prop · GM0343 · 1999-01-01 00:00:00 — Av remissyttrande framgår också att det i polisorganisationen upplevs som otillfredsställande att möjligheterna att beivra förekomst av andra droger än alkohol i trafiken är begränsade. Lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov För att en polisman skall kunna kontrollera om en förare är drogpåverkad torde det ofta krävas att någon form av tvångsåtgärd tillgrips; t.ex. att föraren får underkasta sig blodprovstagning eller annan klinisk under- sökning. I praktiken har lagen om alkoholutandningsprov stor betydelse även vid misstanke om drogpåverkan, eftersom undersökningen av föraren normalt sett alltid inleds med ett sådant prov. Det utslag som sållnings- provet ger kan sedan få betydelse för den fortsatta utredningen om på- verkan av annat medel än alkohol. Lagens tillkomst har i första hand motiverats av intresset av att nå ökad effekt i det brottsförebyggande och brottsbeivrande arbetet på trafik- området. Enligt lagen ges en polisman rätt att utföra alkoholutandningsprov på den som är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa, om provet kan ha betydelse för utredningen om brottet. En polisman får dessutom ta sådana prov på förare av motordrivet fordon eller förare av maskindrivet spårfordon utan att någon brottsmisstanke föreligger. I lagen anges också att den som vägrar medverka till ett rutinmässigt prov är skyldig att underkasta sig blodprovstagning, trots att detta normalt sett endast får ske på den som är skäligen misstänkt för ett brott med fängelse i straffskalan. DRE-metoden har redogjort för en metod, DRE-metoden (Drug Recognition Expert Test), som har utvecklats av trafikpolisen i , . Metoden används i syfte att dels fastställa om en förare är påverkad av droger, dels bestämma vilken typ av drog det kan vara fråga om. DRE-metoden innebär inledningsvis att polismannen undersöker förarens ögon dels okulärt, dels med hjälp av en penna eller annat liknande föremål och dels med hjälp av en mindre ljuskälla. En utbildad polisman kan efter en genomförd undersökning konstatera eventuell påverkan av ett flertal grupper av droger. En person som är påverkad av centraldepressiva medel har bl.a. svårt att korsa ögonen, vilket också gäller för någon som är påverkad av inhalerade medel, PCP eller cannabis. Påverkan av centralstimulantia och hallucinogener har dessutom det gemensamt att de innebär förstorad pupillstorlek. Någon som är påverkad av naturliga eller syntetiska opiater uppvisar ofta små pupiller och liten eller ingen reaktion på ljus. Efter intag av centraldepressiva medel, inhalerade medel eller centralstimulantia reagerar pupillen mycket långsamt på ljus. Om den inledande undersökningen resulterar i någon misstanke om att föraren är påverkad företar polismannen en förnyad ögonundersökning. Därefter genomförs olika motoriska test, bl.a. balansprov och koordinationsprov. Polismannen mäter sedan förarens puls, blodtryck och kroppstemperatur, varefter den misstänktes mun och näsa kontrolleras. Slutligen vidtar polismannen en kontroll av om föraren har injektions- märken. På uppdrag av regeringen har utvärderat metoden och sammanfattningsvis funnit att den, anpassad till svenska förhållanden, skulle utgöra ett värdefullt redskap för polisen när det gäller möjligheten att upptäcka drogpåverkade förare. har därför föreslagit att metoden i sin helhet genomförs i men att endast ögonundersökningen får genomföras rutinmässigt. De resterande momenten får genomföras först då polismannen kunnat konstatera skälig misstanke om drograttfylleri eller annat brott på vilket fängelse kan följa. Möjlighet att utföra ögonundersökning Om DRE-metoden skulle genomföras i sin helhet, skulle detta nödvändiggöra relativt omfattande författningsändringar. Metoden om- fattar flera moment som är av så ingripande karaktär att de enligt bestämmelser endast får utföras av läkare. Även om den fortsatta undersökningen enligt förslag får genomföras först då skälig misstanke föreligger, måste det enligt regeringens mening krävas att metoden är väl underbyggd och att den med ett visst mått av säkerhet kan förväntas ge tillförlitliga resultat för att de nödvändiga författningsändringarna skall kunna motiveras. Vidare bör DRE-metoden framstå som så betydelsefull för bedömningen av ett drograttfylleriärende att den kan motivera avsteg från kroppsbesiktningsreglerna i rättegångs- balken. Det material som har redovisat och det övriga underlag som finns tillgängligt om DRE-metoden bygger på hur metoden används i . För att den skall få användas där krävs initialt en viss grad av misstanke riktad mot en individ. Metoden syftar också i huvudsak till att bestämma vilken drog den undersökte kan vara påverkad av. De förare som kan anses skäligen misstänkta för t.ex. drograttfylleri kommer emellertid i att underkastas blodprovstagning enligt de regler som gäller . Detta innebär att ett flertal av de moment som ingår i metoden blir överflödiga. Regeringen anser därför att det inte föreligger tillräckligt starka skäl för att föreslå att metoden i sin helhet genomförs i . I likhet med utredningen anser vi emellertid att en ögonundersökning utgör en lämplig metod för att upptäcka och fastställa drogpåverkan. Regeringen föreslår därför att en ny lag om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken skall införas. Krav på misstanke Såsom framgått i det föregående kan en ögonundersökning lämna åtskillig information om en person är påverkad av droger och om vilken typ av drog det gäller. Dessa ögonundersökningar skulle således utgöra ett viktigt inslag i polisens arbete för trafiksäkerheten. Flera remissinstanser har emellertid pekat på bristande forskning kring metoden och några remissinstanser har föreslagit att polisens rätt att företa ögonundersökning bör införas på prov genom en försöksverksamhet. Regeringen delar uppfattningen att det kan föreligga en viss risk för felbedömningar, på samma sätt som vid alkoholutandningsprov. Det finns individer, vars ögon eller pupiller kan reagera på ett sätt som skulle kunna tyda på att de är drogpåverkade, när de i själva verket inte är det. Risken för sådana felbedömningar måste minimeras främst genom adekvat utbildning av polismännen. Ögonundersökningen bör alltså endast få utföras av polis- män som erhållit utbildning. I detta sammanhang bör också särskilt framhållas att undersökningen endast används för att fastställa om skälig misstanke om drogpåverkan föreligger. Vid en rättegång torde det vara resultatet av den företagna blodundersökningen som i första hand är relevant som bevis. Ytterligare ett förhållande som måste beaktas är integritetsaspekten. Lagen om alkoholutandningsprov har tillämpats och alkoholutandningsproven torde numera vara allmänt accepterade av allmänheten som en nödvändig del av polisens trafikövervakning. Den föreslagna regleringen om ögonundersökning får emellertid anses vara mer integritetskränkande än utandningsproven. I viss mån torde man dock kunna utgå från att allmänheten hyser förståelse för åtgärder som syftar till att på ett påtagligt sätt öka trafiksäkerheten. Enligt regeringens bedömning finns det heller inte någon anledning att befara att de enskilda polismännen inte skulle kunna tillämpa regleringen med den urskiljning som följer av allmänna principer för polisingripande. Med hänsyn till den föreliggande risken för felbedömningar och mot bakgrund av vad som ovan sagts om integritetsaspekterna anser emellertid regeringen att det i lagen bör införas ett krav på att en viss grad av misstanke om brott som skall föreligga för att en ögonundersökning skall få företas. Således bör undersökningen få genomföras endast då det kan misstänkas att föraren, i samband med framförandet av sitt fordon, har gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott eller annat brott med fängelse i straffskalan. Sådan misstanke kan baseras t.ex. på förarens sätt att framföra sitt fordon, hans uppträdande eller att det annars föreligger omständigheter som tyder på missbruk. Mot bakgrund bl.a. av att användningen av metoden således begränsas till fall där det föreligger en viss grad av misstanke om brott, anser regeringen att det inte är nödvändigt att låta införandet föregås av en försöksverksamhet. Ögonundersökningen Själva undersökningen skall avse förarens ögon och ögonrörelser och får endast ske okulärt. Vid undersökningen bör polismannen få använda dels en pupillometer, med vilken pupillens storlek kan uppskattas, dels en penna eller annat liknande mindre föremål och slutligen en mindre ljuskälla av något slag. Pennan kan användas vid s.k. nystagmustester, vilka innebär en kontroll av om den undersökte har ofrivilliga ryckningar i ögonen. Föremålet hålls på ett avstånd om från den undersöktes ögon och förs sedan sakta åt vänster respektive höger varefter det hålls stilla i ytterlägena . En person som är påverkad av t.ex. ett centraldepressivt medel har ofta svårt att smidigt och utan ryckningar följa föremålet med blicken. Den mindre ljuskällan används för att kontrollera pupillens reaktioner på ljus. Normalt reagerar en pupill på ljus genom att inom en sekund dra ihop sig. Som tidigare redovisats finns ett flertal droger som påverkar pupillens förmåga i detta hänseende. Om polismannens undersökning visar tecken på sådan påverkan att skälig misstanke om rattfylleri föreligger får, enligt reglerna i 28 kap. 12 § , kroppsbesiktning äga rum och blodprov tas. Självfallet kan skälig misstanke föreligga även om ingen ögonundersökning görs eller om en företagen ögonundersökning inte ger någon klar och entydig indikation. Föraren kan t.ex. lukta thinner eller uppträda på ett sådant sätt att polismannen får grund för sin misstanke. De iakttagelser som polis- mannen gör bör noggrant dokumenteras. Undersökningen bör endast få genomföras om den kan ha betydelse för utredningen av brottet. Undersökningen, som skall utföras av en polisman, skall också göras på ett sådant sätt att den undersökte inte blir föremål för allmän upp- märksamhet. Den skall som regel utföras i täckt fordon eller i ett avskilt rum. Den undersökte bör också få rätt att begära att protokoll skall föras vid undersökningen och att bevis om utförd åtgärd utfärdas. Om den som skall undersökas vägrar att medverka till detta bör, enligt samma regler som gäller för alkoholutandningsprov, ett blodprov kunna tas, trots att de förutsättningar som stadgas i 28 kap. 12 § inte är uppfyllda. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer kommer att meddela verkställighetsföreskrifter till lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken. Lagrådet har beträffande lagförslaget i lagrådsremissen anfört att det med fog skulle kunna göras gällande att kroppsbesiktning i form av ögonundersökning som avses i regeringens lagförslag regleras fullständigt av denna lag med uteslutande av bestämmelser. Lagrådet har emellertid pekat på att tredje stycket i 28 kap. 13 § innehåller en bestämmelse om att en sådan kroppsbesiktning av en kvinna som enbart innebär att blodprov eller alkoholutandningsprov tas får verkställas och bevittnas även av en man. Lagrådet har anfört att det är inkonsekvent och ägnat att ge upphov till missförstånd om alkoholutandningsprov men inte ögonundersökning enligt lagförslaget omnämns i 28 kap. 13 §. Lagrådet har anfört att den enklaste lösningen torde vara att ett tillägg görs till nämnda paragraf så att även ögonundersökning enligt den föreslagna lagen omnämns. Regeringen accepterar Lagrådets bedömning när det gäller risken för missförstånd. Regeringen anser dock att ett förtydligande i stället bör föras in i lagen om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken. Det bör därför uttryckligen anges i lagen att 28 kap. 13 § inte gäller sådan ögonundersökning som företas med stöd av den föreslagna lagen. 5.7 Körkortsfrågor Regeringens bedömning: Det finns inte anledning att föreslå någon ändring i körkortslagstiftningen. Utredningens bedömning: Mot bakgrund av att Körkorts- utredning hade lämnat sitt betänkande En körkortsreform (SOU 1996:114) har utredningen inte funnit det meningsfullt att lägga fram något författningsförslag rörande den då gällande körkortslagstiftningen. Utredningen har emellertid redogjort för de förslag och bedömningar som gjort och därvid gjort vissa egna överväganden. Remissinstanser: Endast en del av remissinstanserna berör frågan. och i har inga invändningar mot utredningens synpunkter. Länsrätten i anser det angeläget att körkortslagstiftningen anpassas till rattfylleribrott på grund av intag av droger. Kammarrätten i menar att utredningens lagförslag skulle kräva redaktionella ändringar i körkortslagstiftningen och att ställning måste tas till det lagtekniska utrymmet för varning. Länsrätten i anför bl.a. den utgår från att varningsinstitutet endast undantagsvis kommer att användas vid drograttfylleri. och i län framför vissa synpunkter på Körkorts- utredningens förslag. menar att körkortsfrågorna måste penetreras närmare. Skälen för regeringens bedömning: På grundval av Körkorts- utredningens betänkande har regeringen framlagt propositionen 1997/98:124, Ny körkortslag m.m. beslutade i allt väsentligt i enlighet med förslagen i propositionen (bet. 1997/98:TU11, rskr. 1997/98:260). Den nya körkortslagen (1998:488) trädde i kraft . Bestämmelserna om återkallelse av körkort finns i 5 kap. 3 § körkortslagen och har i sak oförändrade förts över från den äldre lagen. Enligt 5 kap. 3 § 1 skall ett körkort återkallas bl.a. om körkortshavaren brutit mot 4 eller 4 a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, eller 30 § första, andra eller tredje stycket järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Återkallelse kan också ske om körkortshavaren på grund av opålitlighet i nykterhetshänseende inte bör ha körkort eller om det med hänsyn till annat brott som denne har gjort sig skyldig till kan antas att han eller hon inte kommer att respektera trafikreglerna och visa hänsyn, omdöme och ansvar i trafiken. Vidare kan körkortet återkallas om innehavaren på grund av sina personliga förhållanden i övrigt inte kan anses lämplig som förare av körkortspliktigt fordon (5 kap. 3 § 5 och 6 ). I begreppet pålitlighet i nykterhetshänseende inbegrips även missbruk av droger. Den som missbrukar narkotika kan således bli föremål för körkortsingripande också på grund av opålitlighet i nykterhetshänseende eller på grund av allmän brottslighet, om lagakraftvunnen dom föreligger. Brottsligheten skall emellertid ha varit i någon mån kvalificerad, t.ex. genom att den bedrivits yrkesmässigt eller varit särskilt grov, för att denna återkallelsegrund skall tillämpas. Om ett körkort har återkallats enligt någon av de ovan angivna grunderna bestäms en s.k. spärrtid, ett nytt körkort inte får utfärdas. Spärrtiden skall vara lägst en månad och högst . Om körkortet återkallats enligt 5 kap. 3 § 1 och det är fråga om grovt brott skall spärrtiden bestämmas till lägst . Bortsett från grova fall av bl.a. rattfylleri saknas lagregler som bestämmer spärrtidens längd i det enskilda fallet. Ledning får i stället hämtas från förarbetena (prop. 1975/76:151 s. 99 f.) där det framgår att spärrtiden skall bestämmas utifrån en nyanserad avvägning. När det gäller opålitlighet i nykterhetshänseende bör spärrtiden normalt inte vara längre än vad som fordras för att förarens skötsamhet skall kunna bedömas, vilket i normalfallen ofta bör innebära från senast kända missbrukstillfälle. Vid allmän brottslighet är det viktigt att spärrtiden, med beaktande av vad som är acceptabelt från trafiksäkerhetssynpunkt, avpassas så att rehabiliteringsynpunkter till- godoses. Normalt bör spärrtiden kunna bestämmas så att den löper ut ungefär med att den dömde friges villkorligt. I sådana fall som avses i 5 kap. 3 § 2 6 kan körkortshavaren meddelas varning i stället för att körkortet återkallas. Det krävs emellertid att varningen av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd. Om körkortshavaren har gjort sig skyldig till rattfylleri, eller brutit mot nykterhetsregeln i järnvägssäkerhetslagen, och alkoholkoncentrationen under eller efter färden understigit (eller motsvarande i utandningsluften) kan, enligt 5 kap. 9 §, körkortsåterkallelse underlåtas och varning i stället meddelas. De särskilda skäl som skall föreligga för att varning skall kunna meddelas i stället för återkallelse kan vara att hänföra antingen till omständigheterna vid en förseelse eller till körkortshavarens personliga förhållanden, dvs. främst hans tidigare skötsamhet i trafiken. Körkortshavarens behov av körkortet kan också vara av betydelse för bedömningen. I 5 kap. 10 § återfinns en generell regel som medger avvikelse från reglerna om återkallelse i de fall då det föreligger synnerliga skäl därtill och avvikelsen kan ske utan fara för trafiksäkerheten. Om återkallelse underlåts på denna grund får i stället varning meddelas. I 5 kap. 7 § finns bestämmelser om omhändertagande av körkort. Enligt dessa skall ett körkort omhändertas bl.a. om körkortshavaren vid färd med motordrivet fordon eller spårvagn visar tecken på påverkan av alkohol eller annat medel eller om det föreligger sannolika skäl för att körkortet kommer att återkallas på grund av brott mot 4 § trafikbrottslagen. Som framgått i det föregående utgör körkortsåterkallelse huvudregeln vid rattfylleribrott, även om varning kan meddelas i de fall då promillehalten i blodet understiger 0,5 (eller motsvarande värde i utandningsluften). Den som missbrukar narkotika kan emellertid bli föremål för körkortsingripande även på andra grunder enligt vad som ovan anförts. Den nu föreslagna ändringen i trafikbrottslagen får den konsekvensen i körkortshänseende att återkallelse av körkortet kommer att utgöra huvudregel vid alla de fall av drograttfylleri som den nya kriminaliseringen omfattar. Det kan antas att detta kommer att leda till ett högre antal körkortsingripanden än mot dem som missbrukar droger och ändå kör bil. Enligt regeringens mening är detta väl motiverat från trafiksäkerhetssynpunkt. Reglerna om körkortsingripande är föremål för en förnyad översyn. I enlighet med ett regeringsbeslut har en särskild utredare tillkallats för att bl.a. analysera och redovisa skälen för och emot ett förfarande där frågan om körkortsingripande på grund av brott handläggs i samma ordning som brottmålet. Utredaren skall vidare överväga om de nuvarande ingripandena mot körkortsinnehav, återkallelse och varning, i en straffrättslig processordning bör ersättas med en straffrättslig reaktion, t.ex. körförbud eller pricksystem, och i så fall lägga fram förslag om detta (dir. 1998:16). Mot bakgrund härav, och med hänsyn till att körkortsåterkallelse således kommer att bli huvudregel vid fall av drograttfylleri, anser regeringen att det saknas anledning att i körkortslagstiftningen föreslå någon särreglering för de körkortshavare som gjort sig skyldiga till rattfylleri genom att använda narkotika. 6 Sjöfylleri 6.1 Utgångspunkter för regeringens förslag Nuvarande reglering av sjöfylleri De nu gällande bestämmelserna om nykterhetsbrott till sjöss finns i 20 kap. 4 och 5 §§ sjölagen (1994:1009). Några gränsvärden för alkohol- halt i blodet finns inte för sjötrafikens del. Enligt 4 § skall den dömas för sjöfylleri som framfört fartyg eller i övrigt på ett fartyg fullgjort en uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel att det kan antas att denne inte på ett betryggande sätt kunnat utföra sina åligganden. Straffet för sjö- fylleri är böter eller fängelse . Om sjöfylleribrottet är grovt, omfattar straffskalan fängelse i högst . Frågan om en gärning skall bedömas som grov skall avgöras med beaktande av samtliga relevanta omständigheter. Enligt bestämmelsen skall emellertid särskilt beaktas om 1. gärningsmannen varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, 2. den uppgift som gärningsmannen haft att fullgöra varit särskilt krävande med hänsyn till fartygets egenskaper eller andra omständigheter eller 3. framförandet av fartyget inneburit en påtaglig fara för säkerheten till sjöss. Uttrycket avsevärt påverkad bör enligt förarbetena (prop. 1990/91:128 s. 17) i princip förstås på samma sätt som motsvarande uttryck i andra bestämmelser om trafiknykterhetsbrott. Som nämnts finns det inte någon promillegräns i sjölagen. Detta innebär emellertid inte att alkoholkoncentrationen skulle sakna betydelse vid tillämpningen av bestämmelserna om sjöfylleri. I förarbetena (a. framhölls att det är en fördel om det i förundersökningen finns tillgång till analysbevis beträffande alkoholkoncentrationen i blod eller utandningsluft. Vidare uttalades att i de fall då analysresultatet visar att alkoholhalten uppgått till i blodet respektive per liter utandningsluft (vilket utgjorde den dåvarande promillegränsen för grovt rattfylleri) får gärningsmannen i allmänhet, särskilt mot bakgrund av vad som är känt om alkoholens inverkan på människan, anses ha varit avsevärt påverkad (a. prop. s. 17 och bet. 1990/91: LU35 s. 9). Det framhölls också att avsevärd påverkan kan föreligga även vid lägre alkoholkoncentrationer. Behovet av en reform Som tidigare angetts har främst fritidsbåtstrafiken ökat kraftigt . Antalet fritidsbåtar har fördubblats och överstiger numera en miljon. Denna utveckling har inneburit att trafiken i svenska farvatten har tätnat och att det dessutom finns ett större inslag av båtar med i många fall kraftiga fartresurser. Detta medför att högre krav på nykterhet måste ställas på dem som framför ett fartyg eller som biträder vid framförandet. Dessutom är de nu gällande bestämmelserna om sjöfylleri förknippade med vissa tillämpningsproblem. För att straffansvar skall kunna komma i fråga för sjöfylleri krävs bevisning om att gärningsmannen uppnått den grad av påverkan som anges i bestämmelserna om sjöfylleri eller grovt sjöfylleri. Detta ställer ganska höga krav på åklagarens bevisning i form av utredningar med utandnings- eller blodprov, vittnesutsagor m.m. Mot bakgrund av den snabba utvecklingen av sjötrafiken och med hänsyn till de tillämpningsproblem som är förknippade med dagens lagstiftning, anser regeringen att det finns anledning att överväga en reformering av bestämmelserna om sjöfylleri. Brottsförebyggande rådets reformutvärdering () har, på regeringens uppdrag, utfört en utvärdering av ändringar i sjölagen, då brottet bland annat delades in i två svårhetsgrader; ett enkelt och ett grovt brott (BRÅ PM 1996:1, Sjöfylleri). Underlaget för BRÅ:s bedömning har varit studier av 365 tingsrättsdomar avseende de aktuella brotten, varvid BRÅ kunnat konstatera följande. Andelen fängelsedomar har mer än fördubblats efter reformen och påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn har också använts i större utsträckning. Andelen fall av sjöfylleri som upptäcks genom tips från allmänheten överstiger vida det antal fall som upptäcks av polisen, förutsatt att gärningsmannen inte varit inblandad i någon sjöolycka. Vidare har BRÅ, efter en genomförd enkätundersökning hos båtklubbar och båtsällskap samt sjöpolisen och i , funnit att stödet för en promillegräns vid grovt sjöfylleri är mycket utbrett. av båtklubbsordförandena, alla sjöpolisenheter utom en och av de som svarade hos uttalade sitt stöd för införandet av en sådan gräns. BRÅ har sammanfattningsvis dragit slutsatsen att lagändringarna har medfört en förhöjd upptäcktsrisk men att de inte har varit tillräckliga för att ha haft en avgörande betydelse för beteendet till sjöss. Enligt BRÅ:s uppfattning utgör en förhöjd upptäcktsrisk antagligen det effektivaste medlet för att förebygga brottsligheten. 6.2 Promillegräns för sjöfylleri Regeringens bedömning: Det saknas tillräckligt underlag för att föreslå införandet av en promillegräns för sjöfylleri som inte är grovt. En utredning bör tillsättas för att ytterligare undersöka och analysera frågan om införande av en sådan gräns.