prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — När ena parten begär skiljedom torde det dessutom vara känt för parterna vilka ytterligare frågor som kan tänkas bli aktuella som tvistefrågor. Det är ofta mindre angeläget att framställa nya yrkanden och att ändra talan under skiljeförfarandet när skiljeavtalet har upprättats i anledning av en uppkommen tvist. Enligt utredningen saknas det dock anledning att i lagen göra någon skillnad mellan fall där skiljeavtalet har upprättats i anledning av en uppkommen tvist och andra fall. Regeringen är av samma uppfattning. Enligt regeringens mening bör en part således ha möjlighet att även utan motpartens samtycke få ytterligare frågor prövade i ett redan inlett skiljeförfarande. Detta förutsätter dock som nämnts att frågorna omfattas av skiljeavtalet. Det framstår därvid som en onödig omgång att en part skall behöva iaktta någon särskild procedur. Den möjlighet som en part bör ha att framställa nya yrkanden och att åberopa nya omständigheter till stöd för sin talan kan naturligtvis inte vara obegränsad. Frågan blir då hur avgränsningen skall ske och om det är möjligt och ändamålsenligt att mera precist ange en för alla fall tillämplig regel. Under inledningen av förfarandet bör parterna frikostigt medges att framställa nya yrkanden och åberopa nya omständigheter. Skiljemännen bör emellertid inte vägra en part att även på ett senare stadium framställa t.ex. ett kvittningsyrkande. Över huvud taget kan det vara lämpligt att skiljemännen i första hand genom fördelning av kostnaderna beaktar den olägenhet som kan uppstå genom att en part sedan förfarandet har pågått framställer nya yrkanden eller annars ändrar sin talan. Gäller det nya omständigheter till stöd för en viss talan måste beaktas verkningarna av en vägran med hänsyn till den blivande skiljedomens rättskraft. Om en åberopad omständighet skulle prekluderas genom den blivande skilje- domen måste det till starka skäl för att vägra en part att få omständig- heten prövad. I andra fall kan det framstå som befogat att avvisa nya eller ändrade yrkanden eller åberopande av nya rättsfakta. kan t.ex. ha fått en sådan speciell sammansättning att det av den anledningen är olämpligt att den tar upp frågor utanför sin kompetens. Det kan också vara så att parterna bestämt en viss frist för skiljedomens meddelande och att skiljenämnden inte som ena parten vägrar förlänga hinner behandla t.ex. ett nytt yrkande. Det nu anförda belyser svårigheterna med en precis regel som skall kunna tillämpas på alla fall. Några remissinstanser har särskilt pekat på frågan om rättskraftens betydelse för en bestämmelse om taleändring. En remissinstans menar att rättskraftens preklusionsverkan bör ingå som ett särskilt rekvisit i en sådan regel. Regeringen kan för sin del se det positiva i en sådan regel, även om den säkert skulle bereda skiljemän som inte är jurister stora problem. Det skulle naturligtvis vara önskvärt att frågan fick en entydig lösning. Hur en sådan regel borde utformas är dock inte självklart. Som nämnts måste det till starka skäl för att skiljemännen skall kunna avvisa en ny omständighet om skiljedomens rättskraft innebär att omständigheten prekluderas. Någon ovillkorlig rätt för part att åberopa omständigheten kan det dock knappast bli tal om. Ett alternativ är att begränsa avvisningsmöjligheterna till fall av grov vårdslöshet eller då part har ett otillbörliga syfte. Det är dock tveksamt om man vinner så mycket med en sådan regel. Dessutom måste man då införa en möjlighet att klandra domen på denna grund. Det väsentliga torde i stället vara att skiljemännen vid sin bedömning särskilt beaktar konsekvenserna av rättskraftens preklusionsverkan. Detta bör kunna uppnås även inom ramen för en mer generell reglering. Regeringen är av den uppfattningen att det i vidsträckt omfattning bör kunna anförtros åt skiljemännen att bedöma om parterna skall få framställa nya yrkanden eller ändra sin talan. Några mer precisa anvisningar om vilka omständigheter som skiljemännen därvid skall beakta bör emellertid inte inflyta i lagen om skiljeförfarande. Regeringen föreslår således att parterna skall kunna framställa nya yrkanden inom ramen för skiljeavtalet om inte skiljemännen, med hänsyn till den tidpunkt då de framställdes eller andra omständigheter, anser det olämpligt. Regeringen föreslår vidare att parterna under samma förutsättningar även skall kunna komplettera sina yrkanden och åberopa nya omständigheter. Vad nu sagts gäller dock inte om parterna bestämt något annat. Som tidigare nämnts bestäms den yttersta gränsen för parternas möjligheter att framställa nya yrkanden av skiljeavtalet. Man måste dock notera att denna gräns kan utvidgas genom att ena parten framställer ett yrkande som går utöver skiljeavtalet som motparten inte gör invändning häremot (se vidare avsnitt 10.3 om preklusionsregeln). Ramen för förfarandet kan också vidgas genom att parterna träffar ett nytt skiljeavtal inför skiljemännen eller genom att de enas om att ett nytt yrkande skall få framställas. Detta innebär emellertid att parterna lämnar ett nytt uppdrag till skiljemännen som dessa i vissa fall är fria att förkasta. 8.4 Procedurregler 8.4.1 Gällande rätt Om skiljenämnden består av fler än en ledamot skall en av dem utses till ordförande. Det tillkommer i första hand parterna att bestämma vem som skall vara ordförande. I andra hand får skiljemännen utse någon inom sin krets till ordförande. För det fall att varken parter eller skiljemän utsett ordförande utpekar 12 § första stycket skiljemannalagen den skiljeman till ordförande som utsetts av andra skiljemän eller av tingsrätten förordnats i sådan skiljemans ställe. Det sägs vidare i 12 § andra stycket skiljemannalagen att ordföranden skall bestämma lämplig ort och tid för skiljemännens sammanträde, ombesörja kallelser och andra expeditionsgöromål samt leda förhand- lingen. Skiljemannalagens huvudstadgande om förfarandet återfinns i 13 §. Härav framgår att de få regler om förfarandet som lagen innehåller är tvingande, i den mån något annat inte sägs. Med iakttagande av dessa regler skall skiljemännen så långt möjligt följa vad parterna bestämt om förfarandet. Föreligger hinder av rättslig eller faktisk art behöver skilje- männen inte tillämpa vad parterna kommit överens om. Slutligen anges i bestämmelsen att skiljemännen i övrigt har att handlägga saken opartiskt, ändamålsenligt och skyndsamt. Enligt motiven följer av kravet på opartiskhet att båda parter skall kallas till sammanträden för muntlig förhandling (se NJA II 1929 s. 33). Enligt 14 § skiljemannalagen skall parterna beredas erforderlig tillgång att muntligen eller skriftligen utföra sin talan. Om part utan giltigt förhinder underlåter att utnyttja denna möjlighet anges i samma stadgande att skiljemännen får avgöra tvisten på den föreliggande utredningen. Skiljemännen får däremot inte meddela tredskodom eller avskriva tvisten på grund av en parts utevaro från en förhandling eller underlåtenhet att utföra sin talan. 8.4.2 Skiljemännens handläggning m.m Regeringens förslag: Parterna skall utse ordförande. Om så inte sker skall skiljemännen göra det. Har parterna eller skiljemännen inte utsett ordförande skall den skiljeman som de andra skiljemännen eller, i deras ställe, tingsrätten utsett till skiljeman vara ordförande. Skiljemännen skall handlägga tvisten opartiskt, ändamålsenligt och snabbt. De skall i sin handläggning iaktta vad parterna har bestämt om det inte finns något hinder mot det. En part skall beredas tillfälle att i behövlig omfattning utföra sin talan. Om en part begär det och parterna inte har bestämt något annat skall en part ha rätt till muntlig förhandling. En part skall beredas tillfälle att ta del av alla handlingar och allt övrigt material som gäller själva tvisten och som tillförts skiljenämnden. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit ett uttryckligt undantag från kommu- nikationsprincipen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. En remissinstans har avstyrkt utredningens förslag om parts rätt till muntlig förhandling. Flera utländska experter har avstyrkt förslaget om ett uttryckligt undantag från kommunikationsprincipen. Skälen för regeringens förslag: Den praktiska processledningen måste utövas av skiljemännen. De skall därvid följa lagens regler om förfarandet. bör, som utredningen framhållit, utgångspunkten vara att parterna kan bestämma förfarandets närmare utformning. Skiljemännen bör därför åläggas att följa vad parterna kan ha avtalat om förfarandet. Det är givet att de inte är tvingade att följa en partsföreskrift som är olaglig eller som rent praktiskt visar sig omöjlig att genomföra. Det bör påpekas att en part som är missnöjd med handläggningen inte bör kunna vända sig till domstol och begära att domstolen ålägger skiljemännen att vidta någon viss åtgärd. En domstol får nämligen inte agera utan lagstöd och någon bestämmelse som ger domstol en allmän behörighet att föreskriva hur ett skiljeförfarande skall utformas avser regeringen inte att föreslå. Den självklara utgångspunkten, som alltjämt bör framgå av lagen, är att skiljemännen skall handlägga saken opartiskt och inte uppträda som representanter för den part som utsett dem. Vidare bör det framgå att förfarandet skall syfta till en ändamålsenlig och snabb handläggning av tvisten. Hur snabbt en tvist kan handläggas blir dock naturligtvis beroende av tvistens svårighetsgrad och omfattning. För att arbetet i en skiljenämnd som består av flera skiljemän skall organiseras på ett ändamålsenligt sätt bör det i lagen anges att en av skiljemännen skall vara ordförande. Det bör i första hand, liksom enligt gällande rätt, ankomma på parterna att bestämma vem som skall vara ordförande. Denna bestämmanderätt kan utövas t.ex. genom att parterna avtalar att skiljeförfarande skall ske enligt ett skiljedomsinstituts regler. Institutets regler om utseende av ordförande blir då tillämpliga. Har parterna inte utnyttjat sin rätt att bestämma ordförande bör skiljemännen inom sig kunna utse en ordförande. Även detta stämmer överens med vad som gäller . För det fall att ordförande inte utses på något av dessa sätt bör det i lagen finnas en subsidiär regel som utpekar någon av skiljemännen till ordförande. Den nuvarande bestämmelsen utpekar som nämnts till ordförande den skiljeman som utsetts av andra skiljemän eller av tingsrätten förordnats i sådan skiljemans ställe. Lika med utredningen finner regeringen inte skäl att föreslå någon annan regel i denna del. Redan av benämningen ordförande följer att han leder förhandlingen vid skiljenämndens sammanträden. Vidare får han även utan uttryckligt stöd i lag anses ha befogenhet att utföra vissa typer av expeditions- göromål. Det ligger också nära till hands att ordföranden tar vissa initiativ, t.ex. för att upprätta en tidsplan för förfarandet och ordna lokaler för förhandlingen. Om ordföranden skall erhålla längre gående befogen- heter bör detta ske genom en överenskommelse mellan parterna och övriga skiljemän. En bestämmelse som ger ordföranden några särskilda befogenheter bör därför inte införas i lagen om skiljeförfarande. Enligt utredningen bör det även i fortsättningen markeras att parterna skall beredas tillfälle att i behövlig utsträckning utföra sin talan. Rege- ringen delar uppfattningen att denna rättighet uttryckligen bör framgå av den nya lagen. Detta innebär inte en oavvislig rätt för parterna att få förebringa ytterligare utredning. En sådan rättighet skulle nämligen kunna leda till att en part ges möjlighet att förhala förfarandet t.ex. genom att begära uppskov för ovidkommande utredningar eller genom att begära att få införa processmaterial som inte hör till saken eller som uppenbart skulle bli utan verkan. Rätten till muntlig förhandling i enlighet med artikel 6 i Europa- konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna intar en central roll i svensk rättspraxis. Även om parterna genom skiljeavtalet anses ha avstått från sin konventions- enliga rätt till domstolsprövning, bör i detta sammanhang övervägas om en parts rätt till muntlig förhandling skall närmare regleras. Enligt modellagen (artikel 24) bestämmer i första hand parterna om det skall hållas någon muntlig förhandling. I brist på sådan överens- kommelse får skiljemännen avgöra om muntlig förhandling skall före- komma. Har parterna överenskommit att muntlig förhandling inte skall förekomma är skiljemännen bundna av detta avtal. I annat fall skall på begäran av en part muntlig förhandling hållas. Den tyska lagens reglering överensstämmer med modellagens. Den belgiska lagen anger att muntlig förhandling skall förekomma medan den nederländska lagen nöjer sig med att föreskriva att muntlig förhandling skall hållas på begäran av en part. Den finska lagen liksom den svenska skiljemannalagen innehåller endast en allmän bestämmelse om att parterna skall beredas erforderlig tillgång att utföra sin talan. Utredningen har föreslagit att en part skall ha rätt att erhålla muntlig förhandling om han begär det. Utredningens förslag innebär en obetingade rätt till en förhandling inför avgörandet av huvudsaken, alltså närmast en motsvarighet till huvudförhandling enligt . När förhandlingen skall hållas och hur den närmare skall utformas bör enligt utredningen bestämmas av skiljemännen, om parterna inte kan enas. Någon remissinstans har avstyrkt förslaget i denna del och framhållit att artikel 6 i inte innebär en oavvislig rätt till muntlig förhandling. En begäran därom skall vara någorlunda väl- grundad. Samma remissinstans har också pekat på de olägenheter, både i praktiskt hänseende och från kostnadssynpunkt, som skulle följa av en sådan obetingad rätt, särskilt i internationella skiljeförfaranden. Som nämnts kan man alltså i såväl svensk rättspraxis som på det internationella planet skönja en utveckling som innebär ökade möjlig- heter till muntlig förhandling. Enligt regeringens mening finns det anledning att beakta denna utveckling även när en ny svensk lag om skiljeförfarande skall utformas. Utredningens förslag innebär att en part inte kan förvägras en muntlig förhandling i huvudsaken, om han begär det. I förslaget ligger den viktiga begränsningen att en part inte kan begära muntlig förhandling i t.ex. procesuella frågor eller andra frågor som inte kan betecknas som huvudsaken. Denna begränsning reducerar risken för förhalningar i förfarandet. Några utländska experter har också berört just denna frågeställning. Vidare är det enligt regeringens mening av stor betydelse att utredningens förslag lämnar öppet för parterna att i skiljeavtalet med bindande verkan avtala bort rätten till muntlig för- handling. I så motto lämnas alltså partsautonomin orörd. Med hänsyn till det nu sagda och då utredningens förslag överensstämmer med modellagens reglering finner regeringen att övervägande skäl talar för utredningens förslag. Regeringen föreslår således att en part skall ha rätt till en muntlig förhandling i huvudsaken om han begär det. Parterna skall dock kunna komma överens om att förfarandet uteslutande skall vara skriftligt. Om en part har beretts tillfälle att utföra sin talan, men utan giltigt skäl underlåtit att använda sig av denna möjlighet, bör skiljemännen få avgöra tvisten på det material som har presenterats för dem. Bedömer skilje- männen att parten haft giltigt hinder skall de ge honom en ny möjlighet att utföra sin talan. Det finns däremot inte skäl att ge skiljemännen möjlighet att meddela en tredskodom eller att avskriva tvisten på grund av att en part underlåter att utföra sin talan. Utredningen har inte heller föreslagit några sådana bestämmelser. Nära samband med rätten att utföra talan har kommunikations- principen. Den har kommit till uttryck i modellagen (artikel 24(3)) och bör lagfästas i den nya lagen om skiljeförfarande. Principens innebörd kan beskrivas så att allt material som gäller själva tvisten och som tillförs skiljenämnden skall komma parterna till handa. Dit hör först och främst handlingar som ena parten ger in till skiljemännen, men också utlåtanden av sakkunniga och annat bevismaterial. Det kan dock ifrågasättas om kommunikationsprincipen bör upprätt- hållas även för de fall en part uteblir från en förhandling utan giltigt skäl. Måste material som presenteras vid en sådan förhandling tillställas den uteblivna parten? Något alldeles entydigt svar på denna fråga torde knappast kunna ges och det är frågan om det ens är önskvärt. I stället borde skiljemännen kunna beakta omständigheterna i det enskilda fallet och agera på grundval härav. Mot denna bakgrund bör man enligt regeringens mening inte ställa upp generella regler. Regeringen anser därför att utredningens förslag i denna del inte bör genomföras och att det bör ankomma på skiljemännen att bestämma i vad mån de anser att de i en situation som den nu beskrivna kan göra ett undantag från kommunikationsprincipen. 8.5 Platsen för förfarandet Regeringens förslag: Parterna bestämmer platsen för skiljeförfarandet. Har så inte skett bestämmer skiljemännen platsen för förfarandet. Skiljemännen får hålla sammanträde på annan plats om parterna inte har bestämt något annat. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Två remissinstanser anser att den föreslagna bestämmelsen kan förtydligas. Skälen för regeringens förslag: Regeringen kommer att föreslå att uppdelningen mellan svensk och utländsk skiljedom skall behållas (se avsnitt 13.1). Gränsdragningen bör enligt vad som utvecklas i avsnitt 15.1 ske efter var platsen för förfarandet är belägen. Platsen för för- farandet är vidare av stor betydelse för en rad andra frågor, bland annat avseende lagval. Av dessa anledningar bör skiljedomen innehålla uppgift om platsen för förfarandet. Den nya lagen bör således innehålla bestäm- melser om hur denna plats bestäms. Regeringen konstaterar att det i första hand är parterna som bör bestämma platsen för skiljeförfarandet. De kan göra detta genom att i skiljeavtalet ange var förfarandet skall äga rum. De kan också hänvisa till ett skiljedomsinstituts regler som kan utpeka institutet som bestämmande i denna fråga. Har parterna inte bestämt något bör skiljemännen bestäm- ma platsen för förfarandet. Utredningen har framhållit att den angivna regeln inte bör vara så rigorös att den lägger hinder i vägen för att i ett svenskt förfarande t.ex. hålla muntlig förhandling, höra vittne eller hålla syn på annan plats inom eller utom riket. Regeringen delar den uppfattningen. Inte heller bör skiljemännen vara förhindrade att överlägga på utrikes ort. Som utredningen påpekat kan, särskilt i internationella tvister, förfarandet ha inslag som anknyter till flera olika länder utan att ha någon starkare förankring till en plats inom riket. Förfarandet skall dock på något sätt vara anknutet till den bestämda platsen. Visserligen kan man tänka sig gränsfall där tveksamhet kan råda om var förfarandet bör anses ha ägt rum. Det bör dock i första hand ligga på skiljemännen att ange var förfarandet enligt deras mening har ägt rum. Denna uppgift bör lämnas i skiljedomen och presumeras vara riktig. Saknar skiljedomen sådan uppgift men anges den vara meddelad på viss ort bör man kunna utgå från att denna ort är platsen för förfarandet. Regeringen återkommer till denna fråga i författningskommentaren. Regeringen vill dock i samman- hanget framhålla att skiljemännen, till följd av parternas överens- kommelse, kan se sig tvingade att t.ex. hålla muntlig förhandling på den ort som parterna angett som platsen för förfarandet. Regeringen föreslår således att det i den nya lagen tas in en bestäm- melse, av vilken framgår att det i första hand är parterna som bestämmer platsen för förfarandet och i andra hand skiljemännen. Vidare föreslås att skiljemännens rätt att hålla sammanträde på annan plats, om parterna inte bestämt något annat, skall framgå av bestämmelsen. 8.6 Bevisning Regeringens förslag: Parterna skall svara för bevisningen. Skiljemännen skall dock kunna utse sakkunnig, om inte båda parterna motsätter sig detta. Skiljemännen skall kunna avvisa erbjuden bevisning om den uppenbart saknar betydelse eller åberopas . Skiljemännen skall inte få ta upp ed eller sanningsförsäkran och inte heller förelägga vite eller annars använda tvångsmedel för att skaffa in begärd bevisning. Däremot skall skiljemännen kunna lämna tillstånd till en ansökan om en sådan åtgärd inför tingsrätten. Därvid skall rättegångs- balkens regler om bevisupptagning utom huvudförhandling tillämpas. Skiljemännen skall beredas tillfälle att ställa frågor under förhöret. För uppgifter vid domstolsförhör i anslutning till skiljeförfarande föreslås en ny regel om förstärkt sekretess. Skiljemännen bestämmer vid vilken tingsrätt en ansökan om bevisupptagning skall tas upp. Om skiljemännen inte har fattat ett sådant beslut skall ansökan tas upp av . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Viss kritik riktas mot förslaget att skiljemännen skall kunna utse sakkunniga om inte båda parterna är emot detta. Några remissinstanser menar att skiljemännen bör få administrera förhör under ed och sanningsförsäkran samt att det bör övervägas om skiljemännen skall få använda tvångsmedel. Flera utländska experter framför åsikten att skiljemännen bör kunna hålla förhör under ed och sanningsförsäkran. Skälen för regeringens förslag: Enligt gällande rätt får skiljemännen, om parterna inte har bestämt något annat, enligt 15 § första stycket skiljemannalagen initiera förhör med parter och andra samt anmoda part och annan att som bevis tillhandahålla föremål eller handling. Skiljemännen får dock inte förelägga vite eller uppta ed eller sannings- försäkran. Vidare kan en part vända sig till domstol och begära att domstolen skall uppta muntlig bevisning eller förelägga någon att som bevis förete handling eller föremål. Skiljemännen skall pröva om åtgärden är nödig . Om skiljemännen inte anser att så är fallet är domstolen förhindrad att tillmötesgå sökanden. I annat fall skall domstolen vidta den begärda åtgärden om erforderlig utredning tillhandahålls domstolen och det inte föreligger något hinder mot åtgärden. Det finns i flera tvingande bestämmelser om de olika bevismedlen som domstolen skall beakta vid sin prövning av om det föreligger hinder mot att bevilja den sökta åtgärden. Så får t.ex. vittnesförhör enligt 36 kap. 5 § rättegångs- balken inte utan vidare äga rum med advokater. Reglerna om bevis- upptagning i rättegång utom huvudförhandling är tillämpliga på förfarandet i domstolen. Enligt regler skall parterna sörja för bevisningen i dispositiva tvistemål (35 kap. 6 §). Rätten kan dock förordna om syn eller anlitande av sakkunnig och besluta om parts hörande. Häri ligger även en befogenhet att förordna att föremål skall tillhandahållas för syn eller för besiktning. Rätten torde också kunna av egen kraft infordra en offentlig handling från annan myndighet. Vid utformningen av modellagen diskuterades en regel som uttryckligen ålade part att bevisa de omständigheter som han åberopade till stöd för sin talan. Detta ansågs vara en allmänt erkänd princip, men man befarade att en uttrycklig bestämmelse härom kunde komma i konflikt med andra artiklar i modellagen. Det inflöt därför inte någon bestämmelse som närmast skulle ha tagit sikte på bevisbördan i modellagen. Enligt såväl den finska lagen som t.ex. den spanska lagen har skiljemännen möjlighet att av egen kraft införskaffa bevisning. Det är en viktig princip för skiljeförfarandet att parterna disponerar över tvisten på så sätt att de bestämmer hur deras talan skall utformas och vilka omständigheter som de skall åberopa (se avsnitt 10.3.2).