prop · GM0368 · 1999-01-01 00:00:00 — Anställningsavtal i utlandsstyrkan får anses ha en sådan anknytning till att svensk lag bör tillämpas även när tjänstgöringen sker utomlands. De ambitioner som finns på arbetsmiljöområdet bör om möjligt även beaktas hos svenska myndigheter utomlands. Regeringen anser därför att det finns starka skäl för att delar av arbetsmiljölagen skall gälla utlandsstyrkan även utomlands. För att undanröja de tveksamheter som kan råda om lagens tillämplighet anser vi, i likhet med utredningen, att det i denna lag särskilt bör anges vilka bestämmelser i arbetsmiljölagen som skall gälla. De delar av lagen som bör tillämpas finns främst i 2 och 3 kap. I 2 kap. regleras närmare hur arbetsmiljön skall vara beskaffad i olika hänseenden, medan bestämmelser om arbetsgivarens och arbetstagarens allmänna skyldigheter finns i 3 kap. Utöver detta finns det anledning att tillämpa vissa av bestämmelserna i 6 kap. Detta behandlar samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare och innehåller regler om skyddsombud och skyddskommittéer. i gäller arbetsmiljölagen utan begränsningar. Detta innebär att skyddsombud skall finnas och, om de anställda i en viss styrka uppgår till minst femtio att en skyddskommitté skall vara upprättad. Även den samling ett snabbinsatsförband gör inför en insats, är tillräcklig för att skyddsombud skall utses och skyddskommitté tillsättas. Det finns ingen anledning att skyddsombuden och de som ingår i skyddskommittéerna inte skulle fortsätta att upprätthålla sina uppdrag utomlands, även om befogenheterna förändras. Hanteringen av arbetsmiljöfrågor kommer då att organiseras på samma sätt som i och därmed på ett sätt som de anställda i utlandsstyrkan är vana vid. För att förebygga skador är det viktigt att informationen från dem som utför ett visst arbete om vilka risker det medför verkligen når dem som bestämmer hur det skall utföras. Regeringen anser därför att skyddsombuden kan ha en viktig betydelse som informationslänkar mellan de anställda och ledningen inom utlandsstyrkan. Mot denna bakgrund bör reglerna om att utse skyddsombud och skyddskommitté m.m. gälla även vid tjänstgöring i utlandsstyrkan utomlands. De regler, exempelvis den om stoppningsrätt, som innebär befogenhet att vidta åtgärder som har ingripande verkan skall dock inte gälla. Arbetarskyddsstyrelsens tveksamhet till förslaget bottnar i en osäkerhet om huruvida föreskrifter till arbetsmiljölagen även kommer att vara tillämpliga. Regeringen anser att det av allmänna principer följer att Försvarsmakten även skall tillämpa de föreskrifter som utfärdats med stöd av de bestämmelser i arbetsmiljölagen som vi föreslår skall gälla. Även om de ovan nämnda bestämmelserna i arbetsmiljölagen som huvudregel bör tillämpas, kan emellertid tjänstgöringsförhållandena vara sådana att det i vissa fall inte är fullt möjligt. Det kan därför finnas anledning att i viss mån begränsa skyldigheten att tillämpa de nämnda bestämmelserna. En lämplig begränsning är att de skall tillämpas om inte tjänstgöringsförhållandena hindrar det. Denna begränsning skall tolkas restriktivt. Det bör krävas att varje enskilt undantag från tillämpning av arbetsmiljölagen framstår som rimligt med hänsyn till den rådande situationen. De skadeförebyggande åtgärderna får inte innebära att inte kan uppfylla sina åtaganden i den internationella verksamheten. Att svensk trupp i vissa fall står under utländskt befäl bör därför normalt sett inte föranleda någon förändring i t.ex. skyddsombudens och skyddskommittéernas verksamhet. 7.2 Anställningsform, semester och arbetstid m.m. Regeringens förslag: Bestämmelsen i 12 § semesterlagen (1977:480) hur semesterledighet skall förläggas skall inte tillämpas på den som är anställd i utlandsstyrkan. Inte heller arbetstidslagen (1982:673) skall tillämpas på den som är anställd i utlandsstyrkan. I lagen regleras att en anställning i utlandsstyrkan skall vara tidsbegränsad och vad som skall gälla vid uppsägning av anställning före anställningstidens utgång. I lagen skall också anges att det inte behöver lämnas besked enligt 15 17 §§ lagen (1976:580) om anställningsskydd om att tidsbegränsad anställning inte kommer att fortsätta. Utredningens förslag överensstämmer i princip med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att reglerna om anställningsformen och uppsägning av anställning före anställningstidens utgång skall regleras i den till lagen hörande förordningen. Remissinstanserna har i huvudsak godtagit förslaget i denna del. Skälen för regeringens förslag: En anställning i utlandsstyrkan har så stark anknytning till att semesterlagen (1977:480), arbetstidslagen (1982:673) och lagen (1976:580) om anställningsskydd, i huvudsak torde vara tillämpliga även när utlandsstyrkan tjänstgör utomlands. I 12 § semesterlagen finns bestämmelser om rätt till förläggning av semestern . Detta innebär att en arbetstagare har rätt att få minst av sin semester till och med augusti månad. Förhållandena på tjänstgöringsplatsen kan dock vara sådana att ledighet under just dessa sommarmånader inte är möjlig, och detta är inte något som kan råda över. Regeringen anser därför att denna bestämmelse inte skall tillämpas på utlandsstyrkans personal. Av samma anledning, dvs. skäl som inte kan råda över, bör inte heller arbetstidslagen, enligt vår mening, vara tillämplig på utlandsstyrkan. Regleringen innebär att arbetstidslagen inte heller är tillämplig när utlandsstyrkan är under utbildning eller vid tjänstgöring i . har dock efterlyst tydligare regler om att arbetstidslagens regler skall gälla vid utbildning och tjänstgöring i . Behov av att kunna organisera styrkor för snabb avfärd till ett s.k. missionsområde utan att vara styrd av arbetstidslagar kan uppkomma. Den tid som styrkan befinner sig i är dessutom normalt sett kort. Regeringen anser därför att särregleringen inte behöver begränsas till tjänstgöringen utomlands. Försvarsmakten har dock, enligt vår mening, ett generellt ansvar för att de anställda inte utsätts för orimliga arbetsvillkor vid tjänstgöring och utbildning i . regleras flera avsteg från lagen om anställningsskydd i förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. I den förordningen regleras bl.a. att arbetsgivaren inte behöver lämna besked enligt 15 17 §§ lagen om anställningsskydd om att den tidsbegränsade anställningen inte kommer att fortsätta. Det ligger i uppdragets natur att anställningen inte kommer att förlängas. Den enskilde anställs för att delta i ett visst uppdrag och det är oftast fråga om anställningar . I detta fall torde det inte finnas något arbetstagarintresse som motiverar att sådant besked bör lämnas. Aktuell reglering i lagen om anställningsskydd framstår därför som obehövlig och skapar onödiga administrativa åtgärder. I förordningen regleras också att anställningen skall vara tidsbegränsad. Den ordningen bör i sak bestå. I princip skulle undantag från lagen om anställningsskydd alltjämt kunna regleras i förordning med stöd av 42 § 3 stycket lagen (1994:260) om offentlig anställning. Av den lagen följer att för arbetstagare som avses i lagens 1 §, t.ex. arbetstagare hos myndigheter under regeringen, skall också föreskrifter i andra författningar än lagar tillämpas även om föreskrifterna avviker från lagen om anställningsskydd. Eftersom vi nu föreslår en lag om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten anser vi att det finns anledning att reglera dessa frågor i lagen i stället för i en förordning. Av lagen om anställningsskydd följer också att huvudregeln är att en tidsbegränsad anställning upphör utan föregående uppsägning vid anställningstidens utgång eller när arbetet är slutfört. I förordningen om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten regleras uppsägning av tidsbegränsad anställning . Arbetsgivaren får dock bevilja den anställde kortare uppsägningstid. För det fall att den anställde inte får godkända vitsord efter genomgången utbildning får arbetsgivaren säga upp anställningen med en uppsägningstid av en månad. Behov av dessa bestämmelser finns alltjämt. Försvarsmakten och styr inte alltid över längden av de uppdrag som utlandsstyrkan skickas iväg på. Regeringen anser att det vore orimligt att binda För-svarsmakten vid anställningar för t.ex. uppdrag som inte blir av eller återkallas . Skäl har inte heller framkommit för att ompröva bestämmelsen i någon del. Bestämmelsen i förordningen om att uppsägningstiden bestäms till en månad om den anställde inte klarar utbildningen har inte heller ifrågasatts och regeringen finner inte heller någon anledning till att inte behålla även denna. Regeringen anser att även dessa bestämmelser skall föras in i lagen. 7.3 Regler vid prövning av arbetsskada Regeringens förslag: Vid tillämpning av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring skall, om övervägande skäl talar för det, alla skador som inträffar från det att den första färden till tjänstgöringsplatsen påbörjas och till det att den sista färden från tjänstgöringsplatsen avslutats anses som arbetsskada. Undantag görs för semester eller motsvarande ledighet som tillbringas utom tjänstgöringslandet. De bevisregler som är förmånligast för den enskilde skall tillämpas vid prövning av om en anställd har drabbats av en arbetsskada. Livränteunderlaget bestäms till minst fem basbelopp vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Utredningen har dock en annan lagteknisk lösning. Remissinstanserna: Länsrätten i anser att livränteunderlaget vid tillämpning av lagen om arbetsskadeförsäkring är för lågt och att det istället bör bestämmas till sju basbelopp. Försvarsmakten har ifrågasatt om inte en reglering av skyddstiden behövs samt ansett att det är önskvärt att samma minimiregler som gäller för totalförsvarspliktiga skall gälla för anställda i utlandsstyrkan, dvs. att det ovan nämnda livränteunderlaget varierar mellan 4 och 5 basbelopp beroende på den skadades ålder. och i efterlyser ett klargörande av de praktiska effekterna av att livränteunderlaget avviker från gällande regler i lagen om allmän försäkring. Skälen för regeringens förslag: lämnas det enligt 17 § förordningen (FFS 1984:31) om förmåner till anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten ersättning för sjukdom eller skada som uppkommit under tjänstgöring utomlands enligt de grunder som anges i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. I tjänstgöringen utomlands inbegrips färd från till förrättningsplatsen och åter. En förutsättning för ersättning är dock att skadan eller sjukdomen skulle ha medfört rätt till ersättning enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd, om den lagen hade varit tillämplig på den anställde. Regeln innebär att prövningen av om en skada eller sjukdom ådragits i arbetet skall göras enligt antingen lagen om arbetsskadeförsäkring eller lagen om statligt personskadeskydd beroende på vilken av lagarna som ger det förmånligaste resultatet för den enskilde. Regleringen innebär också att bevisreglerna i 7 och 8 §§ lagen om statligt personskadeskydd skall tillämpas. Utlandsstyrkans personal tjänstgör under speciella förhållanden. Hotbilden är i princip densamma, oavsett om utlandsstyrkans personal ligger och sover, äter mat, ägnar sig åt vapenvård eller tjänstgör i skarpa lägen. Med hänsyn till den hotbild som finns på platser dit utlandsstyrkan skickas och för att söka åstadkomma klara och enkla regler anser regeringen att det finns skäl för att i denna lag särskilt klargöra som det skydd som följer av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring skall gälla för anställda i utlandsstyrkan. Regeringen anser dock att det inte finns någon anledning att låta det stärkta skyddet även omfatta semestervistelse på orter där hotbilden saknas. Undantag görs därför för ledighet som inte tillbringas i tjänstgöringslandet, om inte särskilda skäl talar för att skyddet skall gälla även då. Särskilda skäl är t.ex. att kortare ledighet förläggs till en plats i närheten av missionsområdet där hotbilden för den enskilde på grund av hans eller hennes anställning i utlandsstyrkan är densamma som på tjänstgöringsplatsen. Den som till följd av en arbetsskada har fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt har enligt lagen om arbetsskadeförsäkring i vissa fall rätt till livränta. I likhet med utredningen anser regeringen att ett garanterat livränteunderlag om fem basbelopp är väl avvägt. 8 Rehabiliteringsansvaret 8.1 Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar Regeringens förslag: Försvarsmakten skall utreda rehabiliteringsbehovet, planera insatserna samt stödja och hjälpa den skadade så att han eller hon får lämplig arbetsträning eller utbildning. Försvarsmakten skall ekonomiskt bidra till en utbildning som motiveras av eller förlängs till följd av skadan. Försvarsmakten skall även ekonomiskt bidra till andra särskilda rehabiliteringsinsatser. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock i fråga om bestämmelserna om ekonomiskt stöd valt en annan lagteknisk lösning som innebär att bestämmelserna utformats som handlingsregler för Försvarsmakten och inte som rättighetslagstiftning för den enskilde. Utredningen har även föreslagit att det av lagen skall framgå att Försvarsmakten för varje anställd som skadas allvarligt skall utse en särskild person som har ansvar för att den skadade får lämplig rehabilitering. Utredningen har även föreslagit att det av lagen skall framgå att Försvarsmakten har ansvar för den skadades sociala rehabilitering samt att myndigheten skall förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till arbetslivet. Remissinstanserna: Försvarsmakten anser att det inte är ändamålsenligt att bygga upp en annan organisation för rehabilitering av de anställda i utlandsstyrkan än vad som skall gälla för andra anställda inom För-svarsmakten. Myndigheten anser att det i stället är angeläget att kunna peka på att samma regler gäller i båda fallen. Länsrätten i anser att Försvarsmaktens roll kommer att vara att ha det övergripande ansvaret för att rätt åtgärder och beslut fattas hos övriga myndigheter vars ansvarsområden skall samordnas, varför en särskild fristående organisation bör bildas inom Försvarsmakten för detta. menar att Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar bör utformas som ett komplement till det ansvar som övriga aktörer med ansvar för rehabilitering har. anser att Försvarsmakten bör åläggas att samverka med . anser att det är viktigt att det klargörs vilken instans som har huvudansvaret för rehabiliteringen, Försvarsmakten eller . Myndigheten efterfrågar även närmare regler för hur stort ekonomiskt stöd som ska lämnas och hur samordningen skall ske med andra ersättningsformer. har ifrågasatt om Försvarsmaktens verksamhet primärt lämpar sig för rehabiliteringsåtgärder annat än för tidigare försvarsmaktsanställda. I övrigt har remissinstanserna tillstyrkt eller inte haft några invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: har Försvarsmakten ett rehabiliteringsansvar för alla som varit anställda i utlandsstyrkan och som skadats . Detta är reglerat i 15 § förordningen (1984:309) om utlandsstyrkan inom Försvarsmakten. Ansvaret innebär att Försvarsmakten skall se till att de rehabiliteringsuppgifter som en arbetsgivare har enligt 22 kap. lagen (1962:381) om allmän försäkring fullgörs. Ansvaret fråntar inte den skadades eventuella arbetsgivare dess ansvar för rehabilitering av den skadade. Att Försvarsmakten bör ha ansvaret för rehabilitering av även de tidigare anställda i utlandsstyrkan är inte ifrågasatt. Däremot kan det ifrågasättas om det sätt på vilket ansvaret reglerats är ändamålsenligt. En arbetsgivares rehabiliteringsansvar gentemot en anställd grundar sig på lagen om allmän försäkring och arbetsmiljölagen (1977:1160). Dessa lagar kompletteras av lagen (1982:80) om anställningsskydd. Det rehabiliteringsansvar Försvarsmakten har mot dem som varit anställda i utlandsstyrkan men som inte är anställda tills vidare inom Försvarsmakten består endast av reglerna i en av dessa lagar, nämligen lagen om allmän försäkring. Det är inte heller möjligt att låta Försvarsmaktens ansvar omfatta hela den rättsliga grunden för en arbetsgivares rehabiliteringsansvar. Detta talar för att en annan lösning än den nu valda är att föredra. Man bör även beakta att reglerna i 22 kap. lagen om allmän försäkring är föremål för utvärdering. I betänkandet Arbetsgivarens rehabiliteringsansvar, SOU 1998:104, som bereds inom , föreslås att den enskilde skall ha samma rättigheter som . Däremot har det visat sig att vissa mindre arbetsgivare har svårt att leva upp till det ansvar som de har enligt 22 kap. lagen om allmän försäkring. Delar av rehabiliteringsansvaret har därför i förslaget flyttats över från arbetsgivaren till . Försvarsmakten är en arbetsgivare med goda förutsättningar att ha en väl fungerande organisation för att fullgöra ett långtgående rehabiliteringsansvar. Det är en fördel för den enskilde om rehabiliteringsansvaret ligger hos Försvarsmakten. Försvarsmakten torde ha bättre möjligheter att se till den enskildes särskilda behov och situation eftersom myndigheten på ett annat sätt än kan ha förståelse och kunskap om den mycket speciella verksamhet som den skadade har tjänstgjort i. Sammantaget anser regeringen att det finns skäl för att komplettera rehabiliteringsansvaret så som det är reglerat i 22 kap. lagen om allmän försäkring och att särskilt ange Försvarsmaktens ansvar i detta avseende. Försvarsmakten bör få så stor handlingsfrihet som möjligt i sitt arbete med att rehabilitera personer som skadas i sin tjänstgöring i utlandsstyrkan. Vi vill att det skall vara möjligt för Försvarsmakten att finna den bästa möjliga lösningen för varje enskild person som behöver sådana åtgärder. Ingen skada är lik den andra och framför allt har varje enskild individ sina specifika behov som behöver tillgodoses för att det bästa möjliga rehabiliteringsresultatet skall kunna uppnås. De föreslagna bestämmelserna om rehabilitering är inte i sig av sådan art att de behöver lagform. Allmänna bestämmelser om rehabilitering av skadade finns dock, som ovan nämnts, i 22 kap. lagen om allmän försäkring. Vårt lagförslag är att se som en förbättring och ett komplement till den lagens bestämmelser. Lagförslagets bestämmelser är centrala för den enskilde som skadats. Reglerna utgör en del av ett regelkomplex för rehabilitering. Vi finner det mest naturligt och lämpligt att även dessa bestämmelser regleras i lag. Samtliga bestämmelser om rehabilitering som är av central betydelse får då samma dignitet i lagteknisk mening. En särskild fråga är vid vilka psykiska besvär Försvarsmakten skall bistå en tidigare anställd. Enligt regeringens uppfattning är det endast i de fall då de psykiska besvären tydligt har sin orsak i händelser efter det att anställningen upphört eller i andra faktorer som uppenbart saknar samband med tjänstgöringen som Försvarsmakten inte bör ha något ansvar för att bistå med stöd till rehabiliteringen. Arbetslivsinriktad rehabilitering Det första steget i rehabiliteringsprocessen är en utredning av behovet av åtgärder för att den skadade skall återfå full arbetsförmåga eller för att förstärka den skadades möjligheter att försörja sig genom förvärvsarbete. Denna utredning skall göras i samråd med den skadade och bör inledas så att den medicinska rehabiliteringen kan samordnas med den sociala och arbetsmarknadsmässiga. Regeringen delar utredningens uppfattning att det är lämpligt att utredningen resulterar i en skriftlig plan, som kan upprättas med ledning av bestämmelserna i 22 kap. lagen om allmän försäkring. De huvudsakliga formerna för arbetslivsinriktad rehabilitering är arbetsträning och utbildning. Arbetsträning innebär att den skadades förmåga att klara ett arbete som han eller hon redan före skadan hade kompetens för övas upp. I de fall lämplig arbetsträning inte kan anordnas inom Försvarsmakten bör kontakter med myndigheter eller andra där träningen skulle kunna genomföras förmedlas. För att den skadade skall kunna återgå till förvärvslivet är utbildning som syftar till att höja kompetensen till en sådan nivå att den skadade trots eventuellt kvarstående funktionshinder blir attraktiv på arbetsmarknaden av största vikt. Utbildningens betydelse accentueras av att många av de anställda i utlandsstyrkan är unga och ännu inte hunnit skaffa sig den utbildning de tänkt. Även för dem som redan har en utbildning kan en ny bli nödvändig om skadan förhindrar arbete inom det område där den skadade arbetat. Regeringen anser därför att Försvarsmakten skall ge ekonomiskt stöd till en utbildning som motiverats av eller förlängts till följd av skadan. Utgångspunkten bör vara att den skadade i vart fall inte skall försättas i en sämre ekonomisk situation än om han eller hon kunnat fullfölja sina ursprungliga utbildnings- eller yrkesplaner. Med hänsyn till samhällets utveckling kommer det i praktiken inte sällan att krävas längre utbildningar på universitetsnivå. kan då frågan uppkomma om den utbildning den skadade önskar är rimlig både i förhållande till kostnader och den skadades förutsättningar. En avvägning får göras i varje enskilt fall. Den enskildes önskemål bör dock väga tungt. I detta sammanhang kan även erinras om att regeln inte innebär att Försvarsmakten nödvändigtvis skall bekosta hela utbildningen. Målet med rehabiliteringen bör vara att den skadades kompetens höjs så att han eller hon kan få ett tillfredsställande arbete på den öppna arbetsmarknaden. Försvarsmaktens stöd skall ses som ett komplement till annat stöd som lämnas till den enskilde. Vid bedömningen av om stöd skall lämnas måste alltid prövas om stödet framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Både arbetsträning och utbildning pågår och sedan den skadades kompetens höjts genom sådana åtgärder bör Försvarsmakten förmedla kontakter med andra myndigheter och organisationer som förfogar över insatser som kan underlätta den skadades återgång till arbetslivet, se nedan under avsnitt 8.2. I de fall skadan lett till ett fysiskt handikapp kan den skadade vara i behov av hjälpmedel för kunna återgå till att försörja sig genom förvärvsarbete och för att kunna leva ett aktivt och självständigt liv. Försvarsmakten bör i dessa fall inte ensam bekosta hjälpmedlen i den mån sådana kan erbjudas på annat sätt inom samhället. Däremot kan det finnas anledning för Försvarsmakten att förbättra den skadades situation genom att bistå med medel så att hjälpmedel av särskild art eller kvalitet kan anskaffas. Social rehabilitering Försvarsmaktens rehabiliteringsansvar skall inte enbart vara inriktat på att den skadade skall återfå så god förvärvsförmåga som möjligt. Regeringen delar utredningens mening om att den sociala rehabiliteringen är minst lika viktig. Om det visar sig att den skadade inte anses kunna återgå till förvärvsarbete, skall Försvarsmaktens insatser inriktas på att stödja den skadades möjligheter att leva ett aktivt och självständigt liv. Regeringen avser att återkomma i detta avseende i förordningen till lagen. Inom ramen för den föreslagna 7 § om ersättning för t.ex. hjälpmedel kommer Försvarsmakten att kunna bistå den enskilde ekonomiskt även när den skadade har bedömts inte kunna komma att återgå till arbetslivet. Försvarsmaktens rehabiliteringsorganisation samma sätt som för arbetsgivarnas allmänna rehabiliteringsansvar bör det särskilt föreskrivas att Försvarsmakten skall ha en på lämpligt sätt organiserad rehabiliteringsorganisation för att det ansvar som beskrivits ovan skall kunna genomföras. Utredningen anser att huvudansvaret inom denna rehabiliteringsorganisation skall vila på en särskild person som skall se till att den skadade får det stöd och den hjälp som behövs. Regeringen anser dock inte att det finns tillräckligt skäl för att i lag reglera hur denna organisation skall se ut. Regeringen kommer i stället att återkomma i förordningen till detta.