prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Av paragrafen framgår emellertid att parterna är oförhindrade att lämna tvisten till avgörande av en ensam skiljeman. Paragrafen innehåller inte något krav på att skiljeavtalet skall ha viss form. Ett skiljeavtal kan således träffas muntligen. Bestämmelser i t.ex. testamenten och bolagsordningar får anses vara att jämställa med skilje- avtal (se avsnitt 5.4). Den vanligaste typen av skiljeavtal är sådana som avser framtida tvister med anknytning till ett visst rättsförhållande. Det går däremot liksom inte att träffa skiljeavtal beträffande alla framtida tvister parterna emellan. måste konkretiseras till ett visst rätts- förhållande. I tredje meningen slås fast att den tvistefråga som prövas av skilje- männen kan avse förekomsten av en viss omständighet. Ämnet har behandlats i avsnitt 5.3. Det behöver inte nödvändigtvis vara fråga om en omständighet som har omedelbar betydelse för utgången, ett s.k. rättsfaktum. Någon stoppgräns mot bevisfaktum åsyftas alltså inte. Även rättsligt kvalificerade fakta kan göras till föremål för en skiljetvist, t.ex. huruvida fel i sålt gods föreligger eller om reklamation har skett i rätt tid. Den omtvistade omständigheten måste givetvis falla under det rätts- förhållande som omfattas av skiljeavtalet. Däremot behövs inget särskilt stöd i skiljeavtalet för att just ett yrkande som avser existensen av ett faktum skall få prövas i skiljeförfarande. Det förhåller sig annorlunda med regeln i andra stycket, som också den har behandlats i avsnitt 5.3. Regeln anger att parterna kan ge skilje- männen behörighet att komplettera avtal utöver vad som följer av allmän avtalstolkning. Ordet komplettera har använts efter förslag av Lagrådet för att markera att skiljemännen ges en längre gående möjlighet att pröva tvistefrågor än vad som tillkommer allmän domstol inom ramen för utfyllnad av avtal i vanlig mening. Skiljemännens behörighet in detta avseende kan följa direkt av skiljeavtalet. Skiljemännen bör emellertid ha behörighet att fylla ut luckor i avtal inte bara när skiljeklausulen uttryckligen föreskriver detta utan också då de materiella avtals- klausulerna i ett avtal med skiljeklausul är skrivna så att en efterföljande komplettering förutsätts. Parterna kan naturligtvis också ge skiljemännen denna behörighet sedan tvisten uppstått. Det krävs alltså ett direkt eller indirekt stöd för att skiljemännen getts en sådan behörighet. Av tredje stycket framgår att skiljemän får pröva konkurrensrättens civilrättsliga verkningar mellan parterna och detta oavsett om en tvist härom vid domstol skall anses till någon del indispositiv. Bestämmelsens ordalydelse innebär inte att skiljemännen är fria att välja mellan att pröva t.ex. en invändning som hänför sig till konkurrensrätten i nu aktuellt avseende och att låta bli att göra det. Om en part framställer en sådan invändning måste skiljemännen pröva den. Omvänt gäller att skilje- männen inte ex officio skall pröva konkurrensrättens civilrättsliga verk- ningar mellan parterna. Bestämmelsen innebär inte heller motsatsvis en begränsning av skiljemännens möjligheter att pröva andra offentlig- rättsliga frågor. Att en skiljedom som kränker konkurrensrätten undan- tagsvis kan vara ogiltig har nämnts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.3). Lagen om skiljeförfarande tar sikte på tvister mellan två parter som inte förbehållit sig rätt att få skiljedomen överprövad på materiell grund. Lagen är emellertid avsedd att användas i tillämpliga delar även på förfaranden där dessa förutsättningar inte är för handen. Har parterna förbehållit sig rätt till överprövning i sak av skiljedomen hos en överskiljenämnd bör sålunda skiljeavtalet ändå utgöra hinder för en primär rättegång och reglerna om utseende av skiljeman vara tillämpliga. Däremot kan t.ex. reglerna om rätt för parterna att framställa nya yrkanden inte utan vidare användas i ett överskiljeförfarande. Om parternas förbehåll om materiell överprövning i stället innebär att en domstol skall pröva tvisten bör likaledes skiljeavtalet utgöra rätte- gångshinder. När en skiljedom har meddelats står det sedan parterna fritt att inom den tid som parterna bestämt väcka talan i vanlig ordning vid tingsrätten. Tingsrättens prövning av tvisten sker då utan beaktande av skiljedomen och reglerna i lagen om skiljeförfarande är inte tillämpliga. Skiljeavtal med förbehåll om materiell överprövning har behandlats i avsnitt 5.7. Skiljeförfarande med fler än två parter har behandlats i avsnitt 7.6. 2 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Av första stycket första meningen framgår att skiljemännen får pröva sin egen behörighet. Skiljemännen kan sålunda själva pröva t.ex. en invändning om att skiljeavtalet är ogiltigt eller att det inte är tillämpligt på tvisten eller om att tvistefrågan inte är skiljedomsmässig. Skilje- männen kan också pröva en invändning av en part att han endast övertagit vissa rättigheter eller skyldigheter utan att inträda som part i skiljeavtalet (se avsnitt 5.5). Skiljemännens kompetens är inte inskränkt till vissa invändningar beträffande skiljeavtalets giltighet utan gäller oavsett om påståendet avser en ursprunglig eller en efterföljande ogiltighet, dvs. att avtalet aldrig varit giltigt respektive att det sedermera upphört att gälla. Av bestämmelsen följer inte någon skyldighet för skiljemännen att utan ett yrkande av en part pröva sin egen behörighet. Skiljemännen bör dock oberoende av yrkande pröva om tvisten är skiljedomsmässig eller om skiljedomen kommer att bli ogiltig såsom stridande mot ordre public. Skiljemännens prövning av sin egen behörig- het förändras inte av om den omfattas av ett s.k. undantagsavtal (se 51 §). Principen om behörighetskompetens har behandlats närmare i avsnitt 5.9. Av andra meningen framgår att en part är oförhindrad att vända sig till domstol för att få skiljemännens behörighet prövad. Uppkommer en fråga om ett skiljeavtals giltighet allmänt eller med avseende på en viss tvist utan att det pågår ett skiljeförfarande kan talan om skiljeavtalets giltighet väckas vid allmän domstol. Pågår ett skiljeförfarande som om- fattas av det ifrågasatta skiljeavtalet, kan en part framställa en invändning beträffande behörigheten direkt till skiljemännen. Det är först om skiljemännen inte delar partens uppfattning som det normalt sett finns anledning att föra frågan till domstol. En part är emellertid oförhindrad att direkt vända sig till allmän domstol även under skiljeförfarandets gång. Väcks talan vid allmän domstol får skiljemännen enligt tredje meningen fortsätta med skiljeförfarandet. En part kan således inte automatiskt fördröja skiljeförfarandet genom att väcka talan vid domstol om skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet. Å andra sidan har skilje- männen möjlighet att förklara förfarandet vilande i avvaktan på dom- stolens avgörande. Ett sådant beslut medför dock inte någon automatisk förlängning av en av parterna bestämd tid för meddelande av skiljedom. Skiljemännen är, utan att det uttryckligen sägs, i princip bundna av parternas överenskommelse angående handläggningsordningen (se 21 §). Skiljemännen kan redan under förfarandets gång antingen finna sig behöriga eller obehöriga att pröva tvisten. I det första fallet utmynnar deras prövning i ett beslut och inte i en skiljedom. Vid motsatt bedöm- ning avslutar de förfarandet genom en skiljedom (se 27 §). Av andra stycket första meningen framgår att skiljemännens beslut att de är behöriga inte vinner rättskraft. En part som är missnöjd med beslutet behöver således inte väcka talan mot beslutet för att vara bibehållen sin rätt att klandra skiljedomen under åberopande av att det inte funnits något giltigt och tillämpligt skiljeavtal. Däremot kommer en part att drabbas av den allmänna preklusionsregeln i 34 § andra stycket, om han, efter att ha fått del av skiljemännens beslut, genom sitt agerande eller brist på sådant får anses ha avstått från sin klanderrätt. Skiljemännens beslut i kombination med viss passivitet kan sålunda medföra att en part i realiteten går förlustig möjligheten att få skiljeavtalets giltighet och tillämplighet prövad av allmän domstol. Domstolen kommer i ett sådant fall att ogilla klandertalan utan att gå in på skiljemännens bedömning av behörighetsfrågan. Det sagda gäller inte en invändning om bristande skiljedomsmässighet, eftersom en sådan brist är en ogiltighetsanledning och inte underkastad passivitetsverkan (se 33 §). Prövningen av ett skiljeavtals giltighet har behandlats i avsnitt 5.9. Paragrafen tar inte sikte på den speciella situationen att ett särskilt skiljeavtal har träffats mellan parterna i just behörighetsfrågan. Ett sådant skiljeavtal kan dock inte få avse frågan om huvudtvistens skiljedoms- mässighet. Eftersom skiljemännens beslut om att de är behöriga inte vinner rätts- kraft är de inte heller själva bundna av det. Om det under skilje- förfarandets gång kommer fram nya omständigheter som medför att skiljemännen gör en annan bedömning av sin behörighet är de alltså oförhindrade att förklara sig obehöriga. Har skiljemännen funnit sig obehöriga att pröva tvisten får deras avgörande som nämnts formen av en skiljedom. Skiljemännen kan i en slutlig skiljedom också finna sig behöriga att pröva tvisten. I andra meningen erinras om att skiljedomen kan behöva angripas för att inte frågan skall bli slutligt avgjord. Har skiljemännen i skiljedomen funnit sig obehöriga, t.ex. därför att skiljeavtalet bedömts vara ogiltigt, kommer skiljeavtalets giltighet att slutligt avgöras av skiljemännen om skilje- domen inte angrips inom rätt tid. Även en skiljedom som säger att tvisten inte är skiljedomsmässig vinner rättskraft om den inte angrips (se 36 §). När domstol i samband med en klandertalan prövar skiljeavtalets giltighet och tillämplighet sker detta bl.a. med beaktande av preklusions- regeln i 34 § andra stycket. Denna preklusionsregel är avsedd att vara en materiell regel och är därmed tillämplig även när en part väcker en separat talan utan samband med talan mot en skiljedom. 3 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 5.9. Paragrafen lagfäster doktrinen om särskiljbarhet (separability). Härigenom ges skiljemännen möjlighet att förklara ett materiellt avtal ogiltigt utan att förlora sin egen behörighet att pröva tvisten. 4 § Paragrafen, som saknar motsvarighet i skiljemannalagen, behandlar skiljeavtalets verkan som rättegångshinder m.m. Den har behandlats i bl.a avsnitt 5.7. Av första stycket framgår att ett skiljeavtal hindrar att ett anspråk som omfattas av avtalet mot en parts bestridande prövas av domstol. Det krävs sålunda invändning för att domstolen skall pröva om dess behörighet har inskränkts genom ett skiljeavtal. En outtalad förutsättning för att domstolen skall vara obehörig att pröva tvisten är givetvis att skiljeavtalet är giltigt, att det avser en skiljedomsmässig fråga, att ingen särskild begränsningsregel av den typ som finns i 6 § är tillämplig och att en part inte har förlorat sin rätt att åberopa skiljeavtalet enligt 5 §. Avtalets giltighet kan alltså behöva prövas t.ex. med tillämpning av 36 § avtalslagen. Domstolen skall självmant pröva att det rör sig om en skiljedomsmässig fråga medan andra omständigheter måste åberopas av en part för att domstolen skall pröva dem. Andra stycket reglerar när en invändning skall framställas för att beaktas av domstol. Huvudregeln är att en part skall framställa en invändning om skiljeavtal första gången han skall föra talan i saken vid domstolen. Detta innebär att en invändning som framställs t.ex. i ett svaromål som kommer in för sent inte beaktas. Undantag görs i de fall en part haft laga förfall och han framställt invändningen så snart förfallet upphörde. Av bestämmelsen följer också att en part måste framställa en invändning om skiljeavtal första gången han skall svara på en kvitt- ningsinvändning för att domstolen skall pröva om kvittningsinvänd- ningen omfattas av ett skiljeavtal och därför inte kan tas upp till prövning i sak. Av tredje meningen framgår att en invändning om skiljeavtal inte prekluderas i rättegång därför att en part har anlitat summarisk process eller underlåtit att åberopa skiljeavtalet i den summariska processen. Denna fråga liksom hur skiljeavtalets verkan som rättegångshinder påverkas av en parts eget agerande i vissa situationer har närmare diskuterats i avsnitt 5.7. Av tredje stycket framgår att ett skiljeavtal inte hindrar en part att begära domstols beslut om säkerhetsåtgärder (se avsnitt 5.8). Härav följer också att en sådan begäran inte medför att en part förlorar rätten att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder. Som säkerhetsåtgärder räknas beslut som regleras i 15 kap. men även t.ex. förbud att verkställa bolagsstämmas beslut (9 kap. 17 § fjärde stycket aktiebolagslagen [1975:1385]). Det finns i 60 § första stycket vissa bestämmelser om säker- hetsåtgärder enligt 15 kap. när det gäller ett anspråk som är föremål för eller skall prövas i ett skiljeförfarande utomlands. Möjligheten att få till stånd säkerhetsåtgärder sedan skiljedom har meddelats har diskuterats i avsnitt 13.3. Att skiljemännen själva kan besluta att en part skall vidta en viss säkerhetsåtgärd följer av 25 § fjärde stycket. En erinran om regleringen i bl.a. denna paragraf har tagits in i 10 kap. 17 a § . Vidare finns nya särskilda bestämmelser om skiljeavtalets verkan i den summariska processen i 33 och 38 §§ lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning. Det finns i 1 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister särskilda bestämmelser om skiljeavtal när det gäller arbetstvister. 5 § Punkterna 1 och 2 motsvarar 3 § i skiljemannalagen. De har behandlats i avsnitt 5.7. Om, i fall som avses i punkt 2, motparten har ansökt om att tingsrätten skall utse skiljeman (se 14 §), får han anses ha avstått från sin rätt att välja rättegångsvägen. Punkt 3 saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Skiljemännens rätt att kräva säkerhet regleras i 38 §. Säkerhet skall normalt sett begäras med hälften från vardera parten. Om ena parten inte ställer sin del av begärd säkerhet får motparten ställa hela säkerheten själv. Ställs inte begärd säkerhet får skiljemännen avsluta förfarandet. Vill eller kan ena parten inte ställa sin andel av begärd säkerhet ges genom punkt 3 motparten möjlighet att, i stället för att fortsätta skiljeförfarandet, vända sig till allmän domstol (se avsnitt 11.1.2). 6 § Paragrafen innebär en utvidgning av förbudet i 3 a § skiljemannalagen mot skiljeavtal avseende framtida tvister mellan näringsidkare och konsument. Den har behandlats i avsnitt 5.2.2. Av första stycket framgår att förbudet mot skiljeavtal avseende framtida tvister i princip är absolut när det är fråga om en konsument- tvist. Den äldre bestämmelsen i skiljemannalagen som innebar att ett skiljeavtal inte fick göras gällande om tvisten kunde handläggas vid domstol enligt reglerna för s.k. småmål har alltså tagits bort. Bort- tagandet av hänvisningen till reglerna för småmål får till följd att även tvister som skall handläggas av en tingsrätt i särskild sammansättning, t.ex. i egenskap av fastighetsdomstol, omfattas av förbudet. Ett undantag från förbudet har gjorts för tvister som hyres- och arrendenämnd kan pröva och där hyres- eller arrendenämnden i skiljeavtalet utsetts till skiljenämnd. Av andra stycket följer att förbudet inte omfattar vissa kollektiva försäkringar och inte heller de fall där annat följer av internationella förpliktelser. Bestämmelsen motsvarar i denna del 3 a § andra stycket skiljemannalagen. Skiljemännen 7 § I paragrafen anges de allmänna behörighetskrav som lagen ställer på en skiljeman (se avsnitt 6.2.1). För att vara skiljeman måste man vara fullt rättskapabel. En skiljeman skall sålunda vara myndig och inte ha förvaltare enligt regler. Vidare får skiljemannen inte heller vara i konkurs. Däremot uppställs inte krav på t.ex. svenskt medborgarskap. Stadgandet innehåller endast minimivillkor och hindrar inte parterna från att kräva ytterligare kvalifikationer av skiljemännen. De i paragrafen givna behörighetsvillkoren skall iakttas självmant av skiljemännen. Skulle en obehörig skiljeman stanna kvar i skiljenämnden, leder det emellertid inte till att skiljedomen bli ogiltig. För att domen skall bli upphävd fordras att en part inom föreskriven tid väcker klandertalan och att partens rätt att åberopa förhållandet inte har prekluderats enligt 34 § andra stycket. 8 § Paragrafen behandlar skiljemannens relation både till tvisteföremålet och parterna. Den allmänna motiveringen återfinns i avsnitt 6.2.2. Begreppet jäv används inte i lagen. I stället anges i första och andra styckena att en skiljeman skall vara opartisk och att han är diskvalificerad om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för hans opartiskhet. Detta är den grundläggande jävsregeln. Kravet på opartiskhet gäller samtliga skiljemän, således även sådana som utsetts av parterna. Det krävs yrkande av en part för att en skiljeman skall kunna skiljas från sitt uppdrag med stöd av bestämmelsen. Däremot är en skiljeman enligt 9 § skyldig att utan särskild begäran lämna upplysningar om omständig- heter som kan utgöra hinder för honom att vara skiljeman. Det bör framhållas att det kan uppkomma situationer där paragrafen i sig inte diskvalificerar en skiljeman från ett uppdrag men där denna av andra skäl måste avböja. Det kan t.ex. väl tänkas att en advokat inte skall anses jävig enligt 8 § men att omständigheterna likväl är sådana att det skulle strida mot god advokatsed att åta sig eller behålla uppdraget som skiljeman i en viss tvist. Bland annat torde en advokat enligt reglerna om god advokatsed inte kunna åberopa sig på att en part har avstått från att göra gällande en jävsgrund. I andra stycket anges några omständigheter som alltid skall anses kunna rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Denna upp- räkning gör inte anspråk på att vara uttömmande utan är bara exemplifierande. De särskilda punkterna skall inte heller tolkas mot- satsvis. Punkt 1 upptar det givna fallet att skiljemannen själv är part i skiljeförfarandet. Vidare anges det förhållandet att skiljemannen kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång. Det krävs alltså inte att det skall vara fråga om synnerlig nytta eller skada. Redan en lägre grad av nytta eller skada är tillräcklig. Det är inte ovanligt att det råder ekonomisk intressegemenskap mellan en tilltänkt skiljeman och ena parten utan att man kan säga att skilje- mannen skulle ha nämnvärd nytta eller skada av hur det går i tvisten. Betydelsen av intressegemenskapen får bedömas enligt den grund- läggande jävsregeln och torde mycket ofta mynna ut i att jäv föreligger. Med part jämställs i punkten närstående till parten. Med begreppet närstående förstås såväl vissa släktingar som t.ex. sambor, men utanför begreppet faller en relation till en juridisk person. Stor vikt skall läggas vid den faktiska relationen i det enskilda fallet. Därigenom tonas betydelsen av släktskapet ned. I punkten 2 behandlas fall av ställföreträdarskap. Ledamot av styrelse för juridisk person som är part är jävig, även om han inte är ställföreträdare för den juridiska personen. Punkt 3 tar upp en motsvarighet till sakkunnigjäv men sträcker sig längre. Den som utåt har röjt en mening i tvisten kan knappast sägas vara opartisk. Bestämmelsen riktar sig inte mot någon som endast har gett uttryck för en uppfattning i en rättsfråga som kan bli aktuell i målet, genom uttalanden i litteraturen eller genom ställningstagande som domare i något annat mål. Självfallet drabbas inte en skiljeman av jäv därför att han har beslutat mellandom eller deldom (se 29 §) eller annars deltagit i något avgörande under pågående skiljeförfarande. Punkten tar vidare upp ett närliggande fall där det typiskt sett föreligger en stor risk att skiljemannen kan ha solidariserat sig med parten, nämligen om han hjälpt honom att förbereda eller utföra sin talan i tvisten. Slutligen tas i punkt 4 upp det mycket viktiga fallet att det föreligger en hemlig ekonomisk relation mellan en skiljeman och endast ena parten avseende ersättningen för uppdraget. 9 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen (se avsnitt 6.2.3). Bestämmelsen innefattar en vidsträckt skyldighet för den som ombeds att åta sig uppdrag som skiljeman och för den nyutsedde skiljemannen att upplysa om omständigheter som kan tänkas utgöra hinder för honom att vara skiljeman. Bestämmelsen syftar såväl på de allmänna behörig- hetsvillkoren i 7 § som på jävsomständigheter. Vidare skall en skiljeman under skiljeförfarandet upplysa parterna och övriga skiljemän så snart han får kännedom om någon sådan omständighet som han inte tidigare tillkännagett. Bestämmelsen har inte direkt sanktionerats med någon påföljd för den som underlåter att lämna erforderliga upplysningar. Om det är tveksamt huruvida en viss omständighet utgör jäv, kan det förhållandet att skiljemannen har förtigit omständigheten bli den tillkommande faktor som gör att frågan besvaras jakande. Att skiljemannen har brustit i sin upplysningsplikt kan vidare komma att påverka hans rätt till ersättning för uppdraget och t.o.m. leda till skadeståndsskyldighet för honom. 10 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den reglerar när en begäran om en skiljemans skiljande från uppdraget senast skall fram- ställas och hur den skall prövas. Paragrafen har behandlats i avsnitt 6.2.3. Paragrafen är inte aktuell när en skiljedom har meddelats. En jävsinvändning får då göras gällande genom , enligt vad som föreskrivs i 34 §. En part kan låta bli att begära att en skiljeman skall skiljas från uppdraget även om det föreligger en omständighet som kan rubba för- troendet för skiljemannens opartiskhet. En part kan också med bindande verkan avstå från att göra en känd omständighet gällande. En part kan i konsekvens med detta inte begära att en av honom utsedd skiljeman skall skiljas från uppdraget på grund av en omständighet som parten kände till när han utsåg skiljemannen. När domstol i samband med en klandertalan prövar om en skiljedom skall hävas sker detta bl.a. med beaktande av preklusionsregeln i 34 § andra stycket. Denna preklusionsregel kompletteras i första stycket första meningen med en bestämmelse som ger en part på sig att framställa ett yrkande om en skiljemans skiljande från uppdraget. Gör en part inte detta har han också förlorat sin rätt att göra gällande omständigheten i en klanderprocess. En erinran om detta förhållande har tagits in i 34 § andra stycket. Enligt andra meningen skall ett yrkande om en skiljemans skiljande från uppdraget prövas av skiljemännen. Härmed avses samtliga skilje- män, sålunda även den eller de skiljemän som begärs entledigade från uppdraget. endast av en skiljeman får han följakt- ligen själv pröva yrkandet. Parterna ges dock möjlighet att överlämna åt någon annan att pröva frågan. Det är möjligt att de t.ex. har hänvisat till ett skiljedomsinstituts regler och att det enligt dessa regler åvilar institutet att pröva sådana frågor. Lagen innehåller inte någon begräns- ning i fråga om åt vem prövningen kan överlämnas. En sådan överens- kommelse kan träffas när som helst och behöver således inte ha ingåtts innan frågan aktualiseras. Av andra stycket framgår att om ett yrkandet bifalls har frågan därigenom slutligt avgjorts. Den ersättning som skiljemannen kan vara berättigad till fastställs senare i den slutliga skiljedomen. Av tredje stycket följer att en part som är missnöjd med ett ogillande beslut får ansöka hos tingsrätten om att skiljemannen skall skiljas från uppdraget. Detsamma gäller om en parts yrkande har avvisats såsom för sent framställt. Ansökan skall göras och kan hänföra sig till både ett beslut av skiljemännen och ett beslut av någon som enligt parternas överenskommelse skall göra prövningen. I det senare fallet kan dock enligt 11 § talerätten vara avskuren, om det är ett skiljedomsinstitut som har fattat beslutet.