prop · GM0390 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1998/99:90 Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås en lag om utstationering av arbetstagare. Lagförslaget genomför och rådets direktiv /71/EG av om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Ett anställningsförhållande över gränserna kan ge upphov till problem beträffande vilken lag som skall tillämpas på anställningsförhållandet, dvs. vilket lands anställnings- och arbetsvillkor som skall tillämpas. Syftet med direktivet är att samordna medlemsstaternas lagstiftning så att det kan fastställas en kärna av tvingande regler för minimiskydd som skall tillämpas vid utstationeringar. Den föreslagna lagen skall gälla när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land än utstationerar arbetstagare här i landet i samband med att arbetsgivaren tillhandahåller tjänster över gränserna. Med utstationering avses tre olika fall av gränsöverskridande åtgärder; dels när en arbetsgivare sänder en anställd till ett annat land enligt avtal mellan arbetsgivaren och mottagaren av tjänsterna, dels när en anställd sänds utomlands till en arbetsplats eller ett företag inom koncernen och slutligen när uthyrningsföretag sänder anställda till ett användarföretag utomlands. Lagen anger vilka arbets- och anställningsvillkor i den svenska lagstiftningen en arbetsgivare skall tillämpa vid en utstationering i . Häri ingår bestämmelser om betald semester, arbetstid, arbetsmiljö, skydd för gravida och kvinnor som fött barn, skydd för minderåriga och förbud mot diskriminering. Arbetarskyddsstyrelsen utses till förbindelsekontor och skall ge information om de arbets- och anställningsvillkor som gäller vid utstationeringar i . Genom lagen får en utstationerad arbetstagare rätt att väcka talan i . Lagen föreslås träda i kraft . Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 4 2 Förslag till lag om utstationering av arbetstagare 5 3 Ärendet och dess beredning 8 4 Utstationeringsdirektivet 8 4.1 Direktivets tillkomst 8 4.2 Direktivets huvudsakliga innehåll 10 4.2.1 Ingressen 10 4.2.2 Tillämpningsområde och definitioner 10 4.2.3 Arbets- och anställningsvillkor 11 4.2.4 Samarbete i fråga om information 12 4.2.5 Åtgärder och rättslig behörighet 12 4.2.6 Genomförande 13 4.2.7 Kommissionens arbetsgrupp för genomförandet av direktivet 13 5 Genomförandet av direktivet i 13 5.1 Behov av en lag 13 5.2 Tillämpningsområde och definitioner 15 5.2.1 Utstationering 15 5.2.2 Arbetstagarbegreppet 18 5.3 Lagreglerade villkor 19 5.4 Utstationeringar från 24 5.5 Kollektivavtalsreglerade villkor 24 5.6 Regel om grundläggande rättigheter 29 5.7 Förbindelsekontor 30 5.8 Möjlighet att väcka talan 33 5.9 Verkställighet av utländska administrativa domar eller brottmålsdomar 35 6 Lagens ikraftträdande 37 7 Konsekvensbeskrivning 37 8 Författningskommentar 38 8.1 Förslaget till lag om utstationering av arbetstagare 38 Bilaga 1 och rådets direktiv............................43 Bilaga 2 Utredarens sammanfattning av betänkandet Utstationering av arbetstagare (1998:52).........................................49 Bilaga 3 Utredarens lagförslag........................................................54 Bilaga 4 Förteckning över remissinstanser som avgivit yttrande över betänkandet...............................................................58 Bilaga 5 Lagrådsremissens lagförslag.............................................59 Bilaga 6 Lagrådets yttrande.............................................................63 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde ............70 Rättsdatablad 71 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om utstationering av arbetstagare (1999:000). 2 Förslag till lag om utstationering av arbets- tagare Härigenom föreskrivs följande. Tillämpningsområde 1 § Denna lag gäller när en arbetsgivare som är etablerad i ett annat land än utstationerar arbetstagare här i landet i samband med att arbetsgivaren tillhandahåller tjänster över gränserna. Dessutom finns i 8 § bestämmelser om arbetsgivare som har sitt hemvist eller säte i och utstationerar arbetstagare till ett annat medlemsland inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). 2 § Lagen gäller inte för arbetsgivare inom handelsflottan såvitt avser besättning ombord. Definitioner 3 § Med utstationering avses någon av följande gränsöverskridande åtgärder: 1. när en arbetsgivare för egen räkning och under egen ledning sänder arbetstagare till enligt avtal som arbetsgivaren har ingått med den i verksamma mottagaren av tjänsterna, 2. när en arbetsgivare sänder arbetstagare till till en arbetsplats eller till ett företag som tillhör koncernen och 3. när en arbetsgivare som hyr ut arbetskraft eller ställer arbetskraft till förfogande sänder arbetstagare till ett användarföretag som är etablerat i eller som bedriver verksamhet här. Ett anställningsförhållande skall råda mellan arbetsgivaren och arbetstagaren . 4 § Med utstationerad arbetstagare avses varje arbetstagare som vanligen arbetar i ett annat land men som utför arbete enligt 3 § i . Arbets- och anställningsvillkor 5 § En arbetsgivare skall, oavsett vilken lag som annars gäller för anställningsförhållandet, tillämpa följande bestämmelser för utstationerade arbetstagare: 2 §, 5 § andra och tredje stycket, 7 § första och andra stycket, 16, 17, 24, 27 29, 31 och 32 §§ semesterlagen (1977:480), 2 §, 4 § första stycket och 16 22 §§ föräldraledighetslagen (1995:584), 15 28 §§ jämställdhetslagen (1991:433), 3 och 8 20 §§ lagen (1999:000) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet, 2 4 §§, 5 § 2 5 och 6 15 §§ lagen (1999:000) om förbud mot diskriminering i arbetslivet på grund av sexuell läggning och 2 4 §§, 5 § 2 5 och 6 16 §§ lagen (1999:000) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder. Vid utstationering gäller även bestämmelserna i arbetstidslagen (1982:673) och arbetsmiljölagen (1977:1166) samt, när det gäller arbetsgivare som bedriver uthyrning av arbetskraft, 4, 6 och 7 §§ lagen (1993:440) om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft. Vad som sägs i första och andra stycket hindrar inte att arbetsgivaren tillämpar bestämmelser eller villkor som är förmånligare för arbetstagaren. 6 § För arbete som utförs av en yrkesutbildad eller specialiserad arbets- tagare skall arbetsgivaren tillämpa de i 5 § nämnda bestämmelserna i semesterlagen endast om utstationeringen pågår i och om arbetet 1. utförs i samband med en första montering eller installation som ingår i leveranskontraktet för en vara, och 2. är nödvändigt för att varan skall tas i bruk. Detta undantag gäller dock inte om arbetet avser byggverksamhet där byggnader uppförs, sätts i stånd, underhålls, byggs om eller rivs. Vid beräkningen av om utstationeringen pågår i skall hänsyn tas till om någon annan arbetstagare har varit utstationerad för samma arbete. 7 § Vid utstationering gäller i fråga om föreningsrätt och förhandlingsrätt 7 och 8 §§ respektive 10 § lagen (1976:580) om med- bestämmande i arbetslivet. När kollektivavtal träffats med en svensk arbetstagarorganisation gäller även 41 § i samma lag. Vid brott mot bestämmelserna i första eller andra stycket gäller 54, 55 §§ samt 60 § första och tredje stycket lagen om medbestämmande i arbetslivet. Utstationeringar till andra länder inom EES 8 § När arbetsgivare med hemvist eller säte i utstationerar arbetstagare till annat land inom EES, skall arbetsgivaren tillämpa de nationella bestämmelser varigenom det landet genomfört och rådets direktiv /71/EG av om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster. Första stycket hindrar inte att arbetsgivaren tillämpar bestämmelser eller villkor som är förmånligare för arbetstagaren. Information 9 § Arbetarskyddsstyrelsen skall vara förbindelsekontor och tillhanda- hålla information om de arbets- och anställningsvillkor som kan bli tillämpliga vid en utstationering i . För information om kollektivavtal som kan komma att bli tillämpliga skall Arbetarskyddsstyrelsen hänvisa till berörda kollektivavtalsparter. Arbetarskyddsstyrelsen skall även samarbeta med motsvarande för- bindelsekontor i andra länder inom EES. Talans väckande 10 § Mål om tillämpningen av 5 § första stycket samt 7 § handläggs enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. Därvid gäller 33 § semesterlagen (1977:480) om preskription, 23 § andra stycket föräldraledighetslagen (1995:584) om rättegången, 46 56 §§ jämställdhetslagen (1991:433) om rätt att föra talan, gemensam handläggning och om preskription m.m., 37, 38, 40, 41 och 43 §§ lagen (1999:000) om åtgärder mot etnisk diskriminering i arbetslivet om rätt att föra talan och om preskription m.m., 24, 25, 27, 28 och 30 §§ lagen (1999:000) om förbud mot diskrimi- nering i arbetslivet på grund av sexuell läggning om rätt att föra talan och om preskription m.m., samt 25, 26, 28, 29 och 31 §§ lagen (1999:000) om förbud mot diskriminering i arbetslivet av personer med funktionshinder om rätt att föra talan och om preskription m.m. Talan får föras vid tingsrätten i ort där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Denna lag träder i kraft . 3 Ärendet och dess beredning antog parlamentet och rådet direktivet 96/71/EG om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster (EGT L 018, 21.1.1997, s. 1, Celex 396L0071). Direktivet skall vara genomfört i medlemsstaterna . Den svenska versionen av direktivet finns i bilaga 1. Genom beslut tillkallade regeringen en särskild utredare med uppdrag att föreslå åtgärder för genomförandet av direktivet i . avlämnade den särskilde utredaren betänkandet Utstationering av arbetstagare (1998:52). Betänkandet innehåller ett lagförslag om utstationering av arbetstagare. Betänkandets sammanfatt- ning finns i bilaga 2 och dess lagtextförslag finns i bilaga 3. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remiss- instanserna finns i bilaga 4. En remissammanställning finns tillgänglig i (dnr N1999/1335/RS). Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 5. Lagrådets yttrande finns i bilaga 6. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag. Lagrådets synpunkter behandlas i avsnitt 5.3 och 5.6 samt i författningskommentaren. I propositionen har också vissa redaktionella ändringar gjorts. 4 Utstationeringsdirektivet 4.1 Direktivets tillkomst lade ett direktivförslag till rådet beträffande utstationering av arbetstagare . Bakgrunden till förslaget var bland annat det ställningstagande gjort i fallet C-113/89 (1990) ECR I-1417. I domen anför att EG-rätten inte hindrar medlemsstaterna från att utsträcka sin lagstiftning eller sina kollektivavtal till att även gälla dem som bara tillfälligt arbetar inom deras territorier. Kommissionen anförde i motiveringen till förslaget att medlems- staterna har en fri möjlighet att själva bestämma om de skall tillämpa sina egna regler och anställningsvillkor på företag som utstationerar arbetstagare till dem. Vidare konstaterade kommissionen att genomförandet av den inre marknaden kommer att innebära att företag i ökad utsträckning utför entreprenader utomlands. Kommissionen befarade att det osäkra rättsläget skulle leda till osund konkurrens genom att företagen kunde pressa ned löner och försämra övriga anställnings- villkor. Förutsättningen för en rättvis konkurrens var att vederbörlig respekt visades för arbetstagarnas rättigheter. Kommissionen sade också i motiveringen att det rådande oklara rättsläget kunde leda till osäkerhet. För att motverka detta borde man därför införa regler om att värdlandets arbets- och anställningsvillkor skall tillämpas på arbetstagare som tillfälligt utstationeras i landet. Direktivförslaget stöddes av vissa länder, men möttes också av hård kritik, främst från de länder inom EU vilkas lönenivåer är lägst. Argumenten från de sistnämnda var att direktivet skulle hindra företagen att konkurrera med sitt främsta vapen, de låga lönekostnaderna. Direktivförslaget omarbetades innan det slutligen antogs 1996. Kritiken från låglöneländerna tillbakavisades av parlamentet. I sitt yttrande uppmärksammade parlamentet dock särskilt att direktivet endast garanterar de utsända arbetstagarna värdlandets minimilöner som i de flesta fall är lägre än genomsnittslönerna. Parlamentet påpekade också att direktivet inte berövar företagen de konkurrensfördelar de har i form av lägre arbetsgivaravgifter och andra kostnader för arbetstagarna i hemlandet. Omfattande diskussioner förekom också i medlemsländerna beträffande frågan om direktivet skulle gälla från och med första utstationeringsdagen eller om det först borde vara en viss karenstid. Till slut enades länderna om en kompromiss. Beträffande arbete i samband med en första montering eller installation av en vara skall direktivets regler tillämpas först . Bestämmelsen gäller dock inte arbete i byggverksamhet. Medlemsstaterna kan också bestämma att det i kollektivavtal går att göra undantag från vissa regler i direktivet. Samma sak gäller om arbetet är av ringa omfattning. Vid inträde i EU hade förhandlingarna angående direktivet pågått . Från början omfattade direktivförslaget endast lagregler och kollektivavtal med s.k. erga omnes-effekt, dvs. allmängiltig- förklarade kollektivavtal. På förslag från och genomdrevs att den danska och svenska typen av kollektivavtal skulle kunna jämställas med allmängiltigförklarade avtal. Direktivets rättsliga grund är artiklarna 57.2 och 66 i EG-fördraget. Här sägs bland annat att rådet skall utfärda direktiv om samordning av medlemsstaternas bestämmelser i lagar och andra författningar om upptagande och utövande av förvärvsverksamhet som egenföretagare. Syftet är att underlätta för personer att starta och utöva förvärvs- verksamhet. Direktivet antogs i enlighet med den ordning som anges i 189 b § i EG-fördraget. Efter att således ha inhämtat parlamentets yttrande över kommissionens förslag, antog rådet en gemensam ståndpunkt. Parla- mentet godkände den gemensamma ståndpunkten, varefter rådet antog direktivet. 4.2 Direktivets huvudsakliga innehåll 4.2.1 Ingressen Motiven till direktivet och huvudreglerna i det framgår av dess ingress, av vilken framgår följande. Arbetskraftens fria rörlighet lockar företag att utstationera arbetstagare för att tillfälligt utföra arbete i andra medlemsländer, vilket kräver lojal konkurrens och åtgärder som garanterar att arbetstagarnas rättigheter respekteras. Ett anställnings- förhållande över gränserna ger upphov till problem beträffande vilken lag som skall tillämpas på anställningsförhållandet. Det bör därför fastställas vilka regler som skall tillämpas. En samordning bör således ske mellan medlemsstaternas regler så att en kärna kan fastställas av tvingande regler för minimiskydd vilka skall följas i värdlandet. Skyddsreglerna kan finnas fastställda genom lag eller kollektivavtal. Arbetsgivaren skall iaktta skyddsreglerna oavsett hur utstationeringen varar. Vissa undantag kan dock göras beträffande arbete av kort varaktighet eller ringa omfattning. Direktivet anger således att arbetslandets lag om arbets- och anställningsvillkor på vissa områden skall tillämpas. Lagvalsregler finns även i Romkonventionen om tillämplig lag på avtalsförpliktelser, där huvudregeln är att parterna fritt får välja vilken lag som skall tillämpas. Om de inte har gjort något val, skall lagen i det land där arbetstagaren vanligtvis fullgör sitt arbete tillämpas. De regler som enligt direktivet skall tillämpas oavsett vilken lag som gäller för anställningsförhållandet, utgör en avvikelse från Romkonventionen. Som konstateras i direktivets ingress (p. 11), inverkar Romkonventionen inte på tillämpningen av bestämmelser om lagval som på särskilda områden har tagits med i EG:s rättsakter. Direktivets regler har således företräde. I direktivets ingress klargörs också att direktivet inte inverkar på den rättsliga regleringen vad gäller rätten att vidta fackliga stridsåtgärder för att försvara yrkesintressen (p.22). En annan avgränsning har gjorts gentemot rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen. I denna förordning fastställs bestämmelser om lagstadgade sociala förmåner och sociala avgifter. För dessa gäller förordningens regelverk och inte direktivets principer. För att garantera att direktivet genomförs, skall medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder och behöriga instanser bör samarbeta med varandra och med kommissionen. 4.2.2 Tillämpningsområde och definitioner Direktivet skall enligt artikel 1 tillämpas på företag som är etablerade i en medlemsstat och som i samband med tillhandahållande av tjänster över gränserna, utstationerar arbetstagare inom en annan medlemsstat. Direktivet skall inte tillämpas för handelsfartyg, vad gäller besättning ombord. Utstationering kan förekomma i tre fall: a) när anställda skickas till en annan medlemsstat för företagets egen räkning och under egen ledning, enligt avtal mellan företaget och mottagaren av tjänsterna som bedriver verksamhet i den medlemsstaten, b) när anställda utstationeras i en annan medlemsstat på en arbetsplats eller i ett företag som tillhör samma koncern, c) när anställda i företag som hyr ut arbetskraft eller ställer arbetskraft till förfogande skickas till ett användarföretag i en annan medlemsstat. Företag som är etablerade i en icke-medlemsstat får inte behandlas förmånligare än företag i en medlemsstat (artikel 1.4). Med utstationerad arbetstagare avses varje arbetstagare som utför arbete inom en annan medlemsstats territorium än där han vanligtvis arbetar (artikel 2.1). Det är utstationeringslandets arbetstagarbegrepp som skall gälla enligt artikel 2.2. 4.2.3 Arbets- och anställningsvillkor Medlemsstaterna skall enligt artikel 3.1 se till att de utstationerade arbetstagarna garanteras de arbets- och anställningsvillkor i arbetslandet som är fastställda i lag eller i allmängiltiga kollektivavtal för arbete som avser byggverksamhet på följande områden: a) längsta arbetstid och kortaste vilotid, b) minsta antal betalda semesterdagar , c) minimilön, d) villkor för att ställa arbetstagare till förfogande, e) säkerhet, hälsa och hygien på arbetsplatsen, f) skydd för gravida kvinnor och kvinnor som fött barn samt för barn och unga, g) lika behandling av kvinnor och män samt andra bestämmelser om icke-diskriminerande behandling. Vad som menas med byggverksamhet definieras i en bilaga till direktivet. Om det inte finns något system för allmängiltigförklaring av kollektiv- avtal, kan medlemsstaten, om den så beslutar, antingen utgå från kollektivavtal som gäller allmänt för alla likartade företag inom en sektor eller från kollektivavtal som har ingåtts av de mest representativa arbets- marknadsorganisationerna på nationell nivå och som gäller i hela riket. Staten måste dock i så fall garantera att de utländska företagen behandlas på samma sätt som nationella företag som befinner sig i en likartad situation (artikel 3.8). Direktivet innehåller en tvingande regel om att för arbete med en första montering eller installation som ingår i leveranskontraktet för en vara, gäller bestämmelserna om minimilön och minsta antal betalda semesterdagar endast om arbetet varar än . Bestäm- melsen gäller dock inte för byggverksamhet (artikel 3.2). Medlemsstaterna kan efter samråd med arbetsmarknadens parter besluta att reglerna om minimilön inte skall tillämpas om utstationeringen varar än en månad (artikel 3.3). De kan också bestämma att man genom kollektivavtal får göra undantag från reglerna om minimilön om utstationeringen varar än en månad (artikel 3.4). Medlemsstaterna kan även ange att undantag får beviljas från reglerna om minimilön och semester om arbetet är av ringa omfattning. I så fall måste de emellertid fastställa vad som menas med ringa omfattning (artikel 3.5). Utstationeringens varaktighet beräknas utifrån en referensperiod . Vid beräkningen skall också inkluderas de perioder någon annan arbetstagare kan ha varit utstationerad för samma arbete (artikel 3.6). Punkterna 1 6 i artikel 3 skall inte hindra tillämpning av arbets- och anställningsvillkor som är förmånligare för arbetstagarna (artikel 3.7). Medlemsstaterna kan också fastställa att uthyrningsföretag som utstationerar arbetstagare skall garantera dessa samma villkor som tillämpas för tillfälligt anställda arbetstagare i utstationeringslandet (artikel 3.9). Direktivet hindrar inte att medlemsstaterna utvidgar direktivets tillämpningsområde till andra områden än de som räknats upp i artikel 3.1. Förutsättningen är dock att bestämmelserna rör ordre public. Medlemsstaterna kan också ålägga företagen att tillämpa kollektivavtal enligt punkten 8 på annan verksamhet än byggverksamhet (artikel 3.10). 4.2.4 Samarbete i fråga om information Medlemsstaterna skall enligt artikel 4 utse förbindelsekontor eller annan nationell behörig instans i syfte att genomföra direktivet. Medlemsstaterna skall också planera ett samarbete mellan de offentliga förvaltningar som har till uppgift att övervaka efterlevnaden av de arbets- och anställningsvillkor som anges i artikel 3.1. Samarbetet skall särskilt bestå i att besvara motiverade förfrågningar om information angående utstationeringar i andra länder. Myndigheterna skall också samarbeta vad gäller information om uppenbart missbruk eller gränsöverskridande verksamheter som kan antas vara olagliga. Den ömsesidiga administrativa hjälpen skall vara kostnadsfri. Informationen om arbets- och anställningsvillkoren i artikel 3.1 skall vara allmänt tillgänglig och varje medlemsstat skall underrätta kommissionen och andra medlemsstater om vilka förbindelsekontor eller behöriga instanser som har utsetts. 4.2.5 Åtgärder och rättslig behörighet I artikel 5 sägs att medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder om direktivets bestämmelser inte följs. De skall i synnerhet sörja för att arbetstagarna eller deras företrädare har tillgång till lämpliga förfaranden såvitt avser att säkerställa skyldigheterna i direktivet. För att göra gällande de rättigheter som angetts i artikel 3 skall enligt artikel 6 talan kunna väckas i landet där arbetstagaren är eller har varit utstationerad. Detta skall dock inte hindra att talan i stället väcks i en annan stat, i enlighet med vad som sägs i internationella konventioner om rättslig behörighet. 4.2.6 Genomförande Direktivet skall enligt artikel 7 vara genomfört . I artikel 8 sägs att kommissionen skall företa en förnyad prövning av föreskrifterna för genomförandet av direktivet. Vid behov skall kommissionen föreslå rådet nödvändiga ändringar. 4.2.7 Kommissionens arbetsgrupp för genomförandet av direktivet Kommissionen har tillsatt en arbetsgrupp för att samordna medlemsländernas genomförande av direktivet. Arbetsgruppen består av nationella experter från alla medlemsstater. Syftet med gruppen är att kartlägga uppkommande problem vid genomförandet av direktivet och att diskutera möjliga lösningar på problemen. Arbetsgruppen har endast en rådgivande funktion. Arbetsgruppen har bland annat kommit till följande slutsatser. Eftersom direktivet innehåller regler om vilken lag som skall tillämpas vid internationella förhållanden bör genomförandet av direktivet ske , nämligen . Direktivet har antagits av , och gäller därför för hela EES, varför detta måste beaktas vid genomförandet. Direktivet föreskriver att medlemsstaterna skall samarbeta i fråga om information och att förbindelsekontor skall inrättas. Förbindelsekontorets uppgifter och samarbetssätten länderna emellan har diskuterats i arbetsgruppen. Arbetsgruppen har också enats om att det är nödvändigt att medlemsstaterna ålägger inhemska arbetsgivare att tillämpa sådana nationella bestämmelser i utstationeringslandet som genomför direktivet.