prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Sistnämnda bestämmelse är som synes inte under alla omständigheter tvingande. Talan om och ogiltighet instäms till domstol på samma sätt som en vanlig civilrättslig tvist. Målet kan fullföljas till hovrätt och , med de inskränkningar som följer av rättegångs- balkens regler. Talan kan sålunda komma att prövas i tre instanser. När det gäller frågor som skall prövas av domstol efter ansökan finns det i 26 § tredje stycket skiljemannalagen regler som inskränker parternas rätt att föra talan mot tingsrättens beslut. Har tingsrätten efter ansökan utsett en skiljeman eller skilt en skiljeman från uppdraget eller förklarat skiljeavtalet förfallet får talan inte föras mot beslutet. Vidare får talan inte heller föras mot ett beslut angående förlängning av tiden för meddelande av skiljedom. Har tingsrätten däremot avslagit en ansökan om utseende av skiljeman eller om hans skiljande från uppdraget får en part föra talan mot beslutet enligt regler. Detsamma gäller om tingsrätten avvisat en ansökan om förlängning av tiden för meddelande av skiljedom. 12.1.2 Överväganden Regeringens förslag: Talan om ogiltighet och av en skiljedom skall tas upp av hovrätten inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Detsamma skall gälla talan mot en skiljedom varigenom skilje- männen avslutat förfarandet utan att pröva de frågor som hänskjutits till dem. Om platsen för skiljeförfarandet inte finns angiven i skiljedomen skall talan kunna väckas hos . Hovrättens avgörande skall inte kunna överklagas. Hovrätten skall dock för frågor av särskilt prejudikatintresse kunna tillåta att avgörandet överklagas, s.k. ventil. Talan beträffande ersättningen till en skiljeman skall tas upp av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. skall vara reservforum för det fall platsen för skiljeförfarandet inte finns angiven i skiljedomen. Ansökningsärenden som avser utseende av skiljeman eller hans skiljande från uppdraget skall tas upp av tingsrätten i den ort där någon av parterna har sin hemvist eller av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. Ansökan skall även kunna tas upp av . Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att talan mot en skiljedom skall tas upp av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet och att den nuvarande ordningen som innebär att tingsrättens dom kan överklagas till hovrätt och enligt tvistemålsregler behålls. I övriga delar överensstämmer utredningens förslag med regeringens. En expert i utredningen har i ett särskilt yttrande anfört att bör vara första och enda instans i internationella mål om bl.a. ogiltighet och . Övriga ogiltighets- och klandermål bör enligt yttrandet handläggas av någon av rikets hovrätter. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. En knapp majoritet tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Många remissinstanser särskilt de som representerar näringslivet ansluter sig till det särskilda yttrandet. Flera utländska experter instämmer i det särskilda yttrandet. Skälen för regeringens förslag: Syftet med en skiljedomslagstiftning i såväl ett nationellt som ett internationellt perspektiv är att tillhandahålla ett regelverk för en alternativ form av tvistlösning. En grundläggande tanke bakom sådana regler är att tillgodose bl.a. näringslivets krav på en snabb och effektiv handläggning som resulterar i en slutlig skiljedom. Det är ingen överdrift att påstå att just möjligheterna till en effektiv handläggning och snabbt avgörande av tvisten är ett av de viktigaste skälen för att parter skall välja denna tvistlösningsform. Det finns fog för påståendet att dessa faktorer är av så avgörande betydelse att för det fall handläggningstiderna för skiljeförfaranden skulle motsvara dem i allmän domstol skulle skiljeförfarandet förlora en väsentlig del av sin attraktionskraft. Vad nu anförts bör enligt regeringens mening tillmätas stor betydelse när man överväger olika forum- och instansordningsfrågor med avseende på skiljeförfarande. Det finns alltså, på samma sätt som för tvistemål i allmänhet, ett behov av en expedit handläggning av olika skiljedomsfrågor i domstol. Detta gör sig särskilt gällande såvitt avser prövningar om ogiltighet och av skiljedomar. Det har hävdats att det blivit vanligare med klandertalan i syfte endast att fördröja verkställigheten och skapa oreda i de rättsliga efterverkningarna av skiljedomen. Som regeringen tidigare nämnt är det av yttersta vikt att parterna så långt det är möjligt kan förlita sig på en skiljedoms slutlighet. Detta parternas intresse kan tillgodoses bl.a. genom att reglerna om ogiltighet och ges en ändamålsenlig utformning. En annan faktor av mycket stor betydelse är naturligtvis forumfrågan och möjligheterna att få talan prövad i flera instanser. När det gäller en parts möjlighet att föra talan mot en skiljedom eller få den överprövad i de fall skiljemännen avslutat förfarandet utan att slita tvistefrågorna skulle det onekligen innebära en avsevärd tempovinst om domstolens prövning kunde inskränkas till en instans. Skiljeförfarandets attraktionskraft skulle vidare sannolikt öka om t.ex. en klandertalan kunde anhängiggöras direkt i hovrätt eller till och med en enda hovrätt. Frågan är om det möter några särskilda hinder att särbehandla vissa skiljedomsfrågor på detta sätt. En ordning som innebär en domstolsprövning i endast en instans skulle inte innebära en fullständig innovation. Parter har redan med dagens regler möjlighet att begränsa prövningen på detta sätt. De kan nämligen enligt 49 kap. 2 § avtala att inte överklaga tingsrättens dom. Sådana avtal torde dock inte vara särskilt frekventa. Detta kan möjligen tolkas så att behovet av en eninstansprövning i tingsrätt inte är särskilt stort. Enligt regeringens mening finns det knappast några avgörande invändningar mot att man skulle kunna ta hänsyn till skiljeförfarandets speciella karaktär och således begränsa möjligheten att få en talan prövad i flera instanser. Den omständigheten att någon sådan begränsning inte bör finnas vid en prövning av skiljeavtalets giltighet och tillämplighet i ett tidigare skede av förfarandet förändrar inte detta synsätt. De nu aktuella fallen tar sikte på en talan i domstol sedan skiljemännen meddelat en skiljedom. Det är i dessa fall som argumentet om det angelägna i att verka för en skiljedoms slutlighet gör sig gällande med särskild styrka. Det är således en rimlig utgångspunkt att en talan mot en skiljedom inte skall kunna prövas av flera instanser. Frågan blir då var prövningen bör äga rum. Regeringen har i olika sammanhang framhållit det angelägna i att tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga i första instans. Detta talar för att prövningen bör ske i en, flera eller alla tingsrätter. Å andra sidan kan man fråga sig om resonemanget om tyngdpunkten i första instans till alla delar är relevant då man redan från början vet att instanskedjan inte står till parternas förfogande. Det resonemanget utgår bl.a. från att hovrätterna skall ha en kontrollerande och korrigerande funktion, t.ex. såvitt avser tingsrätternas avgörande i materiellt hänseende. Det kan alltså bli fråga om en överprövning i sak. Om någon sådan prövning är det inte fråga när en skiljedom skall prövas. Skiljedomen kan i princip inte bli föremål för prövning på materiell grund. Mot denna bakgrund bör den allmänna principen om att tyngdpunkten i civilmål skall ligga i första instans inte utesluta vidare överväganden i frågan om i vilken instans en prövning av en skiljedom bör äga rum. Den omständigheten att principen om tingsrätten som första instans inte medför att prövningar av t.ex. ogiltighet och måste ske där innebär å andra sidan inte att en sådan ordning skulle vara utesluten. Det kan dock ifrågasättas om det är lämpligt att låta sådana prövningar ske vid alla tingsrätter i landet. Förutom att sådana mål torde bli mycket ovanliga på sina håll, med de nackdelar som följer härav, skulle det bli svårt att upprätthålla en enhetlig praxis. Alternativet skulle då vara att samla målen till en eller några större tingsrätter. Det skulle onekligen innebära en rad fördelar att samla samtliga mål till ett begränsat antal större domstolar. Dessa domstolar skulle kunna specialdestinera målen till en eller flera avdelningar, vilka skulle utveckla ett expertkunnande i ämnet. En sådan specialisering skulle med all säkerhet befrämja en snabb handläggning. Förutsättningarna skulle således bli de bästa för att garantera domstolsavgöranden på en hög- kvalitativ nivå inom rimlig tid. Vidare skulle man på detta sätt skapa förutsättningar för en mer enhetlig rättstillämpning. Regeringen anser att en ordning i enlighet med vad som skisserats väl skulle svara mot skiljeförfarandelagstiftningens grundläggande syften. Utländska skiljedomar genomgår ett exekvaturförfarande innan de kan verkställas av kronofogdemyndigheten. En ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom görs hos . Hovrättens prövning huruvida en utländsk skiljedom skall kunna verkställas som en svensk domstols lagakraftägande dom sker enligt bestämmelserna i lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK). Bestäm- melserna överensstämmer med New Yorkkonventions regler. Det nu anförda innebär att gör en prövning av utländska skiljedomar som i stora stycken motsvarar den domstols- prövning som skall ske vid talan om ogiltighet eller av en skiljedom. Denna ordning har fungerat väl och utredningen har inte föreslagit någon förändring härvidlag. Enligt regeringens mening bör ansökningar om verkställighet av utländska skiljedomar även framgent tas upp av . Man skulle i och för sig även kunna överväga om inte denna hovrätt borde utgöra exklusivt forum också för frågor om ogiltighet och av en skiljedom, liksom vid prövningar då skiljemännen meddelat en skiljedom utan att avgöra tvistefrågorna. För en sådan koncentration av målen talar den nämnda omständigheten att hovrätten har att handlägga liknande frågor. Hovrätten har vidare möjlighet att administrera målen på ett sådant sätt att de tidigare redovisade fördelarna med prövningar i en enda domstol skulle kunna uppnås. Över huvud taget kan det framså som en fördel i ett eninstansförfarande att såväl svenska som utländska skiljedomar prövas av samma domstol, även om grunderna för prövningen skiljer sig åt något. Mot en ordning med som exklusivt forum talar emellertid regeringens tidigare ställningstagande att sätta principen om parts- autonomin i högsäte. Det kan onekligen ifrågasättas om det kan anses förenligt med den genomsnittliga partsviljan att samtliga klandermål skall avgöras av , t.ex. i de fall parterna valt att förlägga skiljeförfarandet till eller . Om i en internationell tvist mellan t.ex. en svensk och en dansk part dessa valt att förlägga förfarandet till framstår det som egendomligt att förlägga klanderprocessen till . Det finns enligt regeringens mening starka skäl för att låta parterna, på sätt som ovan angivits, disponera över forumfrågan. En prövning i hovrätt framstår därvid som mer ändamålsenlig än att förelägga målen till vissa tingsrätter. Med en ordning som innebär att talan om ogiltighet och skall prövas av den hovrätt inom vars domkrets förfarandet äger rum, kommer en stor del av målen ändå att avgöras av . Beträffande de internationella skiljeförfarandena kommer detta för- hållande att bli än tydligare. Man uppnår därmed flera av de fördelar som ovan redovisats. Behovet av en särskild regel för internationella skilje- tvister ter sig i denna belysning inte nödvändig. Mot bakgrund av vad som anförts anser regeringen att övervägande skäl talar för att en talan om ogiltighet eller av en skiljedom bör väckas vid den hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Detsamma bör gälla en talan mot en skiljedom där skiljemännen inte prövat de tvistefrågor som hänskjutits till dem. Med det förslag som skisserats kommer hovrätternas avgöranden att bilda praxis. Det kan dock uppkomma situationer där intresset av att erhålla ett prejudikat gör sig gällande med särskild styrka. Det bör därför finnas en möjlighet för hovrätten att i dessa fall tillåta att avgörandet överklagas. På så sätt kommer skiljedomsfrågor av särskilt prejudikat- intresse att kunna prövas av . Regeringen föreslår således att en talan mot en skiljedom som avser ogiltighet eller eller de fall där skiljemännen inte prövat de tvistefrågor som hänskjutits till dem skall tas upp av hovrätten inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. Är platsen för förfarandet inte angiven i skiljedomen föreslås att talan skall kunna väckas vid . Hovrättens avgörande skall inte kunna överklagas. Hovrätten skall dock kunna tillåta att avgörandet överklagas när det gäller frågor av särskilt prejudikatintresse. Det bör för tydlighetens skull framhållas att regeringens förslag inte innebär att några specialdomstolar inrättas. Hovrätterna skall tillämpa regler om förberedelse och huvudförhandling (se 53 kap. 1 § ). Några särskilda förfarande- eller samman- sättningsregler föreslås alltså inte. Vad avser talan beträffande ersättningen till en skiljeman saknas det enligt regeringens mening sådana bärande skäl som skulle motivera att dessa mål omfattades av den nu föreslagna ordningen. Fördelen med att kunna föra talan mot olika beslut i en skiljedom uppstår inte i dessa fall, då partsställningen i en ersättningstvist inte är densamma som i själva klandermålet. Någon gemensam handläggning i egentlig mening torde inte bli aktuell. Regeringen föreslår därför att en talan beträffande ersättningen till en skiljeman tas upp av tingsrätten på platsen för skiljeförfarandet. Är platsen för förfarandet inte angiven i skiljedomen föreslås som reservforum. De skäl som framförts för att motivera en särskild lösning för frågor om framför allt ogiltighet och gör sig heller inte gällande i samma utsträckning för andra skiljedomsfrågor av mer ärendekaraktär, t.ex. utseende av skiljeman eller dennes skiljande från uppdraget. Ärenden som avser ansökan om att en skiljeman skall skiljas från uppdraget på grund av jäv bör i stället slutligt avgöras av tingsrätten. Vidare bör tingsrättens beslut vara slutligt när en skiljeman har utsetts eller skilts från sitt uppdrag. I övrigt bör allmänna regler gälla. Det innebär att talan liksom får föras mot ett beslut varigenom tingsrätten har avslagit en begäran om utseende av skiljeman eller utom i jävsfallet om en skiljemans skiljande från uppdraget. Vidare får talan föras mot tingsrättens beslut att avvisa en ansökan. Ansökningsärendena bör alltjämt tas upp av tingsrätten i den domkrets där någon av parterna har sitt hemvist. Det finns dock starka lämplighetsskäl som talar för att domstolen på den plats där förfarandet har ägt rum bör kunna pröva målet. Parterna bör därför kunna vända sig även till den domstolen. Det kan emellertid i inledningen av förfarandet vara svårt att ange platsen för förfarandet. Om inte någon av parterna har hemvist i blir det vanskligt att ange vilken domstol som är behörig. Det bör därför finnas ett reservforum. Ärenden om utseende av skiljeman och dennes skiljande från uppdraget bör även i fortsättningen handläggas i huvudsak enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Rätten har i dessa fall att självmant kontrollera sin behörighet enligt 8 § nämnda lag. Skyldigheten att under alla omständigheter bereda motparten tillfälle att yttra sig kan medföra tidsutdräkt och särskilt i fall med en motpart som håller sig undan i vissa fall visa sig omöjlig att genomföra. Rätten bör därför inte ha en absolut skyldighet att höra motparten för att kunna bifalla en ansökan. Däremot bör ansträngningar alltid göras för att ge motparten tillfälle att yttra sig. En uppmaning att höra skiljemannen när ärendet gäller hans skiljande från uppdraget bör behållas. 12.2 Preklusionfrister Regeringens förslag: Skiljemannalagens regler om påkallande av skiljedom i de fall det framgår av lag att en talan skall väckas (legala tidsfrister) kompletteras att omfatta även avtalade frister om talans väckande. Har skiljedom begärts inom rätt tid men avslutas förfarandet utan att den hänskjutna frågan rättskraftigt avgörs, skall talan anses väckt i rätt tid, om en part på nytt begär skiljedom eller väcker talan vid domstol från det han fick del av skiljedomen eller, om skiljedomen blivit upphävd eller förklarad ogiltig eller en talan enligt 36 § lämnats utan bifall, från det att domen i denna del vunnit laga kraft. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I vissa fall skall en part enligt lag väcka talan för att hans rätt att föra talan inte skall prekluderas. Omfattas talan av ett skiljeavtal skall parten enligt 27 § första stycket skiljemannalagen i stället begära skiljedom inom den angivna tiden. Preklusionsregler av detta slag finns på flera områden. Exempelvis skall jordägare eller arrendator som vill framställa fordrings- anspråk på grund av arrendeförhållande göra detta från det att arrendatorn avträdde arrendestället (8 kap. 26 § jordabalken). Vidare skall en part som vill klandra en syn väcka talan inom en månad från det att synehandlingen delgavs honom (9 kap. 28 § jordabalken). Slutligen kan nämnas den frist som gäller för av bolagsstämmobeslut (9 kap. 17 § aktiebolagslagen). Det kan hända att ett i rätt tid inlett skiljeförfarande inte leder till att det meddelas en giltig skiljedom. Enligt skiljemannalagens bestämmelser kan detta inträffa om en i skiljeavtalet utsedd skiljeman avlider eller avsäger sig uppdraget. Vidare kan skiljemännen misslyckas med att ena sig eller med att meddela skiljedom inom den därför bestämda tiden. Slutligen kan skiljedomen vara behäftad med ett fel som gör att den är ogiltig eller att den kan hävas efter klandertalan. Sker detta utan förvållande av parten är han enligt 27 § andra stycket skiljemannalagen bibehållen vid sin rätt om han väcker talan vid domstol från det han fick kännedom om hindret eller, om skiljedomen klandrats och blivit hävd, från det hävningsdomen vunnit laga kraft. Med hinder jämställs att motparten bestrider tillämpning av skiljeavtalet eller inte utser skiljeman i rätt tid, dvs. de fall som omtalas i 3 § skiljemannalagen. Lagstiftaren har i vissa fall ansett det befogat att i lag ange att talan skall väckas för att rätten att föra talan skall vara bibehållen. Det är rimligt att samma frist skall tillämpas när en sådan talan omfattas av ett skiljeavtal. En part som vill föra talan bör därför i dessa fall vara tvungen att begära skiljedom enligt den nya lagens bestämmelser inom den angivna tiden. Detta innebär i stort sett samma reglering som enligt skiljemannalagen. Att det enligt förslaget ställs större krav på en giltig begäran om skiljedom har berörts i avsnitt 8.1. Särskilt med tanke på de bestämmelser som regeringen strax skall beröra finns det anledning att jämställa avtalade frister om talans väckande med de legala. Det kan även enligt den föreslagna lagen inträffa att ett inlett förfarande avslutas utan att tvistefrågan blir rättskraftigt avgjord. I de flesta fall kommer emellertid lagens konstruktion att medföra att för- farandet avslutas genom en skiljedom, som dock inte alltid innehåller ett avgörande av tvistefrågan. Undantagsvis kommer en begäran om skilje- dom inte ens att leda så långt att skiljedom meddelas. Detta gäller t.ex. om motparten inte utser skiljeman eller bestrider ett yrkande om tillämpning av skiljeavtalet och den påkallande parten därför väljer att vända sig till domstol. Oavsett den formella skillnad mot vad som gäller som ligger i att en tvist kan avslutas genom skiljedom utan sakprövning bör det även i fortsättningen vara möjligt för en part att bevara sin rätt om situationen uppkommit utan hans vållande. Detta bör ske genom att parten påkallar ett nytt skiljeförfarande om skiljeavtalet fortfarande gäller och i annat fall genom att han väcker talan vid domstol, allt . Har tvisten prövats i skiljedomen men upphävs denna eller förklaras den ogiltig, bör tiden räknas från den dag då domstols- avgörandet vann laga kraft. Detsamma bör, som Lagrådet framhållit, gälla det fall att den påkallande parten fört talan mot en skiljedom, som innebär att hans talan avvisats, utan att domstolen upphävt skiljedomen. Innehåller skiljedomen inte ett avgörande i tvistefrågan bör utgångs- punkten för fristen annars vara den dag då part fick del av skiljedomen. I vissa fall kommer förfarandet att avstanna innan skiljenämnden konstituerats och skiljedom således inte meddelas. Det kan t.ex. gälla fall då motparten motsatt sig skiljeförfarande eller underlåtit att utse skiljeman. Fristen bör då räknas från den tidpunkt då part fick kännedom om omständigheten. Med hänsyn till att en part redan kan ha inlett ett rättsligt förfarande när han får kännedom om det hinder som föranleder honom att begära skiljedom eller väcka talan bör det vara tillräckligt att använda den i lagen om skiljeförfarande i andra sammanhang före- kommande tidsfristen . 13 Verkställighet av svensk skiljedom 13.1 Svensk eller utländsk skiljedom Regeringens förslag: En skiljedom skall anses som svensk om den meddelas i . En skiljedom som meddelas utomlands skall anses som utländsk. Platsen för skiljeförfarandet skall vara avgörande för var en skiljedom skall anses meddelad. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § första stycket lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) är en skiljedom utländsk om den är meddelad på utländsk ort. Skiljedomen skall därvid enligt andra stycket anses meddelad i den stat där skiljemannaförfarandet ägt rum. Motsatsvis följer att en skiljedom är svensk om skiljemannaförfarandet ägt rum i . Verkställighetsreglerna är olika för svenska och utländska skiljedomar. En svensk skiljedom verkställs efter ansökan direkt hos kronofogde- myndighet enligt bestämmelser i 3 kap. 15 18 §§ utsökningsbalken. En utländsk skiljedom däremot är verkställbar först efter prövning av enligt närmare regler i LUSK (jfr 3 kap. 2 § utsökningsbalken). Om kronofogdemyndigheten respektive bifaller ansökan verkställs skiljedomen i båda fallen som svensk domstols lagakraft- ägande dom. Den nu redovisade uppdelningen mellan svensk och utländsk skiljedom har av utredningen bedömts som ändamålsenlig. Regeringen delar den bedömningen. Platsen för förfarandet bör således vara avgörande för om domen direkt är verkställbar eller om det krävs en särskild prövning av domstol. Regeringen föreslår därför, i enlighet med vad som kommer att utvecklas vidare i avsnitt 15, att den nuvarande uppdelningen behålls. 13.2 Förfarandet 13.2.1 Gällande rätt Bestämmelserna i utsökningsbalken avser såväl skiljedom vilken grundats på skiljeavtal konventionell skiljedom som skiljedom vilken meddelats på grund av bestämmelse i lag legal skiljedom. Bland den senare typen av skiljedomar är de flesta meddelade enligt skilje- mannalagens föreskrifter i tillämpliga delar. Det finns dock ett fåtal bestämmelser som föreskriver skiljemannaförfarande utan att skilje- mannalagen skall tillämpas, se t.ex. 10 12 §§ lagen (1919:426) om flottning i allmän flottled. Det anses att kronofogdemyndigheten kan förklara en fråga om verkställighet vara så tvistig att den inte bör avgöras i ett utsökningsmål. Därigenom hänvisas part att få frågan prövad efter stämning vid allmän domstol. Följaktligen kan en part också utan föregående prövning av kronofogdemyndigheten anhängiggöra en sådan talan vid domstol. För att en skiljedom som grundas på skiljeavtal skall få verkställas krävs enligt 3 kap. 15 § utsökningsbalken att tre villkor uppfylls. Skilje- avtalet får inte innehålla förbehåll om rätt för part att klandra domen. Här avses alltså en rätt till materiell överprövning av skiljedomen. Vidare får det inte föreligga någon omständighet som gör domen ogiltig, även om talan inte förs mot denna.