett ansvar för att erbjuda relevanta utbildningar som kan leda till arbetslivet, men företrädare för exempelvis industrin har också viktiga uppgifter i sammanhanget. De formar på olika sätt ungdomarnas bild av industrins verksamhet och arbetsinnehåll. Arbetslivets företrädare har ett ansvar för att tidigt ge eleverna en bild av arbetsmarknaden, så att de kan göra väl underbyggda val. Genom samverkan och information kan arbetsmarknadens parter ge en positiv bild av sina verksamhetsområden och stimulera elever att söka till de olika programmen. Bilden formas också av näringslivets handlan- de i olika situationer. Vilken information kan ändra de intryck som ungdomar får t.ex. av stora företagsnedläggelser? För att näringslivet i en region skall kunna få sitt framtida arbetskrafts- behov tillgodosett krävs, enligt regeringens bedömning, ett stort och långsiktigt engagemang från arbetslivet i genomförandet av gymnasie- skolans utbildning. Det gäller dels att medverka i olika samarbetsformer med skolan och att verka för att tillgång till , lärlingsplatser etc. säkerställs, dels att påverka och förnya innehållet i utbildningarna. Det behövs också ett ökat och mer förutsättningslöst engagemang från gymnasiekommunerna att samverka med arbetslivet. Inte minst viktigt är det att kommunerna tar initiativ till olika former av samarbete med hänsyn till arbetslivets villkor t.ex. genom en utvecklad handledarutbild- ning. Högskolorna är mottagare av en stor grupp elever från gymnasie- skolan. Enligt högskolelagen (1992:1434) skall utbildningar i högskolan bygga på de kunskaper som inhämtats i gymnasieskolan. Den lägsta gemensamma nivån utgörs av den grundläggande behörigheten. Därut- över fastställs särskild behörighet i form av så kallade standardbehörig- heter. Utformningen av dessa särskilda behörighetskrav påverkar rekryte- ringsbasen för högskolans utbildningsprogram. Högskolans krav på sär- skild behörighet och tillgången till sökande kan ses som kommuniceran- de kärl. Ökade krav på särskilda behörighet ger färre sökande och minskade krav ger fler sökande. Många utbildningar inom högskolan, särskilt inom det naturvetenskap- liga och tekniska området samt vissa lärarutbildningar, har svårig- heter att få tillräckligt många behöriga sökande. För att få fler sökande har regeringen, som framgått, vidtagit flera åtgärder, t.ex. och naturvetenskapligt basår inom gymnasial vuxenutbildning och hög- skolan. Tillträdeskravens roll är främst att ange den kunskapsnivå där hög- skoleutbildningen kan börja och att försäkra eleverna om att de har tillräckliga förkunskaper för att klara högskolestudierna. Inom Utbild- ningsdepartementet pågår ett projekt som bl.a. har till uppgift att belysa rekryteringsproblemen till högskolan och lämna förslag till förändringar som kan öka direktövergången till högskolestudier. har ett generellt uppdrag, i samband med verkets översyn av gymnasieskolans programmål, att se över programmens relation till högskolans krav. Exempelvis är det angeläget att omvårdnadsprogram- met inte blir en återvändsgränd, utan att det kan ge den särskilda behörig- het som krävs för högskolans sjuksköterskeutbildning. På samma sätt som arbetslivet har ett visst ansvar för att ge eleverna i och gymnasieskolan en positiv bild av arbetslivet inom olika branscher har högskolan ett ansvar. Detta ansvar kan t.ex. gälla informa- tion om hur studierna bedrivs och om vilka egenskaper och erfarenheter som, utöver förkunskapskraven, ger goda förutsättningar för framgångs- rika högskolestudier. 8.3 Utvärdering av de nationella programmen m.m. påbörjade en utvärdering av samtliga nationella program. har resultaten redovisats för tio program. Utvärderingen pekar på ett stort avstånd mellan gymnasiereformens intentioner och det praktiska genomförandet på skolorna. Detta gäller flera centrala målom- råden som elevernas valmöjligheter, den organisatoriska flexibiliteten, elevernas inflytande över planeringen och genomförande av studierna samt samverkan mellan lärare i kärnämnen och karaktärsämnen. Utvärderingen visar att variationen mellan program och skolor till stor del hänger samman med strukturella och låsta faktorer som program- mens historia och kultur, den lokala näringslivsstrukturen och elev- rekryteringen till programmen. Förändringsbenägenheten tycks samvariera med det faktiska omvand- lingstryck som de olika programmen är utsatta för. Så förefaller t.ex. industriprogrammet, som är det program som lever under de starkaste kraven på förändring, snabbare finna lösningar på de utmaningar som reformen ställer än t.ex. naturvetenskapsprogrammet, där detta tryck är svagare. Det finns dock positiva exempel där man med utgångspunkt i naturvetenskapsprogrammet har utvecklat specialutformade program med särskild industriell inriktning. Utvärderingen pekar på att flera program visserligen har en idékärna, men att denna löper risk att stelna om inte de förändringar som ägt rum i arbets- och samhällslivet får genomslag i programmål, programstruktur och kursinnehåll. Andra program saknar en tydlig bärande och samman- hållande programidé. Samhällsvetenskapsprogrammet beskrivs t.ex. som ett program uppbyggt av en kollektion av välkända teman, som vart och ett anknyter till en egen ämnestradition och gör att programmet främst definieras som summan av de enskilda delarna. Utbildningens huvudsakliga syfte, på främst naturvetenskapligt och samhällsvetenskapligt program, som det uppfattas av både lärare och elever, är att kvalificera för nästa utbildning. Eftersom kunskapsmätning- ar fortfarande överbetonar reproducerad kunskap finns risk att utbild- ningen blir snävt inriktad mot det enskilda ämnet och upplevs som splittrad och arbetskrävande. En gymnasieutbildnings syfte får dock inte enbart vara att kvalificera för nästa utbildning. Den måste också förbereda för ett rikt liv utanför studier och arbetsliv. Arbetsplatsförlagd utbildning har följt utvecklingen av den arbetsplatsförlagda utbildningen (APU). Räknat på samtliga program kommer av eleverna under de tre studieåren att nå upp till den miniminivå för APU som de har rätt till. Det innebär att av eleverna inte får APU i föreskriven omfattning. Det är dock stor skillnad mellan de olika programmen. Omvårdnadsprogrammet och barn- och fritidsprogrammet lyckas bäst. Medieprogrammet och elprogrammet har stora svårigheter att nå APU och de ansvariga för dessa program uppger att de har dåligt stöd från respektive bransch. För att kunna anordna APU i större utsträckning än måste en utökad samverkan komma till stånd mellan skolan och arbetsplatserna i form av programråd eller liknande. Förutsättningar måste också skapas för ett löpande samarbete mellan yrkeslärarna och handledarna vid plane- ring, genomförande och uppläggning av den arbetsplatsförlagda utbild- ningen. Inte minst viktigt är att yrkeslärarna ges möjlighet till arbets- platsbesök och praktik på arbetsplatser. har utbetalat till kom- muner och landsting för att användas till handledarutbildning. Trots detta anordnas handledarutbildning över huvud taget inte vid mer än knappt hälften av utbildningarna. I studie anser företrädare för ar- betsplatserna att skolornas organisation och uppläggning av handledar- utbildningen inte tar tillräcklig hänsyn till företagens villkor. Nästan samtliga elever är positiva och nöjda med sin arbetsplatsför- lagda utbildning och tillmäter den en mycket stor betydelse som ett komplement till den skolförlagda utbildningen. Eleverna är emellertid starkt kritiska mot vad de upplever som bristande information från sko- lans sida till handledarna om vad som behandlats i undervisningen på skolan. Regeringen har uppdragit åt att tillsammans med berörda parter på arbetsmarknaden bedöma hur stor andel APU som bör finnas på varje program. Det är enligt regeringens bedömning rimligt att anpassa omfattningen av APU till de möjligheter och behov som finns för varje program. Detta framförde regeringen även i propositionen Gymnasie- skola i utveckling kvalitet och likvärdighet (prop. 1997/98:169). Inget program med yrkesämnen bör dock kunna genomföras utan APU. Regeringen anser därför att en kommun som inte kan erbjuda APU för ett visst program inte bör få erbjuda utbildning på detta program. Frågor om APU, praktisk arbetslivsorientering (prao) i m.m. kommer också att behandlas i den särskilda arbetsgrupp för sam- verkan mellan skola och arbetsliv som har tillsatt. En ny modern lärlingsutbildning har beslutat att en ny modern lärlingsutbildning skall införas i gymnasieskolan som en alternativ utbildningsväg inom nationella och specialutformade program med yrkesämnen. Regeringen har beslutat att förlänga den försöksverksamhet som pågår till , dvs. fram till dess att den nya lärlingsutbildningen blir permanent. Lärlingsutbildningen skall uppnå samma program- och kursplanemål som den ordinarie utbildningsvägen. Den skall därmed ge grundläggande behörighet för högskolestudier. Erfarenheterna från försöksverksamheten skall vägas in i den slutgiltiga utformningen av lärlingsutbildningen. Introduktionen av en ny lärlingsutbildning ställer stora krav på alla parter. I propositionen Gymnasieskola i utveckling kvalitet och likvärdighet aviserade regeringen sin avsikt att utvecklingsplan redovisa hur en ny modern lärlingsutbildning bör utvecklas och hur olika sam- arbetsformer med arbetslivet kan etableras. Lärlingsutbildningen disku- teras med parterna på arbetsmarknaden i den särskilda arbetsgrupp för samverkan mellan skola och arbetsliv som tillsatts inom . Regeringen vill därför inte föregripa resultatet av detta arbete utan avstår därför från att nu lämna en sådan redovisning. Utveckling av det individuella programmet Kommunerna är skyldiga att erbjuda alla ungdomar en gymnasieutbild- ning. Det individuella programmet är ett viktigt redskap för att erbjuda utbildning även till ungdomar som av olika skäl inte påbörjat ett nationellt eller specialutformat program. Kvaliteten på det individuella programmet är gymnasieskolans verkliga utmaning och undervisningen på programmet är avgörande för gymnasieskolans måluppfyllelse i sin helhet. Utan ett individuellt program som håller en god kvalitet och som möter elevernas behov och förutsättningar, blir inte målet en gymnasie- skola för alla verklighet. Förutom elever som kommer direkt från är det främst elever som hoppar av från program med yrkesämnen som börjar på det individuella programmet. gick drygt 15 300 elever sitt första år i gymnasieskolan på ett individuellt program. Det motsvarar av samtliga elever i första årskursen. Antalet elever på det individuella programmets första år ökade med nästan 2 000 elever jämfört med året innan. Det antas till största delen bero på de nya behörighetsreglerna till gym- nasieskolans nationella program. Antalet elever som gick sitt andra eller tredje år på det individuella programmet var 2 400. av de elever som direkt efter började på ett individuellt program lämnade gymnasieskolan redan efter ett eller . Totalt sett är det av de elever som börjat på det individuella programmet som fått ett slutbetyg . Ungefär lika stor andel som helt lämnar gymnasieskolan, , går över till ett nationellt program på det individuella programmet. Dessa elever går nästan uteslutande över till program med yrkesämnen. saknas uppgifter om hur dessa ungdomar klarar sina studier på ett nationellt program. har ett uppdrag att följa elevströmmarna till och från gymnasieskolan samt inom gymnasieskolan. Verket skall därvid även följa i vilken utsträckning elever som går vidare från ett individuellt program klarar av att fullfölja studier på ett nationellt eller specialutformat program. Kvaliteten på de individuella programmen skiftar mycket mellan olika kommuner. I vissa kommuner har utbildningen utvecklats till en pedago- gisk spjutspets i gymnasieskolan med goda resurser. Eleverna upplever att de får stöd, blir sedda och får en undervisning på sin egen nivå. Det individuella programmet blir för dessa elever den språngbräda till vidare utbildning eller arbete som är avsikten. I propositionen 1998/99:110 Vissa skolfrågor m.m. har regeringen föreslagit att det individuella programmets huvudsyfte skall för- tydligas, nämligen att förbereda eleverna för att övergå till ett nationellt eller specialutformat program. 8.4 Kommunernas utbud av program i gymnasieskolan Fler lokalt utformade utbildningar risk för minskad likvärdighet På lokal nivå finns stora möjligheter att skapa specialutformade program och lokala grenar. Det ökande antalet specialutformade program (ca 190 /98) och lokala grenar (700 /98), vittnar om ett stort lokalt intresse att erbjuda andra utbildningskombinationer än vad det nationella programutbudet medger. Regeringen kan besluta att vissa utbildningar, lokala grenar och specialutformade program, skall vara riksrekryterande, dvs. ta emot sökande från hela landet. Det innebär att hemkommunen är skyldig att betala interkommunal ersättning för en elev som tas in på en sådan utbildning.