prop · GM0387 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett person- ligt ansvar till följd av bestämmelser i bolagsordningen bör alltså inte kunna binda andra än delägare. Regleringen bör vidare utgå från att delägaransvaret kan aktualiseras för att täcka uppkomna förluster under löpande drift eller för att infria gjorda åtaganden om företagets tillgångar annars inte räcker till, t.ex. i samband med en konstaterad kapitalbrist eller i en obeståndssituation. Det finns anledning att utgå från att endast sådana former av ansvar som regleras i nuvarande nedsättnings- och uttaxeringsreglerna kan vara rele- vanta. Andra former av ansvarsåtaganden genom bolagsordningen kan för övrigt vara behäftade med problem som kräver särskilda övervägan- den. Att överväga någon form av solidariskt delägaransvar är inte heller aktuellt. Nuvarande ansvarsregler skiljer mellan förluster hänförliga till olika försäkringsgrenar inom en och samma juridiska person. En sådan regel kan i vissa fall medföra svårigheter att närmare bedöma vilka förluster som hänför sig till olika grenar, inte minst genom förslaget i det föregå- ende att utmönstra skälighetsprincipen (se avsnitt 6.1). Om olika be- stämmelser skall gälla för delägarnas ansvar bör en grundläggande skill- nad göras mellan liv- och skadeförsäkringsbolag. En annan sak är att bolagsordningen kan innehålla sådana förlusttäcknings- och uttaxeringsvillkor att en åtskillnad mellan olika försäkringsgrenar görs i uttaxeringssammanhang. Som tidigare framhållits föreligger det särskilda svårigheter att analysera en livförsäkringsverksamhet. Åtagandena är normalt av långsiktig natur. kan det vara förenat med betydande kostnader och besvär att byta försäkringsgivare. Livförsäkringstagare och andra ersättningsbe- rättigade på grund av livförsäkringsavtal är alltså särskilt skyddsvärda. I dessa fall kan det också antas att särskilda svårigheter skulle uppkomma att genomföra ett nedsättnings- eller uttaxeringsförfarande. Ofta är ett sådant byte otillåtet (jfr avsnitt 12). Det anförda talar emot att ett per- sonligt ansvar skall kunna åläggas delägare på grund av en livförsäkring, och i synnerhet genom nedsättning av livförsäkringsåtaganden. Särskilda nedsättningsbestämmelser saknas dessutom för andra associ- ationsformer. Här ligger det närmast till hands att jämföra med ekono- miska föreningar, där en medlem ofta både är kund och delägare. Visser- ligen omfattas ekonomiska föreningar av lagen (1996:764) om företags- rekonstruktion som kan förenas med offentligt ackord. Ett sådant för- farande handläggs emellertid av domstol och kräver särskilda förutsätt- ningar för en ackordsuppgörelse. Ekonomiska föreningar kan också ha villkor om avgifter beroende av särskilda beslut om uttaxering [jfr 2 kap. 2 § 5 lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar]. Till skillnad från de ömsesidiga bolagen förekommer i sådana företag direkta och avgränsade medlemsinsatser. På grund av det anförda bör något delägaransvar inte kunna åläggas delägare i ömsesidiga livförsäkringsbolag. Till följd av bedömningarna bör också de särskilda nedsättningsreglerna för livförsäkringsrörelsen i 12 kap. 8 § FRL upphävas. Livförsäkringsbolag kan förena livförsäkringsrörelse med viss skade- försäkringsrörelse. Som tidigare nämnts bör dock reglerna för delägar- ansvaret bero på om företaget är ett liv- eller skadeförsäkringsbolag. Eftersom ett personligt ansvar inte medges i ömsesidiga livförsäkrings- bolag kommer inte en nedsättning eller uttaxering att vara möjlig för s.k. lång sjuk- och olycksfallsförsäkring. I fråga om skadeförsäkringsbolag bör lagen medge större möjligheter än för livförsäkringsbolag att bestämma villkoren om delägaransvar. An- svaret bör kunna aktualiseras i vart fall genom uttaxering vid olika slag av försäkringar som tecknats av företagare. Av hänsyn till del- ägarnas intressen är det viktigt att villkoren om uttaxering i bolagsord- ningen är tydliga (se vidare författningskommentaren till 2 kap. 5 §). Till skillnad från bör lagen alltså inte generellt förbjuda villkor om uttaxering bland sådana företagare som är delägare genom att de tecknar kort sjuk- och olycksfallsförsäkring. Denna utvidgning uppvägs av de begränsningar som i det följande föreslås beträffande konsument- försäkringar. Även om en försäkringsrörelse bedrivs med villkor om del- ägaransvar bör nämnda försäkringsgrupper kunna undantas från uttaxering utan att föreskrifterna kommer i konflikt med den s.k. likhets- principen i 9 kap. 19 § som föreslås omfatta delägare (se vidare avsnitt 9.3). Frågan blir då om ett delägaransvar i ett skadeförsäkringsbolag skall kunna göras gällande även genom nedsättning av försäkringsåtaganden. Ett delägaransvar genom nedsättning är som framhållits inte bara tveksamt med hänsyn till huvudmotivet för försäkringsrörelsereglerna, nämligen att försäkringsrörelse skall bedrivas så att åtagandena mot för- säkringstagarna och jämställda ersättningsberättigade tryggas. En nedsättning är inte heller särskilt väl förenlig med inriktningen att skapa en tydligare skillnad mellan vad som utgör försäkringstagarnas fordringar enligt försäkringsavtal respektive rörelsens riskkapital. Ett delägaransvar i form av nedsättning innebär dessutom en risk för att de som har störst fordringar, t.ex. därför att skadefall uppkommit, drabbas hårdast om ansvaret måste aktualiseras. Ett delägaransvar bör således inte kunna göras gällande genom nedsättning. Det personliga ansvaret som kan åläggas delägare i skadeförsäkrings- bolag bör begränsas till förpliktelser eller förluster hänförliga till direkt skadeförsäkringsrörelse. Delägare på grund av skadeförsäkring bör alltså inte kunna uttaxeras för förpliktelser eller förluster hänförliga till mot- tagen återförsäkring. Förutsättningarna för en uttaxering och verkställigheten av ett uttaxe- ringsförfarande skall som nämnts bestämmas genom föreskrifter i bo- lagsordningen. Bestämmelserna i 1 kap. 6 och 7 §§ bör således ändras så att det framgår att delägare inte svarar personligen för skadeförsäkrings- bolagets förpliktelser, om inte annat följer av bolagsordningen. De i huvudsak dispositiva bestämmelserna i 13 kap. FRL om uttaxering kan upphävas. (Angående vissa obeståndsfrågor, se avsnitt 9.6). Lagförslaget innebär att ett personligt delägaransvar som huvudregel saknas och anger begränsningar för delägaransvaret. Bestämmelsen i 1 kap. 7 § FRL om att delägarens ansvar inte kan göras gällande på annat sätt än vad som följer av FRL kan därmed utmönstras såsom obehövlig. De nu föreslagna bestämmelserna avser skyldigheten att som delägare skjuta till kapital till bolaget. Bestämmelserna får därför i sig ingen be- tydelse för villkor i försäkringsavtal om s.k. efterskottspremier kopplade till skadeutfall som förekommer i vissa försäkringsavtal. Ett personligt ansvar kan drabba en delägare hårt som konse- kvenserna kan vara svåra att bedöma på förhand. När det gäller uttax- ering avseende försäkringar som tecknats av en konsument finns det an- ledning att ställa upp särskilda skyddsregler. Det kan även antas upp- komma särskilda svårigheter att genomföra en uttaxering i ett konsu- mentförhållande. Enligt regeringens mening bör en uttaxering därför inte tillåtas för sådana skadeförsäkringar som en konsument eller dödsbo tecknat för enskilt eller i huvudsak enskilt ändamål. Uttaxering i mindre lokala bolag Åtskilliga mindre lokala bolag meddelar försäkringar med ett obegränsat personligt ansvar för delägarna. Med lokala bolag brukar avses att verk- samheten är lokalt begränsad till ett visst län eller en del av länet. Verk- samheten är i regel också begränsad till ett fåtal försäkringsklasser. Vissa av försäkringarna i sådana bolag kan hänföras till konsumentförsäk- ringar. I bland tecknas de under förhållanden som gör att det är tveksamt om de är konsumentförsäkringar. på- pekat kan försäkringstagarna vara företagare som har sin pri- vata egendom försäkrad i bolaget. Vissa lokala bolag har en verksamhet av mindre omfattning. Det gäller framför allt sådana bolag som uteslu- tande meddelar husdjursförsäkringar och som fått en mindre allmän be- tydelse i takt med förändringarna inom jordbrukssektorn. Försäkringar som meddelas i sådana fall torde regelmässigt vara av så- dan art att några omfattande uttaxeringar inte är sannolika. Hos andra lokala bolag kan verksamheten ha en något större omfattning och be- drivas som ett samarbete inom en större intressegrupp där riskutjämning inom gruppen sker genom återförsäkringsaffärer via ett gemensamt ägt aktiebolag. I sådana bolag kan solvensmarginalen vara god men bolaget ha svårt att uppfylla garantibeloppet på grund av att verksamheten har en begränsad storlek. Uttaxeringsvillkor som överensstämmer med äldre rätt bör få behållas för skadeförsäkringar som tecknats av konsumenter i sådana fall som beskrivits. En sådan ordning kan gälla för försäkringar som meddelas av mindre lokala bolag och där det personliga delägaransvaret är en nödvändig förutsättning för att kunna bedriva verksamheten vidare. Uttaxeringen bör i första hand godtas för lokala bolag med blygsam verksamhet som uteslutande meddelar husdjursförsäkringar. Detsamma bör gälla för andra mindre lokala bolag där den finansiella stabiliteten kan anses tryggad genom ett riskutjämnande samarbete inom en större företagsgrupp. En förutsättning bör vidare vara att uttaxeringsvillkoren är kända för försäkringstagarna och att det kan antas att en uttaxering för konsumentförsäkringarna är möjlig att genomföra med framgång. Det bör också krävas att ett behållande av uttaxeringen inte medför några egentliga brister i konkurrensneutraliteten på marknaden för konsumentförsäkringar. Dessa frågor bör prövas inom ramen för en dispensordning. Därige- nom kan på ett bättre sätt än genom en bestämmelse i lag beaktas de skiftande förhållanden som kan förekomma för olika lokala bolag. De särskilda förutsättningar som bör finnas för en dispens bör markeras ge- nom ett krav på särskilda skäl. har framhållit att den utökade risksprid- ning som sker inom jämfört med andra socken- bolag innebär att andelen för mottagen återförsäkring kan bli större än vad som får föreligga för dispens enligt den allmänna dispens- regeln i 1 kap. 10 § och att en annan gräns bör väljas. Även har varit inne på samma fråga. Med hänsyn till vad remissinstanserna anfört bör dispensmöjligheten knytas till den storleksgräns som bestämmer när ett försäkringsbolag skall ha en auktoriserad revisor. På samma sätt som enligt gällande rätt bör ett beslut om ändring av bo- lagsordningen som rör delägarnas ansvarighet få börja att tillämpas först efter registreringen av ändringsbeslutet, om inte samtliga delägare har biträtt beslutet. Ett beslut om att avskaffa bolagsordningens bestäm- melser om delägaransvar bör vidare på samma sätt som vid ett utökat ansvar föranleda en rätt till förtida hävning av försäkringsavtalet (se 9 kap. 18 §). Angående beräkningen av ersättning till delägare vid hävning, se avsnitt 9.4. Ett objektivt verifierbart underlag måste föreligga som grund för ut- taxeringen. Ett uttaxeringsansvar för delägarna skulle dock bli illusoriskt om alltför stränga krav uppställs i detta avseende, t.ex. ett krav på att samtliga värden skall ha realiserats. Det bör i stället vara tillräckligt att bolagets förpliktelser respektive förluster inte är täckta vid tillämpning av ett för försäkringsföretag etablerat ekonomiskt regelverk (se vidare för- fattningskommentaren till 1 kap. 7 §). Den prövning som skall göra i samband med even- tuella ändringar av ansvarsbestämmelserna i bolagsordningen innebär också ett visst skydd för delägarna. En fastställelse av föreskrifter om delägaransvar bör således inte bara vägras om föreskrifterna är oklara eller behäftade med formella felaktigheter. En registrering bör också väg- ras om föreskrifterna strider mot lag (se bl.a. avsnitt 9.3 om den s.k. ge- neralklausulen i 9 kap. 19 §). har föreslagit en uttrycklig bestämmelse om att delägaransvar inte får upphävas med mindre än att FRL:s solvenskrav är uppfyllda även därefter. Inspektionen torde syfta på en bestämmelse som ger myndigheten rätt att vägra registrering av en ändrad bolagsordning som begränsar delägaransvaret men medför att kapitalbasen (där uttaxeringsrätten får räknas in) skulle komma att understiga eller riskera att understiga erforderlig solvensmarginal eller lägsta garanti- belopp. I det föregående har föreslagits att en allmän rörelseregel införs som slår fast att all försäkringsrörelse skall bedrivas med bl.a. en sådan soliditet att förpliktelserna tryggas mot försäkringstagarna och ersättningsberättigade som kan likställas med dem (se avsnitt 6.2). En sådan lagfäst stabilitetsprincip ger tillräckligt stöd för att vägra en ändring av bolagsordningen i det av angivna fallet. Det saknas därför behov av att införa en sådan särskild bestämmelse som föreslagit. Ett försäkringsbolag kan emellertid vara skyldigt att genomföra ändringar av uttaxeringsreglerna i bolagsordningen till följd av de begränsningar av uttaxeringsmöjligheterna som föreslagits i det föregående. En sådan ändring bör, som Lagrådet anfört, stadfästas även om det skulle medföra en otillåten försvagning av kapitalbasen. De övergångsregler som föreslås i det följande ger dock enligt regeringens mening gott rådrum för bolagen att förutse och hantera en sådan situation (se punkten 4 i övergångsbestämmelserna). Den dispensregel för mindre lokala försäkringsbolag som tidigare föreslagits har dessutom särskilt tillkommit för att beakta sådana svårigheter som Lagrådet pekat på. Enligt äldre förarbetsuttalanden gäller särskilda begränsningar för öm- sesidiga bolags återförsäkringsrörelse. Frågan är om ett sådant särkrav alltjämt bör gälla. Genom att lagkraven på nedsättning och uttaxering föreslås upphävda och att ett uttaxeringsförbud föreslagits för konsumentförsäkringar för- svagas skälen för att upprätthålla ett sådant särkrav. Delägare skall inte heller kunna göras ansvariga för förluster i återförsäkringsrörelsen. Den grundläggande soliditetsprincip som berörts medför för övrigt vissa begränsningar för alla försäkringsbolag av innebörd att bolagets återför- säkringsrörelse inte får ha en sådan omfattning eller karaktär att åtag- andena mot direktförsäkringstagarna och jämställda äventyras. Några särregler bör således inte gälla för ömsesidiga bolag i detta avseende. har ansett att något alternativ till de borttagna ned- sättningsreglerna bör finnas för obeståndssituationer. För företag i allmänhet gäller som tidigare påpekats regler om före- tagskonstruktion och offentligt ackord. Dessa regler omfattar inte för- säkringsbolag. Det kan dock finnas anledning att behandla den frågan och ansvarsregler inom ramen för den översyn av de associationsrättsliga bestämmelserna för ömsesidiga bolag som tidigare aviserats. bör också bestämmelserna om rätt till hävande av avtal m.m. vid ändrat uttaxeringsansvar föras över från FRL till den avtalsrättsliga regleringen. 9.2 Tillskott av respektive ränta på garantikapital Regeringens förslag: Det införs en möjlighet för tillskott av garanti- kapital till ömsesidiga bolag under rörelsens gång. Garantikapitalet skall registreras, vilket förutsätter att minst har inbetalts. Kapitalet skall vara helt inbetalt efter registreringen. Tidsfristen för inbetalning av garantikapital vid bolagets bildande justeras. Kapitalet skall vara helt inbetalt före bolagets registrering. Bestämmelserna om ränta på garantikapital i ömsesidiga försäk- ringsbolag upphävs. har inte särskilt behandlat dessa frågor. Försäkringsrörelsepromemorians förslag: Överensstämmer väsent- ligen med regeringens förslag (se promemorian s. 243 och 244). Remissinstanserna: Endast ett par remissinstanser har haft erinringar mot förslaget. Enligt Hovrätten för bör det klargöras när tillskott av garantikapital får ske under rörelsens gång. Finansinspektio- nen har påpekat att tidsfristen för när sådant garantikapital skall vara helt inbetalt bör räknas för beslut om tillskott. Inspektionen har inte sett någon anledning att ta bort reglerna om ränta på garantikapital. Bakgrund: I ömsesidiga försäkringsbolag saknas motsvarighet till aktiebolagens aktiekapital. Garantikapitalet kan i stället sägas ha till funktion att tillföra det ömsesidiga bolaget erforderligt rörelsekapital vid rörelsens start. Garantikapital, som skall redovisas som eget kapital, kan användas för förlusttäckning och får ingå i kapitalbasen. Ett ömsesidigt bolag får inte bildas utan garantikapital, om det inte finns särskilda skäl. Garantikapitalet skall betalas med pengar (1 kap. 8 § FRL). Vem som får skjuta till garantikapitalet regleras inte. Det kan så- ledes vara fråga om samtliga eller vissa delägare eller någon utomstå- ende. Minst halva garantikapitalet skall vara inbetalt innan bolaget får regist- reras. Dessutom skall garanterna ha lämnat skriftliga förbindelser på obetalt belopp (se 2 kap. 13 §). Garantikapitalet skall vara helt inbetalt senast från bolagets bildande (17 §). Det är förutsatt att garantikapitalet skall återbetalas till garanterna. En sådan återbetalning måste ske när kapitalet inte längre behövs för rörel- sens ändamålsenliga bedrivande och en återbetalning är förenligt med bestämmelserna om kapitalbasens sammansättning och storlek. Återbe- talningen förutsätter att lämnat sitt medgivande (12 kap. 4 §). Kravet på återbetalning motiveras av att det ansetts önskvärt att begränsa garanternas inflytande i ömsesidiga bolag. Försäkringsbolaget får betala ränta på garantikapitalet. Detta gäller även ömsesidiga livförsäkringsbolag där vinstutdelning är förbjuden. Bestämmelser om och i vilken ordning ränta skall betalas på garanti- kapitalet skall tas upp i bolagsordningen (se 2 kap. 5 § 18). Bestämmel- serna om vinstutdelning i 12 kap. 2 § FRL skall tilllämpas på betalning av sådan ränta. Enligt uppgift finns det inte några ömsesidiga bolag som innehar garantikapital. I sammanhanget kan nämnas att ömsesidiga försäkringsbolag kan emittera förslagslån. Sådana lån får efter medgi- vande räknas in i kapitalbasen. Inspektionen har i allmänna råd utvecklat vilka förutsättningar som inspektionen avser att tillämpa vid en prövning av sådana ansökningar (FFFS 1995:1). Skälen för regeringens förslag Tillskott av garantikapital under rörelsens gång Garantikapitalets funktion är att utgöra start- och rörelsekapital i ömse- sidiga försäkringsbolag. Av nuvarande bestämmelser framgår att garanti- kapital kan tillskjutas vid bolagets bildande. Det framgår emellertid inte om garantikapital kan tillskjutas bolaget i ett senare skede om bolaget har behov av kapital, t.ex. på grund av ekonomiska svårigheter. Vi har tidigare föreslagit att vinstutdelning skall kunna ske till garanter i ömsesidiga livförsäkringsbolag. Vidare godtas kapitalanskaffning genom förlagslån även i ömsesidiga försäkringsbolag. I konsekvens med detta bör det tas in bestämmelser om att garantikapital får tillskjutas bolaget än i samband med bolagets bildande. Även sådant garantikapital bör, i likhet med tillskott vid bolagets bil- dande, återbetalas när det inte längre behövs för verksamhetens ända- målsenliga bedrivande. Vi är alltså inte nu beredda att frångå principen att garantikapital bara skall finnas så länge kapitalet behövs i bolaget. Det finns dock anledning att återkomma till frågor om garantikapital i ömse- sidiga bolag inom ramen för den associationsrättsliga översyn som tidi- gare aviserats. Förutsättningarna för anskaffningen av garantikapitalet under rörelsens gång blir således beroende av om tillskottet är motiverat av försäkrings- rörelsens ändamålsenliga bedrivande. Ett sådant fall kan vara att ett kapitalbehov uppkommer för att trygga eller förstärka kapitalbasen. Ett annat fall kan vara att garantikapitalet behövs för en uppbyggnad av själva försäkringsrörelsen (jfr vad som anförts beträffande upplåning i allmänhet i avsnitt 8.6.1). Däremot kan anskaffning av garantikapital med enda syfte att anskaffa placeringsmedel knappast anses godtagbart. Det förhållande att kapital kan anskaffas genom t.ex. förlagslån bör inte i sig förhindra att ett behov av garantikapital kan föreligga. Tillskott av garantikapital under rörelsens gång bör, som Lagrådet föreslagit, registreras. En bestämmelse om detta bör tas in i lagen. Av bestämmelsen bör också framgå att garantikapitalet, i likhet med tillskott av aktiekapital, är ökat när registreringen skett. Tidsfrister för betalning av garantikapital m.m. Enligt nuvarande regler skall garantikapital vid bolagets bildande vara helt inbetalt från bolagets bildande. För att garantikapital skall få beaktas i kapitalbasen måste kapitalet vara inbetalt till minst hälften (jfr avsnitt 8.7). I och med införandet av en möjlighet att skjuta till garantikapital under rörelsens gång bör bestämmelserna ses över. Tidsfristerna för betalning av garantikapital bör inte avvika från de som gäller för tillskott av aktie- kapital (jfr 2 kap. 13 § och 4 kap. 15 §). Detta innebär att garantikapital vid bolagets bildande skall vara helt inbetalt innan bolaget registreras. I fråga om garantikapital som görs under rörelsens gång bör halva beloppet ha betalats för att garantikapitalet skall få registreras. Återstående del bör betalas från registreringen. Som Lagrådet förordat bör det även tas in en bestämmelse om återbetalning av garantikapital för det fall registrering inte kommer till stånd. Ränta på garantikapital i ömsesidiga bolag Med en möjlighet att dela ut vinst till garanter i ömsesidiga livförsäk- ringsbolag kan det ifrågasättas om nuvarande bestämmelser om ränta på garantikapital fortfarande behövs. Ingen remissinstans har invänt mot försäkringsrörelsepromemorians bedömning att nuvarande regler om ränta på garantikapital kan ut- mönstras. Såväl sådan ränta som vinstutdelning skall regleras i bolagsordningen. Vidare gäller samma begränsningar för utbetalning av ränta på garantikapital som vid en vinstutdelning. Som har fastslagits bör särregler gälla för ömsesidiga bolag endast om det är mo- tiverat av bolagsformens särart. Några sådana motiv har inte nu fram- kommit. Särreglerna för ömsesidiga bolag om ränta på garantikapital bör därför upphävas. 9.3 Minoritetsskydd för delägare Regeringens förslag: Delägare skall ingå i den personkrets som inte otillbörligt får gynnas eller förfördelas av styrelse eller bolagsstämma i ömsesidiga försäkringsbolag. , och Försäkrings- rörelsepromemorians förslag: Överensstämmer med regeringens för- slag (se utredningens betänkande s. 112 och 283 285, kommitténs del- betänkande SOU 1998:27 s. 63 och promemorian s. 244 och 245). Remissinstanserna har godtagit förslaget. Bakgrund: Styrelse och bolagsstämma får inte fatta beslut ägnade att ge otillbörliga fördelar åt aktieägare, garanter eller andra till nackdel för bolaget, andra aktieägare eller garanter (8 kap. 15 § och 9 kap. 19 § FRL). Bestämmelserna gäller inte i förhållande till delägare. Det har motiverats med hänvisning till bevakning av att bl.a. premiesättning och skadereglering är skälig (prop. 1981/82:180 s. 213). Skälen för regeringens förslag: När nuvarande skälighetsprincip upphävs faller de motiv bort som åberopats för att undanta delägarna från tillämpningsområdet för 8 kap. 15 § och 9 kap. 19 § FRL. Delägare bör tas med bland de kategorier som bestämmelserna omfattar samt, i likhet med aktieägare, ges ett skydd i egenskap av ägare till bolaget. Genom att ta med delägare bland dem som anges i 8 kap. 15 § och 9 kap. 19 § slås fast att bolagsorganen måste handla lojalt och behandla delägare lika efter generella principer i olika ägarfrågor, bl.a. i frågor om delägar- ansvar, skifte av tillgångar i samband med likvidation samt i fråga om disposition av medel som får användas för förlusttäckning (se vidare författningskommentaren till 9 kap. 19 §).