prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Utredningen har vidare ansett att även principen om behörighets- kompetens bör lagfästas. Regeringen är av samma uppfattning. Behörig- hetsfrågan gäller här inte endast skiljeavtalets giltighet utan också dess räckvidd och tillämplighet på den aktuella tvisten. I likhet med vad som gäller enligt modellagen bör skiljemännen även under förfarandet kunna fatta beslut om att de är behöriga. Regeringen återkommer strax till den närmare innebörden av detta. Regeringen vill dock redan här slå fast den viktiga inskränkningen i behörighetskompetensen som innebär att en möjlighet i princip alltid måste finnas att underställa en domstol frågan om skiljemännens behörighet i en viss tvist. Regeringen föreslår sålunda att skiljemännen skall kunna pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Detta skall inte hindra en domstol från att på begäran av en part pröva frågan. Av artikel 16 i modellagen framgår vidare att en part skall framställa en invändning mot skiljemännens behörighet senast när han avger svaromål och att en part inte enbart genom att utse skiljeman skall anses ha godtagit skiljemännens behörighet att handlägga tvisten. Ett beslut under förfarandet, varigenom skiljemännen funnit sig behöriga, kan , på yrkande av en part, överprövas av domstol. Domstolens beslut kan inte överprövas. Utredningen har diskuterat huruvida även en bestämmelse som motsvarar artikel 16 i denna del bör införas i den svenska lagen. Utred- ningen har därvid stannat för att det i lagen bör tas in en bestämmelse som innebär att en part inte redan genom att utse skiljeman skall anses ha godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den hänskjutna frågan. Utredningen har däremot avvisat tanken på en eninstansprövning i domstol. Enligt utredningen är det inte heller befogat att ge skiljemännen möjlighet att under förfarandet genom ett särskilt beslut, som vinner rättskraft om det inte angrips , förklara sig behöriga att handlägga tvisten. Enligt utredningen räcker det med en allmän bestämmelse som säger att skiljemännen får pröva sin egen behörighet och att det införs en regel som uttrycker att en part också kan vända sig till domstol för att få en sådan fråga prövad. Det bör, framhålls det, ankomma på skiljemännen att avgöra om förfarandet skall vila medan domstolen prövar frågan. Lika med utredningen anser regeringen att den omständigheten att en part lojalt utser skiljeman inte bör få till följd att han därigenom skall anses ha godtagit skiljemännens behörighet. Regeringen föreslår därför att en regel om detta tas in i den nya lagen. Vad sedan avser frågan om skiljemännens behörighet skall kunna slutligt avgöras av en domstol under förfarandets gång är regeringen av den uppfattningen att det saknas tillräckliga skäl för att här införa ett eninstansförfarande. Nästa fråga blir då om ett beslut av skiljemännen under förfarandets gång att de är behöriga att pröva tvisten ändå skall kunna vinna rättskraft, om det inte angrips vid domstol . Regeringen anser att en sådan ordning inte behövs. Regeringen har nämligen för avsikt att föreslå att ett ogiltigt skiljeavtal inte skall utgöra en absolut ogiltighetsgrund utan i stället en s.k. klandergrund samt att det även fortsättningsvis skall finnas en preklusionsregel (se avsnitt 10.2 och 10.3.2). Dessa regler i kombination innebär att den som utan invändning deltar i ett skilje- förfarande i allmänhet får anses ha accepterat att det föreligger ett giltigt skiljeavtal. En parts rätt att på denna grund angripa skiljedomen får sålunda anses vara prekluderad. Detsamma får anses gälla en parts deltagande i skiljeförfarandet efter det att skiljemännen förklarat sig behöriga. Kvar står då att parterna kan vilja få skiljeavtalets giltighet och tillämplighet prövad redan innan skiljedom har meddelats. För detta krävs dock ingen lagändring. Vardera part kan redan med dagens regler när som helst väcka en fastställelsetalan som rättskraftigt avgör frågan. En lagakraftägande dom är nämligen bindande för skiljemännen. Det förefaller lämpligast att även i fortsättningen låta parterna bestämma om de vill föra en sådan talan under förfarandets gång eller vänta tills skiljedom meddelats. Som framgått av det ovan anförda krävs dock att en part inte förhåller sig så passiv i anledning av ett beslut att hans möjlighet till talan häremot får anses prekluderad. Lagrådet har anfört att om skiljemännen meddelar skiljedom medan frågan om skiljemännens behörighet prövas av domstol kan den situationen uppstå att en klandertalan (se avsnitt 10) kanske måste avvisas på grund av lis pendens med hänsyn till den första processen. För att undvika detta har Lagrådet förordat att skiljemännen inte skall få meddela skiljedom innan domstolen avgjort frågan. Enligt regeringens mening bör det ankomma på skiljemännen att bestämma om de vill låta skiljeförfarandet vila i avvaktan på domstolens avgörande. Om denna bestämmanderätt skulle begränsas på det sätt som Lagrådet förordar skulle en av de viktigaste fördelarna med skilje- förfarande, nämligen snabbheten, allvarligt äventyras. Det kan inte uteslutas att en skiljedom skulle kunna komma att försenas, kanske , om skiljemännen var tvungna att avvakta ett domstolsförfarande. Risken för detta måste ses i belysning av att en nu aktuell fråga kan komma att prövas av tre instanser. Ett förbud att meddela skiljedom under pågående rättegång öppnar också upp för obstruktion i syfte att förhala skiljeförfarandet, något som den nya lagen har som ett av sina huvudsyften att motverka. Regeringen konstaterar vidare att en begräns- ning av den typ som Lagrådet föreslagit saknas i modellagen. Den omständigheten att en klandertalan grundar sig på samma invänd- ning som en pågående domstolsprocess behöver inte innebära att hovrätten skall avvisa talan på grund av lis pendens. Snarare framstår det som rimligt att hovrätten i ett sådant fall vilandeförklarar klandermålet tills frågan avgjorts i det första domstolsförfarandet. Risken för att hovrätten i praktiken skulle behöva fatta ett sådant beslut framstår dock som mycket liten. I de fall skiljemännen anser att det finns möjlighet att en pågående talan om bristande behörighet kan vinna framgång torde de i allmänhet inte meddela skiljedom innan frågan avgjorts av domstolen. Mot bakgrund av det nu anförda föreslår regeringen att skiljemännen i avvaktan på domstolens avgörande skall kunna fortsätta skiljeförfarandet och också kunna meddela skiljedom. 6 Skiljemännen jävsfrågor 6.1 Gällande rätt 6.1.1 Jävsgrunderna Jävsreglerna återfinns i skiljemannalagen i 5 § och inleds med ett stadgande om att den som är underårig eller har förvaltare enligt 11 kap. 7 § inte får vara skiljeman. Även om bestämmelsen upptagits under jävsreglerna är de angivna förutsättningarna närmast att anse som allmänna behörighetsvillkor för skiljeman. Det bör uppmärk- sammas att den som är i konkurs inte på grund härav är jävig som skiljeman men väl obehörig som domare enligt . Vidare gäller jäv för den som i egenskap av domare eller annars på tjänstens vägnar prövat den fråga som det begärs skiljedom om. Detta stadgande torde tolkas inskränkt på så sätt att jäv uppkommer endast om själva saken prövats och att inte varje befattning med målet grundar jäv (jfr 4 kap. 13 § 7 p. ). En domare blir således inte enligt denna bestämmelse jävig som skiljeman om han deltagit i ett avgörande där domstolen förklarat sig obehörig på grund av skiljeavtalet. Den som vittnat i saken eller yttrat sig såsom sakkunnig i tvistefrågan är jävig. Denna jävsgrund omfattar utlåtanden av sakkunnig oavsett om dessa avgetts utom rättegång eller inför rätta. Den som själv äger del i saken eller som kan vänta synnerlig nytta eller skada därav är jävig som skiljeman. Jäv gäller också för skiljeman, om någon som till honom är i den skyldskap eller det svågerlag som utgör jäv mot domare äger del i saken eller kan därav vänta synnerlig nytta eller skada . Motsvarande bestämmelser i upptar, förutom ovannämnda skyldskap och svågerlag, även den som är på liknande sätt närstående , t.ex. sambo. Jäv gäller för den som är part i en lika sak. Härmed avses att skiljemannen är part, t.ex. i en rättegång eller ett annat skiljeförfarandet, rörande en likadan fråga som den som skall behandlas i skiljeförfarandet. innehåller numera inte uttryckligen någon motsvarande jävsgrund för domare, men situationen omfattas enligt processlag- beredningen av generalklausulen i 4 kap. 13 § 10 p. . Den som är släkt med en part på ett sådant sätt att det utgör jäv mot domare är jävig som skiljeman. Även i denna del saknas hänvisning till jäv för den som är på liknande sätt närstående till part. Jäv gäller för den som är parts vederdeloman eller uppenbara ovän . Stadgandet omfattar dock inte de fall då någon sökt sak med skilje- mannen för att göra honom jävig eller tillfogat skiljemannen något med ord eller gärning i samma syfte. Den som av någondera parten åtnjuter lön eller underhåll är jävig. Denna bestämmelse inskränks dock på så sätt att den som åtnjuter lön eller underhåll av staten inte är jävig även om staten är part, såvida han inte är anställd hos eller under den myndighet vars verksamhet saken angår. Vidare är den som står under någondera partens förmanskap jävig. Jäv gäller för den som varit part behjälplig med att förbereda eller utföra hans talan i saken. Bestämmelsen skall ses mot bakgrund av skiljemannalagens ståndpunkt att en skiljeman skall vara opartisk och inte vara företrädare för den part som utsett honom. Den som mottagit eller betingat sig ersättning i strid mot vad som sägs i 23 § är jävig. Denna bestämmelse avser att ge ytterligare garantier för en skiljemans opartiskhet. I skiljemannalagen finns även en generalklausul enligt vilken skiljeman är jävig om annan särskild omständighet föreligger som är ägnad att minska förtroendet till hans redlighet eller opartiskhet. Fråga är i vilken mån de regler om jäv som återfinns i återverkar på bedömningen av vad som kan utgöra särskild omständighet som är ägnad att minska förtroendet för skiljemans opartiskhet. konstaterade i rättsfallet NJA 1981 s. 1205 att en skiljeman otvivelaktigt skulle ha varit jävig enligt regler. Majoriteten (tre justitieråd) noterade att reglerna om jäv för skiljemän visserligen är annorlunda utformade än reglerna om domarjäv men ansåg likväl att det inte borde komma ifråga att i förevarande hänseende tillämpa jävsbestämmelserna i lagen om skiljemän så, att ett förhållande som undantagslöst grundar jäv enligt inte skulle diskvalificera en skiljeman. Minoriteten menade att enbart det för- hållande att skiljemannen varit jävig som domare enligt 4 kap. 13 § 4 p. inte grundade jäv enligt skiljemannalagens regler eftersom det inte finns någon motsvarande regel i sistnämnda lag. Det ligger nära till hands att uppfatta rättsfallet så att i de fall då vederbörande skiljeman är jävig enligt regler om jäv för domare, skiljemannen skall anses jävig med tillämpning av skiljemannalagens generalklausul. Rättsläget är emellertid knappast helt klart. Slutligen är skiljeman jävig om det mot uppdragets utförande för honom möter hinder som kan antas bli långvarigt. Stadgandet är avsett att motverka obstruktion i skiljeförfarandet. Det har inte tagits in någon bestämmelse om jäv i skiljemannalagen som motsvarar regleringen i 12 kap. 4 § beträffande förhållandet mellan skiljeman och partsombud. Enligt regler är det ombudet som i detta läge skall lämna sitt uppdrag. Påföljden om en skiljeman varit jävig är att skiljedomen enligt 21 § första stycket 3 p. skiljemannalagen på talan av en part kan hävas av domstol. Sådan talan () skall instämmas från det parten fått del av skiljedomen i huvudskrift eller bestyrkt avskrift. Försitter parten är rätten att klandra domen förverkad. 6.1.2 Prövningen av jäv En part kan göra en invändning om jäv. Någon särskild tid för framställande av en sådan invändning finns inte. I 21 § andra stycket skiljemannalagen finns en allmän bestämmelse av innehåll att ett fel inte får göras gällande av en part där parten genom att utan gensaga inlåta sig på förhandling eller annorledes bör anses ha avstått från att åberopa felet. Denna bestämmelse är tillämplig på jävsfrågan (se 21 § första stycket 3). Har en part således haft kännedom om en jävsgrund och tillfälle att framställa en invändning om den men underlåtit det, är hans rätt att göra invändningen prekluderad. Det finns inte några regler i skiljemannalagen om hur en jävs- invändning skall handläggas. Man kan tänka sig att invändningen i första hand prövas av den jävade skiljemannen och, om skiljemannen inte finner skäl att frånträda uppdraget, av skiljenämnden i dess helhet. Det finns emellertid inte något sanktionssystem i skiljemannalagen som gör det möjligt för skiljenämndens majoritet att avsätta en skiljeman på grund av jäv om han inte godvilligt frånträder uppdraget. Sedan skiljedom meddelats kan en part genom att klandra skiljedomen få en jävsinvändning prövad av domstol. Det saknas emellertid möjlighet att hänskjuta en jävsfråga till domstol under förfarandets gång. 6.2 Överväganden 6.2.1 Allmänna behörighetsgrunder Regeringens förslag: Var och en som råder över sig själv och sin egendom skall kunna vara skiljeman. Utredningens föreslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser anser dock att en bestämmelse av ifrågavarande slag inte bör tas in i den nya lagen. Härvid har framförts bl.a. att den framstår som egendomlig i ett internationellt perspektiv. Två utländska experter har haft synpunkter på förslaget, såvitt avser skiljemäns rådighet över sin egendom. Skälen för regeringens förslag: De regler i skiljemannalagen som är av intresse kan delas in i två grupper. Den ena gruppen rör skilje- mannens allmänna behörighet. Den andra gruppen handlar om för- hållanden som i betecknas som jäv, nämligen skilje- mannens relation till parterna och den fråga som skall prövas. Vad gäller frågan om skiljemannens behörighet konstaterar regeringen inledningsvis att det i linje med regeringens intentioner att framhålla partsautonomin bör tillkomma parterna att inom mycket vida ramar kunna bestämma vem som skall vara skiljeman. Om man ser till modellagen finns där ingen begränsning. Modellagen anger endast att en persons nationalitet inte får hindra att han utses till skiljeman. Denna bestämmelse är dessutom dispositiv. Däremot förekommer det i flera europeiska lagar en begränsning till personer som är fullt rättskapabla. Med detta som utgångspunkt blir frågan om man över huvud taget behöver ställa upp några kriterier för tänkbara skiljemän. Om så ändå är fallet, kan man då inskränka sig till vissa minimikrav? En ordning som innebär att vissa personer utesluts från kategorin tänkbara skiljemän kan vid en första betraktelse verka onödig. Behovet av en sådan reglering har också ifrågasatts under remissomgången. Man bör dock hålla i minnet att en behörighetsregels främsta funktion skulle vara den av en skyddsregel. Beroende på hur den utformas kan den skydda parterna om skiljemannen blir obehörig under förfarandets gång. Enligt regeringens mening finns det mycket som talar för att skiljemän bör vara rättskapabla i den meningen att de kan ta hand om sig själva och sin egendom. Den som på grund av låg ålder eller bristande mental hälsa inte klarar detta är inte lämplig att vara skiljeman. Denna kategori bör således uteslutas från kretsen av tänkbara skiljemän. En regel härom återfinns också, som ovan nämnts, i flera andra europeiska lagar När det sedan gäller den som är på obestånd är situationen delvis en annan. En sådan person kan på grund av ekonomiska omständigheter med fog misstänkas för att vara lättare att påverka än annars. Det rör sig alltså om en omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet, vilket måste särskiljas från ovan angivna förhållanden. Det kan i linje härmed tyckas att en konkurs inte med nödvändighet skulle behöva diskvalificera en skiljeman. Den nya lagen bör inte utgöra hinder för att även utländska med- borgare utses till skiljemän i svenska skiljeförfaranden. På grund härav måste en behörighetsregel utformas på ett generellt sätt för att kunna fånga upp motsvarande inskränkningar i utländska lagar. En sådan generell regel bör ta sikte på den som inte själv kan råda över sig och sin egendom. Den kommer därmed även att träffa den som är i konkurs. Som nämnts kan det diskuteras om en konkurs bör diskvalificera en skiljeman. Det finns å andra sidan inte något större praktiskt behov av ett undantag för just detta fall. Övervägande skäl talar för att regeln utformas så allmänt som sagts och att konkurs därmed utgör ett absolut hinder att vara skiljeman. Några remissinstanser har anfört att en allmän behörighetsregel av nu angivet slag framstår som svårförståelig och märklig för utländska läsare och kan leda till oväntade konsekvenser och problem när den skall tillämpas på utländska medborgare. Regeringen delar uppfattningen att en reglering måste vara lättillgänglig för utländska läsare och lättilläm- pad även i internationella förhållanden men menar att de av remiss- instanserna framförda farhågorna inte bör överdrivas. Som tidigare nämnts finns det behörighetsregler i en rad andra europeiska lagar om skiljeförfarande. En allmän behörighetsregel i en svensk lag om skiljeförfarande bör enligt regeringens mening kunna utformas på ett enkelt och för utländska läsare lättfattligt sätt. Regeringen föreslår sålunda att den som råder över sig själv och sin egendom skall kunna vara skiljeman. Det bör sedan stå parterna fritt att bestämma de ytterligare kvalifikationer som de kräver av skiljemännen. De kan t.ex. vilja ha viss sakkunskap representerad bland dem. Denna rätt för parterna bör inte begränsas. Som redan antytts avses behörighetskraven vara absoluta i den meningen att de gäller oavsett tvistefråga och parter. De bör också självmant iakttas av skiljemännen. Frågan om en brist i behörigheten skall utgöra grund för skiljedomens ogiltighet behandlas i avsnitt 10.3. 6.2.2 Krav på opartiskhet Regeringens förslag: En skiljeman skall vara opartisk. Skiljemannen skall på yrkande av en part skiljas från uppdraget om det finns omständigheter som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Sådana omständigheter skall i vissa fall alltid anses föreligga, t.ex. då skiljemannen själv eller någon honom närstående är part eller annars kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att begreppet jäv bör behållas i lagtexten. Vissa remissinstanser har anfört kritiska synpunkter på reglernas lagtekniska utformning. På några punkter efterlyses klargörande motivuttalanden. Skälen för regeringens förslag: Jävsreglerna i skiljemannalagen överensstämde vid sin tillkomst i stort med de regler som då gällde för domare. I samband med att jävsreglerna i ändrats har emellertid motsvarande ändringar inte gjorts i skiljemannalagen. Det är därför naturligt att vid en översyn särskilt beakta motsvarande regler i . Ett alternativ till den nuvarande regleringen vore att likt modellagen allmänt hänvisa till omständigheter som är ägnade att ge befogad anledning att betvivla skiljemannens opartiskhet eller oavhängighet. En annan möjlighet vore att, som t.ex. de belgiska och spanska lagarna, hänvisa till de nationella jävsreglerna för domare. Den svenska skiljemannalagstiftningen vilar på grundsatsen att samtliga skiljemän, även de partsutsedda, skall vara opartiska. Syftet med jävsregler är att så långt som möjligt garantera skiljemännens opartisk- het. När det gäller att skapa en funktionell reglering bör särskilt beaktas att det inte krävs några juridiska insikter för att vara skiljeman. Reglerna skall dessutom kunna tillämpas av utländska skiljemän. Det närmare innehållet i reglerna bör därför, som också utredningen framhållit, inte bestämmas genom hänvisningar till den interna regleringen i rätte- gångsbalken. Någon direkt motsvarighet till termen jäv återfinns inte i modellagen. I stället talas om omständigheter hänförliga till skiljemannens opartiskhet och oavhängighet. Utredningen har framhållit att en användning av begreppet jäv på skiljeförfarandets område för tankarna närmast till de regler om jäv som återfinns i . Enligt utredningen kan det emellertid finnas omständigheter som för ena kategorin utgör hinder att avgöra en fråga medan samma omständigheter för den andra kategorin inte innebär några begränsningar i den funktionen. Utredningen har därför i sitt förslag till ny lag om skiljeförfarande utmönstrat begreppet jäv. Regeringen kan i allt väsentligt ansluta sig till vad utredningen anfört. Den omständigheten att någon motsvarighet till termen jäv inte återfinns i modellagen talar också för utredningens förslag. Regeringen anser sålunda att begreppet jäv inte bör användas i den nya lagen, oakttat att termen som sådan får anses vara väl förankrad i det allmänna rätts- medvetandet. I stället anser regeringen att det i linje med modellagen är mer ändamålsenligt att tala om omständigheter som kan rubba för- troendet för skiljemannens opartiskhet. Vad sedan gäller det faktum att modellagen därutöver även talar om skiljemannens oavhängighet konstaterar regeringen att detta begrepp torde sakna självständig betydelse i sammanhanget. I de fall då det föreligger en omständighet som gör att man med fog kan betvivla skiljemannens oavhängighet torde nämligen denna omständighet i sig även kunna rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Ett omnämnande av en skiljemans oavhängig- het kan därför undvaras. Däremot är det viktigt att försöka ge en viss ledning för tolkningen av ett så obestämt begrepp som opartiskhet. Från pedagogisk synpunkt framstår det som lämpligast att stadgandet i lagen om skiljeförfarande inleds med huvudregeln som säger att en skiljeman skall vara opartisk och att skiljemannen på ansökan av en part skall skiljas från sitt uppdrag om det finns någon särskild omständighet som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Därefter bör ges några typexempel på omständigheter som alltid skall anses kunna rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Som första punkt bör nämnas det ganska självklara fallet att skilje- mannen själv är part eller att skiljemannen annars kan räkna med en viss nytta eller skada av tvistens utgång. Det kan naturligtvis ifrågasättas om det är nödvändigt att i lagen ange det förstnämnda men enligt regeringens mening vinner förslaget i tydlighet om man gör det. I nuvarande lag anges att en skiljeman som kan vänta synnerlig nytta eller skada av sakens utgång är jävig. Denna regel bör skärpas så att redan en mindre grad av nytta eller skada anses tillräcklig för att rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Det förhållandet att en skiljeman t.ex. äger andelar i en aktiefond bör visserligen inte medföra att han enbart därigenom är förhindrad att vara skiljeman, om något av de bolag som fonden äger aktier i är part. Å andra sidan kan redan ett litet aktieinnehav i ett bolag som skall inlösas utgöra hinder att vara skiljeman vid prövning av en tvist om lösenbeloppet. Det finns i nuvarande skiljemannalag genom hänvisningar till rätte- gångsbalkens regler för domare flera uppräkningar av jävsgrundande släktrelationer. I har sedermera tillagts jäv för den som är på liknande sätt närstående till en part. Enligt utredningen visar detta att det inte går att uttömmande ange vilka relationer som bör medföra hinder att vara skiljeman. Regeringen delar den bedömningen. Det framstår vidare som obefogat att särskilt framhäva släktbanden. Större vikt bör läggas vid den faktiska relationen i det enskilda fallet. Det kan ju föreligga en nära relation mellan skiljemannen och en part utan att de ens behöver vara släkt.