prop · GM0334 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får vidare meddela föreskrifter om undantag från anmälningsskyldigheten för sådana typer av behandlingar som sannolikt inte kommer att leda till otillbörligt intrång i den personliga integriteten. Enligt 3 § personuppgiftsförordningen (1998:1191) gäller anmälningsskyldigheten inte för bl.a. behandling av personuppgifter som regleras genom särskilda föreskrifter i lag eller förordning. Personuppgiftsombudet skall ha till uppgift att självständigt se till att den personuppgiftsansvarige behandlar personuppgifter på ett korrekt och lagligt sätt. För att kontrollera att personuppgifter behandlas på detta sätt, måste personuppgiftsombudet förvissa sig om att den person- uppgiftsansvarige följer bestämmelserna i personuppgiftslagen. Kon- trollen skall avse all behandling av personuppgifter som faller under lagen. Upptäcker personuppgiftsombudet brister i behandlingen bör ombudet i första hand påpeka detta för den personuppgiftsansvarige. Vidtar denne inte rättelse, skall personuppgiftsombudet anmäla bristerna till tillsynsmyndigheten. Personuppgiftsombudet skall föra en förteck- ning över de behandlingar som utförs av den personuppgiftsansvarige och som annars skulle ha omfattats av anmälningsskyldighet. Utredningen har föreslagit att skattemyndigheterna åläggs en skyldig- het att utse ett personuppgiftsombud för att säkerställa ett gott integritets- skydd. Ansvaret för behandlingen av personuppgifter hamnar då enligt utredningen där det bäst hör hemma, nämligen hos den som utför behandlingen. Regeringen delar givetvis utredningens bedömning av vikten att säkerställa ett gott integritetsskydd. Något motsvarande krav på att personuppgiftsombud skall utses har emellertid inte införts för polisen. Enligt regeringens mening kan det inte heller anses motiverat att för skattemyndigheterna införa en sådan skyldighet. Personuppgiftslagens regler bör därför gälla. Detta innebär att någon anmälningsskyldighet inte föreligger eftersom behandlingen kommer att utföras med stöd av lag. Vad som sagts innebär dock inte att skattemyndigheten är förhindrad att utse personuppgiftsombud om myndigheten skulle anse att detta behövs. 5.7 Information till den registrerade Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om infor- mation till den registrerade behövs inte. Personuppgiftslagens regler bör gälla. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen har föreslagit att personuppgiftslagens bestämmelser om att skattemyndigheterna självmant skall lämna ut information till den registrerade när uppgifter samlats in från annan källa inte skall gälla. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att någon särreglering i förhållande till personuppgiftslagen inte är motiverad. Övriga remissinstanser har inte något att invända mot förslaget. Skälen för regeringens bedömning: I personuppgiftslagen (1998:204) finns bestämmelser om att den personuppgiftsansvarige på eget initiativ skall informera den registrerade om att dennes person- uppgifter är föremål för behandling. Informationen skall lämnas dels när uppgifter om en person samlas in från denne själv, dels när uppgifterna har samlats in från annan källa. I det senare fallet behöver ingen information lämnas, om det finns bestämmelser om registrerandet eller utlämnandet av personuppgifterna i en lag eller någon annan författning eller om det skulle vara omöjligt eller förenat med en oproportionerligt stor arbetsinsats att lämna informationen. Information skall också lämnas en gång per kalenderår till var och en som ansöker om det. Rätten att få information skall inte gälla i den utsträckning det finns särskilda regler om att uppgifterna inte får lämnas ut. Bestämmelser om tystnadsplikt och sekretess har företräde framför rätten för den registrerade att få information om behandling. Syftet med bestämmelserna är att göra det möjligt för den registrerade att bevaka sina rättigheter och är därför av stor betydelse för skyddet för den enskildes integritet. Den brottsbekämpande verksamheten ger emellertid litet utrymme för att lämna ut information till den registrerade om att uppgifter samlats in om denne från annan källa. Sådana uppgifter omfattas nästan undantagslöst av sekretess. Utredningen har, mot bakgrund av att information i princip aldrig kan lämnas ut, föreslagit att en bestämmelse om att skattemyndigheterna självmant skall lämna ut information till den registrerade när uppgifter samlats in från annan källa inte bör införas. I propositionen om polisens register (prop. 1997/98:97) har regeringen uttalat att några särskilda regler om informationsskyldighet inte behövs. De möjligheter till undantag från informationsskyldigheten som finns får anses tillräckliga. Regeringen anser att något undantag från informationsskyldigheten gentemot den registrerade inte heller kan anses motiverad i fråga om skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet. Personuppgiftslagens bestämmelser om informationsskyldighet skall därför gälla även i fråga om behandling av personuppgifter i skattemyndigheternas brotts- utredande verksamhet. Skattemyndigheterna bör också vara skyldiga att, till var och en som ansöker därom gratis lämna information en gång per kalenderår, om personuppgift som rör sökanden behandlas eller inte. I de flesta fall hindrar sekretesslagen skattemyndigheterna från att lämna sådan information. Rätten till information, även om denna är beskuren genom andra bestämmelser, är dock central för den enskildes möjligheter till insyn i behandlingen. Det bör därför ankomma på skattemyndigheterna att i dessa fall pröva om informationen kan lämnas ut. har i sitt yttrande framhållit att rätten att erhålla information om att uppgifter behandlas eller inte bör förenas med villkoret att det i ansökan uttryckligen skall anges att den avser behandlingar av personuppgifter i skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet. I annat fall skulle alla framställningar om sådan information som ställs till skattemyndigheten behöva stämmas av med skattebrotts- enheterna, trots att endast en bråkdel av framställningarna kan antas avse denna verksamhet. Enligt 50 § personuppgiftslagen får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer meddela närmare föreskrifter bl.a. om vad en anmälan eller ansökan till en personuppgiftsansvarig skall innehålla. Regeringen har bemyndigat Datainspektionen att meddela sådana före- skrifter (13 § personuppgiftsförordningen (1998:1191). Någon särskild bestämmelse bör därför inte införas i detta sammanhang. 5.8 Rättelse och sanktioner Regeringens förslag: Personuppgiftslagens bestämmelser om rättelse och om skadestånd skall gälla för skattemyndigheterna vid behandling av personuppgifter. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen har föreslagit att skattemyndigheterna oberoende av om detta begärs av den registrerade skall rätta felaktiga uppgifter. Remissinstanserna har inte särskilt uttalat sig i frågan. Skälen för regeringens förslag: Den personuppgiftsansvarige är enligt 28 § personuppgiftslagen (1998.204) skyldig att på begäran av den registrerade rätta, blockera eller utplåna sådana personuppgifter som inte har behandlats i enlighet med personuppgiftslagen eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. Sker rättelse skall de tredje män till vilka uppgift lämnats ut underrättas om rättelsen. Utredningen har föreslagit att skattemyndigheterna oberoende av om detta begärs av den registrerade skall rätta felaktiga uppgifter. Förslaget motiveras av att en skattemyndighet enligt utredningens förslag inte skall vara skyldig att på eget initiativ informera den registrerade om behandling av uppgifter som hämtats från annan källa än denne själv. Regeringen har i avsnitt 5.7 ansett att det inte finns skäl att göra något undantag från informationsskyldigheten i detta avseende. Det finns därför inte heller skäl att införa ett krav på att skattemyndigheten självmant skall rätta felaktiga uppgifter. Personuppgiftslagens regler om rättelse, blockering och utplåning av felaktiga uppgifter samt reglerna om underrättelse därom till tredje man bör således gälla även i fråga om behandling av personuppgifter i skattemyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Det bör avslutningsvis poängteras att det inte är fråga om en felaktig uppgift i lagens mening om en skattemyndighet t.ex. har registrerat en person som misstänkt för visst brott, men misstanken under ett senare skede av utredningsarbetet inte längre visar sig hållbar. Av personuppgiftslagen följer vidare att den personuppgiftsansvarige skall ersätta den registrerade för den skada och den kränkning av den personliga integriteten som en behandling av personuppgifter i strid med lagen eller god sed vid behandling av personuppgifter har orsakat. Ersättningsskyldighet föreligger om den registrerade kan visa att det från den personuppgiftsansvariges sida har förekommit en olaglig behandling av den registrerades personuppgifter och att denna behandling har skadat eller kränkt honom eller henne. Det finns dock möjlighet att efter en skälighetsbedömning helt eller delvis jämka skadeståndet om den personuppgiftsansvarige kan visa att den felaktiga behandlingen inte berodde på honom eller henne. Personuppgiftslagens bestämmelser om skadestånd bör gälla för behandling i skattemyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Personuppgiftslagen innehåller också en straffbestämmelse. Enligt 49 § kan den som uppsåtligen eller av oaktsamhet lämnar osann uppgift i information till registrerade, i anmälan till tillsynsmyndigheten eller när tillsynsmyndigheten begär information, behandlar känsliga uppgifter eller uppgifter om brott i strid med lagen, för över personuppgifter till tredje land i strid med lagen eller låter bli att göra föreskriven anmälan till tillsynsmyndigheten dömas till böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, till fängelse i högst . Behandlingen av personuppgifter i skattemyndigheternas brottsbe- kämpande verksamhet bör också omfattas av straffbestämmelsen. 5.9 Säkerhet vid behandlingen och tillsynsmyndighetens befogenheter Regeringens bedömning: Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerhet vid behandlingen och tillsynsmyndighetens befogenheter bör gälla även vid behandling av personuppgifter i skattemyndigheters brottsbekämpande verksamhet. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte yttrat sig särskilt i frågan. Skälen för regeringens bedömning: I personuppgiftslagen (1998:204) finns bestämmelser om säkerhet vid behandling av person- uppgifter. Av dessa följer bl.a. den personuppgiftsansvarige själv är skyldig att vidta tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifterna. Dessa åtgärder skall åstadkomma en säkerhetsnivå som är lämplig med beaktande av de tekniska möjligheter som finns, vad det skulle kosta att genomföra åtgärderna, de särskilda risker som finns med behandlingen av personuppgifterna och hur pass känsliga de be- handlade personuppgifterna är. skall meddela de närmare föreskrifter om säker- hetsåtgärder som behövs. Föreskrifterna får meddelas i enskilda fall och förenas med vite. skall enligt personuppgiftslagen utöva tillsyn över tillämpningen av personuppgiftslagen. Myndigheten skall ha rätt att på begäran få dels tillgång till de personuppgifter som behandlas, dels upplysningar och dokumentation rörande behandlingen och säkerheten vid denna, dels tillträde till lokaler som har anknytning till behandlingen. Om tillsynsmyndigheten inte kan få ett tillräckligt underlag för att konstatera att behandlingen av personuppgifter är laglig, skall myndigheten vid vite kunna förbjuda den personuppgiftsansvarige att behandla uppgifterna på annat sätt än att lagra dem. Personuppgiftslagens bestämmelser om säkerhet vid behandlingen av personuppgifter och tillsynsmyndighetens befogenheter skall vara till- lämpliga också på den behandling av uppgifter som sker hos skatte- myndigheterna. 5.10 Utlämnande av uppgifter Regeringens förslag: Bestämmelser om när uppgifter får lämnas ut behövs endast i fråga om utlämnande för framställning av rättsstatistik och utlämnande av uppgifter till utlandet. Utredningens förslag: Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår dessutom särskilda bestämmelser för utlämnande av uppgifter till vissa andra myndigheter, däribland Justitiekanslern, , åklagare, polis-, skatte- och tull- myndigheter. Remissinstanserna: JO, Kammarrätten i , Justitiekanslern, , , , och är negativa till förslaget och anför bl.a. att det ger en alltför vid möjlighet till utlämnande av uppgifter. Riksåklagaren framhåller att även bör ha rätt att få ut uppgifter. anför bl.a. att det i lagen bör anges att skattemyndigheten på eget initiativ får lämna ut uppgifter till de i förslaget nämnda myndigheterna. Övriga remissinstanser har inget att invända mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Särskilda bestämmelser om ut- lämnande av uppgifter är av betydelse endast i den mån sekretess gäller för uppgifterna. Uppgifter som behandlas i skattemyndigheternas brotts- bekämpande verksamhet omfattas av sekretess enligt 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). Enligt dessa bestämmelser gäller sekretess bl.a. för uppgift som hänför sig till förundersökning i brottmål, angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål, i annan verksamhet för att förebygga brott eller åklagarmyndighets, polismyndig- hets, tullmyndighets eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Sekretessen i 5 kap. 1 § gäller till skydd för intresset av att förebygga eller beivra brott, medan sekretessen i 9 kap. 17 § gäller till skydd för enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. har beslutat om ändringar i sekretesslagen som innebär att sekretessen i 9 kap. 17 § kommer att gälla också i fråga om uppgifter i register som förs enligt polisdatalagen. Regeringen åter- kommer till frågan om sekretess i skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet i avsnitt 9. Skall uppgifter lämnas ut från en brottsbekämpande myndighet tillämpas främst 1 kap. 5 § sekretesslagen. Enligt denna bestämmelse får uppgifter lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndig- heten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Utbyte av uppgifter mellan åklagaren och den myndighet som biträder åklagaren i förundersökningar sker i allmänhet med stöd av den bestämmelsen. Bestämmelsen ger emellertid inte utrymme för att lämna ut uppgifter som kan vara till gagn för en annan myndighets verksamhet, även om detta skulle gynna brotts- bekämpningen i ett större perspektiv. I dessa fall kan i stället general- klausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen tillämpas i viss utsträckning. Uppgifter får lämnas ut med stöd av generalklausulen om det är uppen- bart att intresset av att uppgifterna lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Uppgifter får också enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen lämnas ut om myndigheten har en skyldighet enligt lag eller författning att lämna uppgifter. Sekretessen bryts exempelvis vid skyldighet att anmäla brott. I fråga om att lämna ut uppgifter till utländska myndigheter och mellanfolkliga organisationer finns särskilda inskränkningar. Enligt 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen får uppgifter för vilka sekretess gäller inte röjas för en utländsk myndighet eller en mellanfolklig orga- nisation annat än om utlämnandet sker i enlighet med en särskild före- skrift därom i lag eller förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få utlämnas till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart, att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. Utredningen har föreslagit att lagen skall innehålla en bestämmelse om vilka myndigheter som oavsett sekretess skall ha rätt till uppgifter från skattemyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Förslaget innebär bl.a. att uppgifter skall kunna lämnas ut till skatte-, polis- och tull- myndighet om det behövs i ett konkret och aktuellt ärende. Flertalet remissinstanser som yttrat sig i denna del är kritiska till förslaget. Remissinstanserna pekar bl.a. på att förslaget innebär ett allt för stort utrymme för utlämnande av sekretessbelagda uppgifter. Kammarrätten i framhåller att huvudregeln bör vara att uppgiftsutlämnandet mellan myndigheter skall regleras i sekretesslagen. En bestämmelse om utlämnande av uppgifter skulle i och för sig vara klargörande när det gäller utlämnandet av uppgifter mellan myndigheter. I de flesta fall är emellertid sekretesslagens bestämmelser tillräckliga för att uppgifter skall kunna lämnas ut till de myndigheter som kan behöva dem. Uppgifter som behandlas i skattemyndigheternas brottsbekämpande verksamhet skall bara lämnas ut till de myndigheter som oundgängligen behöver dem i sin verksamhet. I regel behövs inte uppgifterna hos någon annan än motsvarande enhet hos en annan skattemyndighet samt hos polis- och åklagarmyndighet. Några särskilda regler för att lämna ut uppgifter i dessa fall behövs inte. Inte heller polisdatalagen innehåller några bestämmelser om utlämnande i detta hänseende. En annan fråga i detta sammanhang är hur polisen får använda de uppgifter som hämtats in från skattemyndigheten. I samband med förslaget till polisdatalag uttalade regeringen att uppgifter till en särskild undersökning inte fick inhämtas från någon annan myndighet än polismyndighet och tullmyndighet (prop. 1997/98:97 s. 124). Som ovan nämnts är polisen en av de myndigheter som kan behöva uppgifter från skattemyndigheten. Utbytet av information är en väsentlig del i det brottsutredande arbetet. De uppgifter som polisen kommer att få från skattemyndigheten skall enligt regeringens mening givetvis få behandlas i en särskild undersökning. Sekretesslagens regler är inte tillräckliga för att tillgodose utlämnande av uppgifter till rättsstatistiken. Bestämmelser om att uppgifter skall lämnas ut till den myndighet som har hand om rättsstatistiken behövs därför. Lagens bestämmelser skall vidare medge att utlämnande sker till myndigheter i andra länder eller till mellanstatliga organisationer i enlig- het med vad åtagit sig i en konvention eller annan internationell överenskommelse. Omfattningen av det internationella informations- utbytet går inte att överblicka. Det kan antas att skatte- myndigheterna får en internationell roll genom t.ex. bilaterala samarbets- avtal. Den föreslagna regeln innebär då att det finns ett bemyndigande för skattemyndigheterna att lämna ut uppgifter till berörda myndigheter i andra länder. Däremot torde skattemyndigheterna inte behöva lämna ut uppgifter till den europeiska polisbyrån, Europol. Endast den nationella enhet som utser skall kunna ta emot och lämna ut uppgifter till Europol. I den mån uppgifter som berör ekonomisk brottslighet skall lämnas ut till Europol, bör detta ske genom försorg. 6 Underrättelseverksamhet 6.1 Behandling av personuppgifter i underrättelseverksamhet Regeringens förslag: Skattemyndigheterna skall få möjlighet att i underrättelseverksamhet som avser allvarlig brottslig verksamhet behandla personuppgifter helt eller delvis automatiserat i särskilda undersökningar eller i underrättelseregister. Med allvarlig brottslighet avses brottslighet för vilken är föreskriven fängelse eller längre. Med underrättelseverksamhet avses verksamhet som består i att samla, bearbeta och analysera information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. . Utredningens förslag: Överensstämmer huvudsakligen med rege- ringens. Utredningen har dock föreslagit att med allvarlig brottslighet skall avses brottslighet för vilken fängelse lägst kan följa. Remissinstanserna: Riksåklagaren anser att definitionen av underrättelseverksamhet bör följa polisdatalagens. avstyrker förslaget om att skattemyndigheterna skall få bedriva under- rättelseverksamhet. Om förslaget ändå genomförs anser styrelsen att skattemyndigheternas underrättelseverksamhet bör ges en särskild be- teckning. Kammarrätten i anser att definitionen av allvarlig brottslighet skall utformas på samma sätt som i polisdatalagen. Övriga remissinstanser tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 § första stycket p. 2 lagen (1997:1024) om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar får skattemyndigheterna bedriva verksamhet som består i att samla och bearbeta information för att klarlägga om brottslig verksamhet har utövats eller kan komma att utövas och som inte utgör förundersökning enligt 23 kap. . Den verksamhet som avses härmed är underrättelseverksamhet (prop. 1997/98:10 s. 52 f). Underrättelseverksamhet tjänar till att bl.a. ta fram underlag som kan läggas till grund för vilken inriktning i stort en verksamhet skall ha eller för att initiera konkreta brottsutredningar. I vid bemärkelse kan under- rättelseverksamheten sägas syfta till att klargöra om brottslig verksamhet har förekommit, pågår eller kan förutses. Undersökningar som syftar till att utröna om brott begåtts kan också förekomma inom ramen för en förundersökning. Förundersökning skall inledas om det finns anledning anta att ett konkret brott har begåtts. I andra fall, som då den brottsbe- kämpande myndigheten endast har anledning anta att brottslig verksam- het har förövats, får undersökningen företas som ett underrättelseprojekt. Polisen kommer med stöd av polisdatalagen att få möjlighet att använda automatiserad behandling i kriminalunderrättelseverksamhet. För tullens vidkommande finns motsvarande rätt att föra datoriserade analys- och underrättelseregister i lagen (1997:1058) om register i Tull- verkets brottsbekämpande verksamhet. Behandling av personuppgifter utgör ett väsentligt inslag i under- rättelseverksamheten hos de brottsbekämpande myndigheterna. För att verksamheten skall kunna fungera effektivt är användningen av modern informationsteknik nödvändig. Regeringen har tidigare, avsnitt 5.1, pekat på att brister i möjligheten att samla in och tillvarata information ut- nyttjas av brottslingar. Om skattemyndigheterna inte skulle få använda tillgänglig teknik skulle arbetet avsevärt försvåras. Regeringen föreslår därför att skattemyndigheterna, i likhet med polis- och tullmyndigheter skall få rätt att behandla personuppgifter automatiserat i särskilda under- sökningar och i löpande förda underrättelseregister. De allmänna bestämmelserna i den föreslagna lagen om behandling av personuppgifter vid skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar begränsar inte skattemyndigheternas möjligheter att med hjälp av ADB behandla uppgifter i underrättelseverksamhet så länge de grundläggande kraven på behandlingen är uppfyllda. Lika med polisen bör dock skatte- myndigheterna inte få företa helt eller delvis automatiserade behand- lingar av personuppgifter i underrättelseverksamhet i andra fall än då behandlingen sker i särskilda undersökningar som avser viss allvarlig brottslighet eller i särskilda register vars innehåll skall kunna utgöra framtida underlag för sådana särskilda undersökningar. Det bör under- strykas att de särskilda bestämmelserna om detta är en inskränkning i möjligheten att behandla personuppgifter i förhållande till de allmänna bestämmelserna i denna lag och i förhållande till personuppgiftslagens bestämmelser. Av integritetsskäl bör användningen av datorstöd i sär- skilda undersökningar begränsas till de verkligt allvarliga fallen. Enligt polisdatalagen innebär det att ADB-stöd skall kunna användas endast i undersökningar om allvarlig brottslighet. Samma slutsats bör dras för skattemyndigheternas del. I polisdatalagen och lagen om register i brottsbekämpande verksamhet definieras allvarlig brottslig verksamhet som verksamhet som innefattar brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver.