prop · GM0319 · 1999-01-01 00:00:00 — Skulle företagsledningen känna till eller borde den känna till att arbetsuppgifter som delegerats inte utförs på ett godtagbart sätt, kan den hållas straffrättsligt ansvarig för att inte ha ingripit för att rätta till förhållandena. Penningtvättslagen ålägger i 9 § företaget att granska och rapportera transaktioner som kan tyda på penningtvätt. Det grundläggande ansvaret för att lagens bestämmelser efterlevs ligger således i första hand på företagets ledning. En sanktionsbestämmelse som avser underlåtenhet att granska eller rapportera en misstänkt penningtvättstransaktion enligt 9 §, skulle således träffa företagsledningen eller den som ansvaret delegerats till eller, i vissa fall, bådadera. Som exempel kan nämnas att den säkerhetsansvarige på en bank som fått en anmälan från en kassörska underlåter att granska och rapportera transaktionen till finanspolisen. Regeringen anser i enlighet med vad som framförts av ett flertal remissinstanser att det skulle föra för långt att ålägga samtliga anställda i ett företag, oavsett befattning, straffrättsligt ansvar. Straffansvaret bör därför begränsas så att det i enlighet med principerna för företagaransvar träffar personer i ledande ställning. Annan personal som i strid med instruktioner från arbetsgivaren underlåter att fullgöra den gransknings- och uppgiftsskyldighet som åligger företaget kan i stället bli föremål för åtgärder enligt arbetsrätten. De regler på arbetsrättens område som är tillämpliga är närmast lagen (1982:80) om anställningsskydd (LAS). En arbetstagare kan sägas upp om det finns saklig grund för uppsägning resp. avskedas om han grovt har åsidosatt sina åligganden mot arbetsgivaren. LAS gäller för arbetstagare i allmän eller enskild tjänst, men däremot inte för styrelseledamöter och verkställande direktörer i ett företag. Straffansvar bör även införas för den som bryter mot meddelandeförbudet i 11 § penningtvättslagen. Av den bestämmelsen framgår dock uttryckligen att förbudet avser såväl styrelseledamöter som anställda i företaget. Både såvitt avser brott mot gransknings- och uppgiftsskyldigheten som brott mot meddelandeförbudet, bör uppsåt eller grov oaktsamhet krävas för ansvar. Utredningen har föreslagit att påföljden för brott mot penningtvättslagens bestämmelser skall kunna bestämmas till böter eller fängelse upp . Regeringen anser att det måste beaktas att det rör sig om överträdelser av administrativa regler vilka syftar till att penningtvättslagens föreskrifter skall efterlevas. Straffvärdet för sådana förseelser torde enligt regeringens mening inte vara så högt att fängelse bör ingå i straffskalan. Behövs sanktioner för svarspliktiga företag? Den skyldighet att svara på finanspolisens frågor som föreslås i 9 a § penningtvättslagen för andra yrkeskategorier än de finansiella bör, enligt regeringens mening, inte omfattas av de föreslagna ansvarsbestämmelserna. Det kan nämligen inte uteslutas att den tillfrågade i vissa fall själv kan ha gjort sig skyldig till t.ex. medhjälp till penninghäleri och i ett sådant fall bör det av principiella skäl inte föreligga en skyldighet att under straffansvar lämna uppgifter som alltså skulle kunna komma att användas mot den uppgiftsskyldige själv. De svarspliktiga företagen, dess styrelseledamöter och anställda omfattas av meddelandeförbudet i 11 §. Brott mot denna bestämmelse bör därför föranleda ansvar även för dessa. 12 Anmälningsplikt för revisorer vid misstanke om brott 12.1 Bakgrund överväganden Av direktiven till (dir. 1995:132) framgick att utredaren bl.a. skulle analysera om revisorer borde föras in under penningtvättslagens tillämpningsområde. Utredaren skulle i det sammanhanget särskilt beakta det förslag som lagts fram av om skyldighet för revisorer i aktiebolag att anmäla misstänkt brottslighet i vissa fall. konstaterar att en revisor vid revisionen kan upptäcka misstänkt penningtvätt av betydande storlek. Utredningen anser emellertid att förslag innebär att revisorn kan anmäla brott endast under mycket specifika omständigheter. Vidare anförs att det finns skyldighet för revisorer i företag under tillsyn att rapportera vissa omständigheter till inspektionen. Sammantaget finner därför utredningen att det inte finns tillräckliga skäl för att införa någon särskild uppgiftsskyldighet för revisorerna. Nya bestämmelser i aktiebolagslagen om anmälningsplikt för revisorer En revisor är inte skyldig att göra anmälan till polis eller åklagare, om han misstänker att det har begåtts något brott inom ramen för bolagets verksamhet. Tvärtom begränsas hans möjligheter att göra sådana anmälningar av hans tystnadsplikt. Tystnadsplikten innebär att han inte på eget initiativ får lämna uppgiften till polis eller åklagare, om detta skulle medföra skada för bolaget. I sådana fall har han inte några andra möjligheter att reagera än att anmärka på förhållandet i revisionsberättelsen samt att löpande, genom påpekanden och erinringar, underrätta företagsledningen om sina iakttagelser. Sedan förundersökningen väl har inletts är revisorn visserligen, trots tystnadsplikten, skyldig att svara på frågor från förundersökningsledaren men hans möjligheter att själv initiera förundersökningen är dock begränsade. har antagit prop. 1997/98:99 (bet. 1997/98:LU26, rskr. 1997/98:257, SFS 1998:760) med förslag om vissa ändringar på dessa punkter. De nya bestämmelserna träder i kraft . Om en revisor vid sin granskning av ett bolag finner att en styrelseledamot eller den verkställande direktören kan misstänkas för vissa särskilda slag av brott inom ramen för bolagets verksamhet, skall han utan oskäligt dröjsmål underrätta styrelsen om sina iakttagelser. Revisorn skall, om de skadliga effekterna av gärningen inte avhjälps och anmälan till åklagare eller polis inte heller sker, senast efter underrättelsen till styrelsen lämna sitt uppdrag samt själv göra anmälan till åklagare. Det skulle emellertid stämma mindre väl överens med revisorns roll som bolagets förtroendeman att ålägga honom uppgifter av renodlat straffrättslig natur gentemot bolaget. Reglerna om revisors skyldighet att göra anmälan till polis eller åklagare har därför inte utformats så att de blir till en del av ett straffrättsligt sanktionssystem. I stället har de utformats så att de i första hand kan användas som instrument i revisorns arbete att i bolagets och dess intressenters intresse motverka oegentligheter inom bolaget. Skyldigheten för revisorn att agera har därför avgränsats till att gälla misstankar om brottslighet som är av ekonomiskt slag och som typiskt sett kan vålla bolaget eller dess intressenter skada. Brottstyperna har specificerats i en särskild brottskatalog . De brott som omfattas är främst bedrägeri-, förskingrings- och bokföringsbrott samt vissa slag av skattebrott. Vid remissbehandlingen av promemoria har Riksåklagaren ansett att brottskatalogen även bör omfatta sådana häleribrott som utgör penningtvätt. Regeringen har vid behandlingen av frågan i propositionen anfört att en anmälningsplikt vad gäller häleri skulle kunna vara av värde vid bekämpandet av penningtvätt, men avstått från att ta upp frågan i det sammanhanget och hänvisat till beredningen av betänkande. 12.2 Revisorer i aktiebolag förslag: Om en revisor i samband med granskning av ett bolag finner att en styrelseledamot eller den verkställande direktören kan misstänkas för penninghäleri, skall han göra anmälan om detta till åklagare. Förslagen i promemorian om anmälningsplikt för revisorer vid misstanke om brott: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser som yttrat sig har tillstyrkt förslagen. Föreningen har hänvisat till sitt remissyttrande över betänkande Aktiebolagets organisation (SOU 1995:44) vari förslaget om anmälningsplikt för revisorer avstyrkts. Skulle en anmälningsplikt enligt prop. 1997/98:99 ändå införas har FAR emellertid inga invändningar mot att häleri läggs till brottskatalogen på det sätt som föreslås i promemorian. har framfört att det endast bör införas en rätt men inte någon skyldighet för revisorn att göra anmälan om misstänkt brottslig verksamhet i bolaget och i övrigt hänvisat till sitt remissvar över det ovannämnda betänkandet. har godtagit att anmälningsskyldigheten utökas med penningtvättsbrott, men påpekat att den föreslagna lagregleringen även innefattar andra brott som inte bör omfattas av anmälningsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag: Det finns anledning förmoda att en viss del av den penningtvätt som förekommer sker genom att illegala medel förs in i bolag för att där tvättas . Trots misstankar om att sådan verksamhet förekommer är det mycket svårt att upptäcka dessa transaktioner. Revisorns arbete är inriktat på bolagets räkenskaper och ekonomiska förvaltning och det är på det området som revisorn har en särskild kompetens. Såsom påpekat kan en revisor i sitt arbete upptäcka misstänkt penningtvätt. Även har i sitt remissyttrande över betänkandet om penningtvätt konstaterat att det kan förekomma att revisorn vid granskningen av ett bolag finner transaktioner som skulle kunna utgöra ett led i penningtvätt. Granskningen sker i efterhand och det finns då oftast möjligheter att bedöma om transaktionen utgjort ett led i en brottslig handling. 1997/98:99 har regeringen ansett att revisorns anmälningsskyldighet bör avgränsas till att avse misstankar om brottslighet av ekonomiskt slag som typiskt sett kan vålla bolaget eller dess intressenter skada. Med intressenter avses inte bara aktieägare utan även vissa utomstående såsom kreditgivare, anställda, andra kontraktsparter och det allmänna. De brott som föreslås omfattas av revisorernas anmälningsskyldighet är i enlighet därmed bedrägeri-, förskingrings-, bokförings-, besticknings- och mutbrott samt vissa slag av skattebrott. De åtgärder som är aktuella vid penningtvätt går i regel ut på att föra in s.k. svarta pengar i bolagets ekonomi. Gärningar som innefattar penningtvätt och som utförs inom ramen för bolagets verksamhet torde därför utgöra brottslighet av ekonomiskt slag. I propositionen har en riktlinje varit att en åtgärd för att omfattas av anmälningsskyldigheten dessutom skall kunna vålla bolaget eller dess intressenter skada. Brottslighet som innefattar penningtvätt torde inte vara av sådant slag att den typiskt sett kan vålla bolaget eller dess intressenter någon omedelbar skada, utan snarare sådan att den först i förlängningen kan åsamka dessa skador. Om det skulle komma till allmänhetens kännedom att ett bolag utnyttjas för penningtvätt torde förtroendet för bolaget minska och innebära negativa konsekvenser både för bolaget och dess intressenter. Detta är emellertid inte unikt för penningtvätt utan torde gälla för all typ av allvarligare brottslighet. har anfört att anmälningsskyldigheten inte bör utvidgas till andra brottstyper än dem som omfattas av prop. 1997/98:99 om det inte finns starka skäl. Penningtvättens särskilt allvarliga karaktär, likhet med brott som innefattas i brottskatalogen, dess nära samband med redovisning och därmed det reviderade området samt revisorers möjligheter att upptäcka brottsligheten utgör enligt SRS sådana starka skäl. Penningtvätt utförs ofta med uppsåt att dölja eller dra nytta av allvarlig brottslighet och utgör inte sällan ett slutled i den organiserade brottsligheten. Ett företag som utnyttjas för penningtvätt kan därmed finansiera sin verksamhet med kapital från brottslig verksamhet. Såsom påpekats av är detta ett väldokumenterat problem i exempelvis restaurang- och byggbranschen samt i taxinäringen. De svarta pengarna skapar ett kretslopp genom penningtvätt och nya rörelser genereras. Sammantaget anser regeringen att penningtvättens särskilt allvarliga karaktär samt revisorernas möjligheter att upptäcka brottslighet i samband därmed motiverar att revisorns anmälningsskyldighet utsträcks till att omfatta också brottsliga förfaranden av penningtvättskaraktär. Gärningar som innefattar penningtvätt är i regel straffbara enligt häleribestämmelser. I enlighet med vad som redovisats i avsnitt 6, föreslår nu regeringen införande av ett särskilt penningtvättsbrott, penninghäleri. Anmälningsskyldigheten för revisorer bör i enlighet därmed avse misstanke om sådana gärningar som är straffbara enligt den föreslagna bestämmelsen om penninghäleri i 9 kap. 6 a § . 12.3 Revisorer i finansiella bolag och rådet antog det s.k. BCCI- direktivet (95/26/EG). Direktivet innehåller bl.a. bestämmelser om revisorers rapporteringsskyldighet till tillsynsmyndigheterna. Bestämmelserna i direktivet har införts för revisorer i banker, kreditmarknadsföretag, försäkringsbolag, understödsföreningar, värdepappersbolag, fondbolag och hypoteksinstitut (se prop. 1995/96:173). En revisor i ett sådant finansiellt företag är skyldig att omgående till rapportera sådana förhållanden rörande företaget som kan utgöra en väsentlig överträdelse av de författningar som reglerar företagets verksamhet. Vidare skall revisorn rapportera förhållanden som kan påverka det finansiella företagets fortsatta drift negativt eller som kan leda till att han avstyrker att balansräkning eller resultaträkning fastställs eller kan föranleda anmärkning. Bestämmelser som rör revisorer i banker finns i bankrörelselagen (1987:617). 1997/98:166 föreslås bl.a. att aktiebolagslagen (1975:1385) även skall omfatta dessa företag. Förslagen innebär att bestämmelserna i aktiebolagslagen om revisorers anmälningsplikt vid misstanke om brott även kommer att omfatta bankaktiebolagen. Förslagen föreslås träda i kraft . 13 Övriga frågor 13.1 Finns det behov av en ny penningtvättslag? finns regler om penningtvätt både i och i penning- tvättslagen. Penningtvättslagen innehåller administrativa bestämmelser i syfte att hindra att det finansiella systemet används för penningtvätt, medan de straffrättsliga reglerna återfinns i häleribestämmelser. har föreslagit att en ny penningtvättslag införs bl.a. med anledning av att ett särskilt penningtvättsbrott föreslås. Såsom tidigare anförts, föreslås nu att det nya brottet skall tas in i . Regeringen anser därför att övriga bestämmelser som föreslås kan genomföras genom ändringar i den gällande penningtvättslagen. 13.2 Ikraftträdande Förslagen i prop. 1997/98:99 om aktiebolagets organisation träder i kraft . Regeringen anser att det är angeläget att förslagen träder i kraft härefter. Det är därför lämpligt att samtliga förslag i den här propositionen träder i kraft . 13.3 Ekonomiska effekter Förslaget att försäkringsmäklare skall omfattas av uppgiftsskyldighet i penningtvättslagen torde inte medföra några ekonomiska effekter för eftersom dessa står under inspektionens tillsyn. Förslaget om att bredda basen för penningtvätt till att avse skatte- och tullbrott torde inte få några betydande kostnadseffekter för det allmänna. Detsamma gäller förslaget om anmälningsskyldighet för revisorer som i samband med granskningen av ett bolag finner att en styrelseledamot eller den verkställande kan misstänkas för vissa slag av häleri. Förslagen skall genomföras inom ramen för befintliga anslag för berörda myndigheter. 14 Författningskommentar 14.1 Förslaget till lag om ändring i 9 kap. 6 § Ändringen innebär att de gärningsformer som upptas i första stycket 3 och 4 utgår och flyttas till en ny paragraf i , 9 kap. 6 a §, vilket får till följd att den gärningsform som återfinns under första stycket 5 (fordringshäleri), kommer att upptas under första stycket 3. I övrigt har inte några ändringar gjorts. 9 kap. 6 a § Paragrafen, som behandlas i avsnitt 6.2.1, är ny och innebär att vissa förfaranden som utgör penningtvätt samlas under ett och samma straffstadgande. Första stycket upptar i oförändrad form de nuvarande bestämmelserna i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Punkt 1 motsvarar nuvarande 9 kap. 6 § första stycket 3 och punkt 2 nuvarande 9 kap. 6 § första stycket 4. I viss utsträckning är gärningar som avses i första stycket straffbelagda även i 9 kap. 6 § första stycket. Syftet med den nya bestämmelsen om penninghäleri är att den skall omfatta sådana brottsliga förfaranden som typiskt sett är att anse som penningtvätt. Om en gärning även uppfyller rekvisiten för häleri, bör emellertid domstolen i stället döma för det brottet. Andra stycket har inte någon motsvarighet i gällande rätt. Bestämmelsen utvidgar det straffbara området till att omfatta den som på ett mer kvalificerat sätt medverkar till åtgärder som är ägnade att dölja att annan har berikat sig genom brottslig gärning på annat sätt än genom förvärv. Exempel på sådana brott är framför allt skatte- och tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift undandras staten. Förfaranden som vidtas med egendom som är förvärvad genom brott täcks redan av första styckets gärningsbeskrivningar. För att undvika tillämpnings- och konkurrensproblem har andra stycket därför gjorts subsidiärt till första stycket. För straffansvar fordras att åtgärden i det enskilda fallet varit ägnad att dölja att annan berikat sig. Så torde regelmässigt vara fallet om man medverkar till att bortföra, överlåta eller omsätta egendom som tillhör någon som har berikat sig genom brott, exempelvis genom olika bank- eller andra affärstransaktioner, och därigenom försvårar möjligheten att klarlägga egendomens ursprung eller vem som är dess riktige ägare. Uppräkningen är inte uttömmande. Förutom de angivna exemplen omfattar således ansvaret liknande åtgärder som på samma sätt är ägnade att dölja att annan har berikat sig genom brott. Som ytterligare villkor uppställs kravet att medverkan skall vara otillbörlig. Den medverkan som ges skall alltså, för att vara straffbar, ha som mer eller mindre uttalat syfte att hjälpa den brottslige att dra nytta av sitt brott. Vidare skall det finnas ett direkt samband mellan den hjälp gärningsmannen lämnar t.ex. en skattskyldig och det förhållandet att den sistnämnde får möjlighet att dölja att han har berikat sig genom brott. Detta innebär att normala transaktioner som sker öppet och som har ett tydligt legalt ändamål faller utanför det straffbara området. Bedömningen måste göras med hänsyn till samtliga omständigheter. Att medverka vid överlåtelser eller andra former av transaktioner genom att ställa sig till förfogande som bulvan eller genom att låna ut sina identitetshandlingar är exempel på medverkan som normalt måste anses vara otillbörlig. Vidare bör betraktas som otillbörligt medverkan till banktransaktioner som innebär att egendom förs ut ur landet för att placeras och investeras i länder där kontrollen av det finansiella systemet är bristfällig. Ytterligare fall av otillbörlig medverkan kan t.ex. vara att låta någon annan sätta in pengar på sitt bankkonto eller medverka till omfattande transaktioner mellan olika konton i syfte att göra det svårare att identifiera egendoms ursprung eller dess ägare. Att delta i skentransaktioner utgör ett annat exempel på otillbörlig medverkan. Ett ytterligare exempel är att sälja vinstbongar för att ge någon annan tillgång till en handling som förklarar varför han disponerar över mer egendom än vad hans redovisade inkomst utvisar. Såsom Lagrådet angett, syftar alltså bestämmelsen till att straffbelägga sådana åtgärder som mer eller mindre typiskt kan dölja det brottsliga berikandet, vilket innebär att normala affärstransaktioner, om än vidtagna i ont uppsåt, faller utanför det straffbara området. De objektiva förutsättningarna för straffansvar måste givetvis vara täckta av uppsåt. Indirekt och även eventuellt uppsåt bör dock vara tillräckligt. För ansvar bör alltså inte krävas att gärningsmannens huvudsakliga syfte med en viss transaktion är att dölja att annan berikat sig genom brott. Det bör vara tillräckligt att gärningsmannen förstår att transaktionen kommer att få denna följd eller att han misstänker detta och att han skulle företa gärningen även om han var säker på att så är fallet. Som en förutsättning för att bestämmelsen om penninghäleri skall kunna tillämpas måste det i samtliga fall föreligga ett fullbordat förbrott. I många fall där transaktioner som liknar penningtvätt företas kan gärningen i stället utgöra själva förbrottet, t.ex. förskingring. I sådana fall skall givetvis i första hand dömas för det brottet varvid efterföljande straffbar penningtvätt konsumeras. När det gäller skattebrott omfattar den föreslagna utvidgningen av straffansvaret endast åtgärder som vidtas då effekten av brottet har inträtt. Det är således först när skattebrottet lett till en för låg debitering av skatt som den skattskyldige kan sägas ha berikat sig. Den som vidtar åtgärder i ett tidigare skede i syfte att dölja för skattemyndigheten att någon annan har en högre beskattningsbar inkomst än som redovisas, t.ex. genom s.k. luftfakturor eller skenavtal, torde i stället kunna dömas för medhjälp till skattebrott. Sådana främjande åtgärder kan även vidtas efter det att den skattskyldige har lämnat in de felaktiga uppgifterna men innan brottet har lett till önskad effekt, t.ex. genom att vid begärd komplettering från myndighetens sida medverka till att upprätta falska handlingar. Tredje stycket innehåller en bestämmelse om grovt brott. Straffskalan motsvarar vad som gäller för de fall häleri är att bedöma som grovt. Vid bedömningen av om brottet är grovt bör de omständigheter som tillmäts betydelse vid frågan om häleri enligt 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 är grovt äga samma giltighet. Det bör därför beaktas vilket värde gärningen avsett, om de brottsliga åtgärderna satts i system eller vidtagits inom ramen för omfattande ekonomisk verksamhet. 9 kap. 7 a § Paragrafen, som motiveras i avsnitt 6.2.2, är ny. Första stycket, som innehåller bestämmelser om ringa brott, motsvarar i sak nuvarande bestämmelser i 9 kap. 7 § första stycket , såvitt avser de gärningar som återfinns i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Därutöver kommer det även att omfatta ringa brott avseende de nya gärningar som anges i 9 kap. 6 a § andra stycket. Andra stycket reglerar de fall då oaktsamt förfarande kan föranleda ansvar. Punkt 1 motsvarar i sak nuvarande bestämmelser i 9 kap. 7 § andra stycket 2 , såvitt avser de gärningar som återfinns i 9 kap. 6 § första stycket 3 och 4 . Punkt 2 har inte någon motsvarighet i gällande rätt och innebär att kriminaliseringen utvidgas till att även omfatta de nya gärningar som anges i 9 kap. 6 a § andra stycket. 14.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1993:768) om åtgärder mot penningtvätt 1 § Vid införandet av penningtvättslagen anfördes att syftet med hänvisningen i första stycket till förpliktelser enligt var att fästa tillämparens uppmärksamhet på att kan ha betydelse för tolkningen av lagens bestämmelser. Eftersom hänsyn till detta skall tas även utan en direkt hänvisning därom i lagen, anser regeringen att första stycket är överflödigt och bör utgå. I första stycket, som i stort motsvarar det nuvarande andra stycket, görs en teknisk ändring som innebär att en definition av vad som enligt penningtvättslagen skall avses med begreppet penningtvätt införs i stället för den syftesangivelse som finns i lagen . Ändringen i andra stycket innebär att penningtvättslagen kommer att omfatta transaktioner där det bakomliggande brottet utgörs av sådana skatte- eller tullbrott som innebär att skatt, tull eller annan avgift undandras staten. För att få med dessa brott skall penningtvätt även omfatta åtgärder med annan egendom än sådan som har förvärvats genom brott, om åtgärderna är ägnade att dölja att någon har berikat sig genom brottslig gärning. Med lokutionen någon avses även gärningsmannen själv. Åtgärder som vidtas av denne och som är ägnade att dölja att han själv berikat sig genom skatte- eller tullbrott kommer därmed att omfattas av lagens tillämpningsområde. Detsamma gäller då någon vidtar sådana åtgärder för att dölja att annan berikat sig genom brottslig gärning. Utredningen har vidare föreslagit att begreppet egendom i definitionen ersätts med medel .