prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen anser att det inte finns något tillräckligt behov av en uttrycklig regel i ämnet. Regeringen föreslår därför inte att en särskild bestämmelse om kvarstad m.m. tas in i lagen om skiljeförfarande. 14 Internationella förhållanden 14.1 Inledning Möjligheten att träffa s.k. undantagsavtal i internationella tvister har behandlats i avsnitt 10.7. Bestämmelser rörande erkännande och verk- ställighet av utländska skiljedomar kommer att tas upp i avsnitt 15. I detta avsnitt tar regeringen upp övriga internationella frågor. De regler som kommer att behandlas återfinns i 4 § skiljemannalagen samt i 1 4 och 12 13 §§ LUSK. För samtliga frågor gäller att de nuvarande reglerna har utformats med hänsyn till internationella åtaganden enligt Genève- protokoll, Genèvekonvention och New Yorkkonventionen. De båda Genèveöverenskommelserna gäller fortfarande i förhållande till vissa stater. Samtliga överenskommelser måste således fortfarande beaktas. 14.2 Svensk domsrätt Regeringens bedömning: Några regler om svensk domstols behörighet att pröva en talan mot en skiljedom behöver inte tas in i lagen om skiljeförfarande. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har redovisat någon annan bedömning. Skälen för regeringens bedömning: För att svenska domstolar skall vara behöriga att befatta sig med en tvist fordras att det skall föreligga ett svenskt rättskipningsintresse. På vissa områden finns regler som direkt handlar om svenska domstolars behörighet. och även Brysselkonventionen har medfört en viktig reglering av svensk domsrätt. Finns inte en särskild domsrättsregel brukar man söka vägledning i de svenska forumreglerna. På skiljedomsrättens område finns inte några särskilda domsrättsregler när det gäller talan mot en skiljedom. Bryssel- och Luganokon- ventionerna är inte tillämpliga på skiljeförfarande. Detta undantag anses inbegripa talan om ogiltighet och . har emellertid i rättsfallet NJA 1989 s. 143 (Ugandamålet) funnit att det i ett mål om och ogiltighet av en svensk skiljedom föreligger svensk domsrätt, fastän båda parter saknade anknytning hit. I 26 § första stycket skiljemannalagen sägs att rätt domstol i mål angående ersättningen till skiljeman är tingsrätten i den ort där skiljedomen meddelats. Bestäm- melsen bör förstås så att den grundar svensk domsrätt. Slutligen talar de nuvarande reglerna i 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK explicit om när ett skiljeförfarande får äga rum i . Härav framgår när svensk domstol är behörig att på begäran av en part t.ex. utse skiljeman. Av denna reglering får emellertid även anses följa att det i dessa fall föreligger ett svenskt rättskipningsintresse som medför att det då också är möjligt för en part att väcka talan vid svensk domstol om skiljeavtalets giltighet. Saknas annat forum bör bestämmelserna om som reservforum vara tillämpliga. Den omfattning av svensk domsrätt som sålunda får anses föreligga är välgrundad och bör behållas. Talan mot en svensk skiljedom oavsett om den gäller t.ex. , ogiltighet eller ersättning till skiljemännen bör alltid kunna föras vid svensk domstol. En viss förändring av svensk domstols behörighet följer dock av de ändringar som föreslås beträffande när ett skiljeförfarande får äga rum i (se vidare avsnitt 14.3). Enligt utredningen bör man även kunna avstå från särskilda lagregler när det gäller svensk domstols behörighet att pröva talan mot en skiljedom. Regeringen ansluter sig till den bedömningen. 14.3 När får skiljeförfarande äga rum i ? Regeringens förslag: Den nuvarande uppdelningen mellan svenska och utländska skiljeavtal slopas. Skiljeförfarande skall kunna inledas i om 1. skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum i eller, 2. skiljemännen eller ett skiljedomsinstitut i enlighet med avtalet har bestämt att förfarandet skall äga rum här eller, 3. motparten annars samtycker till det. Ett skiljeförfarande skall också kunna inledas i mot en part som har hemvist här eller annars är skyldig att svara i saken vid svensk domstol, om inte skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum utomlands. Ett skiljeförfarande får inte äga rum i i andra fall än de nu redovisade. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Skiljemannalagen reglerar två fall då det föreligger hinder mot att inleda skiljeförfarande i . Det första fallet, att det pågår rättegång om samma fråga som avses med skiljeförfarandet, har behandlats i avsnitt 8.2. Här skall det andra fallet, som regleras i 4 §, tas upp. Vidare skall det hinder mot skiljeförfarande som anges i 4 § LUSK behandlas. Bestämmelserna i 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK sätter gränser för när en part mot andra partens bestridande med hjälp av svensk domstol kan framtvinga ett skiljeförfarande här i riket. Dessa regler anger sålunda när ett skiljeförfarande får äga rum i . Skiljemannalagen hänvisar beträffande tillämpningen av utländska skiljeavtal och skiljedomar till reglerna i LUSK (28 §). I 1 § första stycket LUSK anges att ett skiljeavtal som innebär att skiljeförfarandet skall äga rum utom riket är att anse som utländskt. Vidare skall enligt andra stycket ett skiljeavtal som inte utmärker om skiljeförfarandet skall äga rum inom eller utom riket anses som utländskt om båda parterna hade hemvist utom riket när avtalet ingicks. Lagen innehåller dock inte någon precisering av vilka avtal som skall anses som svenska. Av regleringen i 1 § LUSK får emellertid motsatsvis anses framgå att ett skiljeavtal är svenskt om avtalet innebär att skiljeförfarandet skall äga rum i eller om någon av parterna hade hemvist i och avtalet inte innebär att skiljeförfarandet skall äga rum utom riket. Skiljemannalagen är i princip tillämplig på svenska skiljeavtal. 4 § skiljemannalagen begränsar dock lagens tillämplighet mot en part som har hemvist utom riket. Skiljeförfarande får inte inledas i mot en sådan part om han inte skulle vara skyldig att svara i saken vid svensk domstol. Skiljeförfarande får dock inledas om skiljeavtalet innebär att förfarandet skall äga rum här i riket eller skiljemännen eller skilje- domsinstitution i enlighet med avtalet har bestämt att förfarandet skall äga rum i . Skiljeförfarande får också inledas om parten sam- tycker till det. Skiljeförfarande kan med stöd av 4 § LUSK äga rum i trots att skiljeavtalet är utländskt. Detta gäller om skiljemännen eller skilje- domsinstitution i enlighet med avtalet bestämt att förfarandet skall äga rum här. Vidare kan skiljeförfarande inledas mot en part som efter avtalets tillkomst har bosatt sig i . I dessa fall skall skilje- mannalagen tillämpas på förfarandet. I 4 § LUSK omnämns inte det fall att en part samtycker till att förfarandet äger rum i . Samtycket anses nämligen innebära att skiljeavtalet förlorar sin karaktär av utländskt. En skiljedom som meddelas i strid mot 4 § skiljemannalagen eller 4 § LUSK kan efter klandertalan hävas av domstol (21 § första stycket 2 p. skiljemannalagen). Detta förutsätter dock att en part väcker en sådan talan och att hans rätt att åberopa felet inte gått förlorad enligt 21 § andra stycket skiljemannalagen. De nu redovisade bestämmelserna grundar sig inte på någon uttrycklig förpliktelse enligt Genèveöverenskommelserna eller New York- konventionen. De står dock i överensstämmelse med principerna i Genèveprotokollets punkt 1. Skiljemannalagen och LUSK bygger på den grundläggande värde- ringen att svensk myndighet som regel inte bör medverka till att skiljeförfarande anordnas utan samtycke av en part som inte skulle vara skyldig att svara i saken inför svensk domstol. Har däremot parterna själva direkt eller indirekt t.ex. genom beslut av skiljemännen eller skiljedomsinstitut bestämt att förfarandet skall äga rum i har det inte ansetts befogat att vägra dem myndighetsassistans. Den nuvarande uppdelningen mellan svenska och utländska skiljeavtal kan te sig förvirrande. Ett svenskt skiljeavtal kan leda till en utländsk skiljedom och ett utländskt skiljeavtal kan leda till en svensk skiljedom. Förhållandena kan t.o.m. vara sådana att skiljeförfarande med stöd av ett svenskt skiljeavtal inte kan framtvingas i . Detta kan gälla t.ex. om inte någon av parterna längre har forum i när skiljeförfarandet aktualiseras. Det finns, som utredningen framhållit, inte ur pedagogisk synpunkt eller annars något egenvärde i att försöka skapa särskilda begrepp beträffande olika skiljeavtal. Frågan om när ett skiljeförfarande får äga rum i besvaras i huvudsak på samma sätt oavsett beteckning. Enligt regeringens mening bör man därför försöka utforma reglerna utan någon särskild uppdelning mellan utländska och svenska skiljeavtal. De nuvarande reglerna gör som antytts på en punkt skillnad mellan svenska och utländska skiljeavtal. Detta gäller beträffande en part som inte är bosatt här men som ändock skulle kunna sökas i saken vid svensk domstol. Gäller det ett svenskt skiljeavtal kan ett skiljeförfarande komma till stånd i utan hans medverkan. Däremot kan det inte ske om skiljeavtalet är att beteckna som utländskt. Enligt utredningen torde den nu angivna skillnaden bero mera på att skiljemannalagen och LUSK utarbetats var för sig än på några överväganden i sak. Som utredningen funnit bör man skapa en enhetlig reglering som kan gälla för alla skiljeavtal. Denna bör enligt regeringens mening bygga på samma grundläggande värderingar som nuvarande bestämmelser i 4 § skiljemannalagen och 4 § LUSK. Den enda ändring i sak som därvid behöver göras är att tillskapa en möjlighet som innebär att skilje- förfarande alltid kan inledas i mot en part, som är skyldig att svara i saken vid svensk domstol, utan dennes medverkan. Den begräns- ningen måste dock finnas att det inte av skiljeavtalet följer att skilje- förfarandet skall äga rum utom riket. Det är vad regeringen föreslår. Den föreslagna harmoniseringen innebär sålunda en försiktig utökning av vad som gäller enligt 4 § LUSK. Det bör framhållas att Bryssel- och Luganokonventionernas bestäm- melser om behörig domstol i detta hänseende har betydelse för skilje- förfaranden. När det gäller att bestämma om en part som omfattas av konventionen är skyldig att svara i saken vid svensk domstol kommer nämligen dess bestämmelser att vara tillämpliga. 14.4 På skiljeavtalet tillämplig lag m.m. Regeringens förslag: Av lagen om skiljeförfarande skall uttryckligen framgå att den är tillämplig på skiljeförfaranden som äger rum i . Det införs en bestämmelse, varav framgår att parterna, om skiljeavtalet har en internationell anknytning, skall kunna träffa avtal om vilket lands lag som skall tillämpas på skiljeavtalet. Om parterna inte har träffat ett sådant avtal skall lagen i det land där förfarandet med stöd av parternas avtal har ägt rum eller skall äga rum tillämpas på skiljeavtalet. Bestämmelsen skall inte omfatta frågorna om part var behörig att ingå skiljeavtal eller behörigen företrädd. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Flera remissinstanser efterlyser dock en lagvalsbestämmelse som klargör hur den på tvisten tillämpliga materiella rätten skall bestämmas. Även flera utländska experter förordar att det i lagen tas in en lag- valsbestämmelse avseende den tillämpliga materiella rätten. Skälen för regeringens förslag: Vid erkännande och verkställighet här i riket av utländska skiljedomar finns det i 7 § första stycket 1 p. LUSK bestämmelser som reglerar vilken lag som skall tillämpas på skiljeavtalet. Regleringen överensstämmer med artikel V första stycket a) i New Yorkkonventionen. Vad som gäller när man innan någon skiljedom har meddelats skall bedöma giltigheten och rättsverkningarna av ett utländskt skiljeavtal är däremot osäkert. Innebär ett skiljeavtal att skiljeförfarandet skall äga rum i en viss främmande stat skall enligt 2 § LUSK lagen i den staten äga tillämpning på avtalet. Nämnda regel aktualiseras vid domstol framför allt när en part gör invändning om att den instämda frågan är föremål för ett utländskt skiljeavtal. Trots att innebörden av detta stadgande kan tyckas klart har utredningen konstaterat att den närmare innebörden och räckvidden av 2 § LUSK måste anses som osäker. Utredningen har härvid berört några aspekter av frågan som tas upp i det följande. Parters behörighet att ingå ett skiljeavtal bör i enlighet med New Yorkkonventionen artikel V första stycket a) och 7 § första stycket 1 p. LUSK bestämmas enligt den för dem tillämpliga lagen. Därmed torde enligt svensk rätt avses deras personalstatut. Bedömningen av en parts behörighet att ingå skiljeavtal och frågan om han var behörigen företrädd torde inte ha varit avsedd att falla inom ramen för 2 § LUSK. Bedömningen av om en skiljedom innefattar avgörande av en fråga som inte kan lämnas till avgörande av skiljemän, dvs. av skiljedom- smässigheten, görs enligt New Yorkkonventionen artikel V andra stycket a) med tillämpning av lagen i det land där verkställighet söks. I enlighet härmed görs bedömningen vid ansökan om verkställighet i enligt svensk lag (7 § andra stycket 1 p. LUSK). Det nu sagda gäller även när ett skiljeavtal åberopas som rätte- gångshinder (3 § LUSK). Förutom att frågan då skall vara skilje- domsmässig enligt svensk lag krävs enligt sistnämnda bestämmelse att den skall vara det även enligt den främmande lag som är tillämplig på avtalet. För bestämmande av sistnämnda lag torde 2 § LUSK vara tillämplig. Bestämmelserna innebär att det skiljedomsmässiga området väl kan inskränkas men inte utvidgas jämfört med vad som gäller enligt svensk lag. Vidare anger 2 § LUSK jämförd med 3 § samma lag enligt vilken lag som avtalets formella och materiella giltighet i övrigt skall prövas när det gäller att bedöma ett skiljeavtals verkan som rättegångs- hinder. Det kan enligt den främmande lagen t.ex. uppställas krav på att avtalet skall ha viss form. Denna tolkning bör dock ställas mot New Yorkkonventionen artikel V första stycket a) och 7 § första stycket 1 p. LUSK där det anges att skiljeavtalets giltighet skall prövas enligt den lag som enligt parternas överenskommelse skall tillämpas på avtalet. Först om varje anvisning därom saknas skall avtalets giltighet prövas enligt lagen i det land där skiljedomen meddelats. Konventionen poängterar sålunda partsautonomin beträffande tillämp- lig lag medan 2 § LUSK inte säger något om parternas möjlighet att träffa avtal beträffande tillämplig lag. Visserligen uttalade departe- mentschefen vid tillträde till New Yorkkonventionen att principerna i konventionen måste bli vägledande när det gäller att innan någon skiljedom har meddelats bedöma giltigheten och rättsverkningarna av ett utländskt skiljeavtal. Lagen ändrades emellertid inte på denna punkt. Uttalandet synes inte heller ha något stöd i lydelsen av 2 § LUSK eller dess förarbeten. Mot bakgrund av vad som redovisats menar regeringen, i likhet med utredningen, att den närmare innebörden och räckvidden av 2 § LUSK får anses osäker. När det då gäller frågan vilket lands lag som skall tillämpas på ett skiljeavtal konstaterar regeringen att denna kan avse skilda komplex av rättsregler. Flertalet torde i vid mening gälla skiljeavtalets giltighet. Hit hör bestämmelser om formkrav och om själva mekanismen för avtalets tillkomst. Vidare är att beakta grunder för ett avtals ogiltighet, såsom tvång, svek och oskälighet. Ett skiljeavtal kan vara ogiltigt redan av den anledningen att det gäller en tvist som med tanke på dess art inte får slitas skiljedomsvägen; den är alltså inte skiljedomsmässig. Också regler om avtals upphörande kan aktualiseras. En annan grupp av regler gäller parters behörighet att ingå skiljeavtal. Slutligen kan nämnas att frågan om tillämplig lag har betydelse för tolkning av skiljeavtalet. Som framgått kan frågor om tillämplig lag på skiljeavtalet uppkomma i olika sammanhang. De kan aktualiseras t.ex. när ett internationellt skiljeavtal åberopas som rättegångshinder här i landet, när ett skiljeavtal skall bedömas i ett svenskt skiljeförfarande eller vid klandertalan mot en svensk skiljedom samt när verkställighet begärs i av en utländsk skiljedom. I det följande kommer regeringen först att mer allmänt behandla frågan om tillämplig lag på skiljeavtal. Därefter diskuteras de särskilda frågeställningarna som hänför sig skiljedomsmässigheten och parts- behörigheten. Det är fortfarande svårt att utforma och överblicka konsekvenserna av en för alla fall uttalad regel om tillämplig lag på skiljeavtal. Enligt regeringens mening bör dock lagstiftningen, så långt det är möjligt, ge besked även i denna fråga. Genom att tillträda New Yorkkonventionen har accepterat en uttalad lagvalsregel, låt vara bara när det gäller verkställighet av en utländsk skiljedom. Som utredningen framhållit framstår denna begränsning som inkonsekvent. Ett skiljeavtals giltighet bör bedömas efter samma regler oberoende av om det aktualiseras utan samband med ett verkställighetsärende. För att uppnå detta syfte bör den nuvarande bestämmelsen i 2 § LUSK utgå. Enligt ordalydelsen synes den nämligen hindra att man låter konventionens lagvalsregel vara väg- ledande. Med denna utgångspunkt bör man försöka finna en regel som, låt vara inte uttömmande, kan reglera problemet. En första fråga är i vilka fall parter bör få träffa avtal om vilket lands lag som skall vara tillämplig på skiljeavtalet. I ett avtalsförhållande mellan svenska parter utan internationell anknytning bör det inte vara möjligt att på förhand avstå från t.ex. avtalslagens regler om rätts- handlingars ogiltighet. Ett generellt lagval bör därför godtas endast om skiljeavtalet har internationell anknytning. Den internationella anknyt- ningen kan t.ex. bestå i att parterna, eller någon av dem, hade hemvist utom riket eller att tvisten har uppkommit på grund av verksamhet utomlands. Det bör påpekas att det nu sagda endast handlar om parters rätt att välja avtalsstatut, inte om deras behörighet att träffa avtal om avvikelser från dispositiva regler. Man bör sedan överväga vilka krav som bör ställas på en parts- överenskommelse om lagval. New Yorkkonventionen talar beträffande erkännande och verkställighet av utländsk skiljedom om att (skilje)avtalet icke är giltigt enligt den lag som enligt parternas överenskommelse skall tillämpas på avtalet, eller i avsaknad av varje anvisning därom, enligt lagen i det land, där skiljedomen meddelats (artikel V första stycket a)). Utredningen har ställt sig frågan vad som bör gälla vid en verkställighetsprövning i av en tysk skiljedom, om parterna överenskommit t.ex. att schweizisk lag skall tillämpas på avtalet utan att skillnad gjorts mellan den materiella delen och skiljeklausulen, men i skiljeklausulen föreskrivit skiljeförfarande i . Den förhärskande uppfattningen torde enligt utredningen vara att lagvalet vid tillämpning av konventionen explicit måste avse skilje- avtalet. Detta innebär att det i ovannämnda exempel skall tillämpas tysk rätt när det gäller att bedöma skiljeavtalets giltighet, medan schweizisk rätt är tillämplig på avtalet i övrigt. Man skulle också kunna uppfatta exemplet så att parterna genom att hänvisa till skiljeförfarande i har gjort ett implicit lagval. Regeringen anser att det också för tillämpning av den ovan skisserade allmänna regeln om tillämplig lag på skiljeavtal bör krävas att parternas överenskommelse om lagval avser just skiljeavtalet. Regeringen föreslår sålunda att i de fall skiljeavtalet har internationell anknytning skall parterna kunna träffa en överenskommelse om vilken lag som skall tillämpas på skiljeavtalet. Finns det inte någon sådan överenskommelse om tillämplig lag på skiljeavtalet bör dess giltighet bedömas enligt lagen i det land där skiljeförfarandet enligt parternas avtal har ägt rum eller skall äga rum. Parterna kan i skiljeavtalet ha valt en plats för skiljeförfarandet. I andra fall kan ett skiljeförfarande ha inletts och ett val av plats för förfarandet i enlighet med skiljeavtalet ha gjorts av skiljemännen eller ett skilje- domsinstitut. Även i dessa fall skall alltså förfarandelandet anses ha valts med stöd av parternas avtal. Var båda parterna hemmahörande i ett visst land och har tvisten ingen internationell anknytning kan man i avsaknad av andra tolkningsdata utgå från att parterna avsett att förfarandet skall äga rum i hemlandet. Äger förfarandet rum i kommer sålunda svensk rätt normalt att vara tillämplig på skiljeavtalet om parterna inte särskilt överenskommit att annan lag skall tillämpas. Vad sedan gäller skiljedomsmässigheten har det hävdats att bristande sådan faller utanför det ogiltighetsbegrepp som används i New Yorkkonventionen artikel V första stycket a). Utredningen har framhållit det motsägelsefulla i, för det fall ett avtal är ogiltigt enligt ett visst lands lag när det rör en viss fråga, att bortse från just denna ogiltighets- anledning när man bedömer avtalets giltighet enligt det landets lag. Den bestämmelse om tillämplig lag på skiljeavtalet som övervägs kommer som nämnts att bli aktuell bl.a. när en part gör invändning om rättegångshinder. Det går inte att i detta sammanhang bortse från att det åberopade skiljeavtalet enligt tillämplig lag är ogiltigt på grund av att tvistefrågan inte är skiljedomsmässig. En part lär nämligen inte med stöd av ett sådant avtal kunna få till stånd ett skiljeförfarande mot andra partens bestridande. Detta gäller inte minst därför att den på skiljeavtalet tillämpliga lagen i allmänhet är lagen där skiljeförfarandet är avsett att äga rum. Den ovan angivna tolkningen av konventionen bör inte hindra att man vid utformningen av en svensk lagvalsregel som inte direkt omfattas av New Yorkkonventionens bestämmelser även beaktar om tvisten är skiljedomsmässig enligt den tillämpliga lagen när det gäller att bedöma skiljeavtalets giltighet. Bristande skiljedomsmässighet enligt tillämplig lag bör således beaktas när den diskuterade lagvalsregeln är tillämplig, t.ex. när ett skiljeavtal åberopas som rättegångshinder eller vid klandertalan mot en svensk skiljedom. Följden för en svensk skiljedoms del blir att bristande skiljedoms- mässighet enligt tillämplig utländsk lag och därmed skiljeavtalets ogiltighet utgör en klandergrund som måste åberopas och som kan prekluderas. Brister det i skiljedomsmässighet enligt svensk lag blir själva skiljedomen som sådan ogiltig enligt de regler som har föreslagits i det föregående (avsnitt 10.2). Vad sedan gäller frågorna om en parts behörighet att ingå avtalet och om han var behörigen företrädd anser utredningen att dessa bör falla utanför den diskuterade lagvalsregeln. Ett sådant synsätt är i överens- stämmelse med utformningen av New Yorkkonventionens artikel V första stycket a) och den nuvarande regleringen i 7 § första stycket LUSK. I allmänhet bör dessa frågor bedömas enligt personalstatutet, bestämt enligt svensk internationell privaträtt. En avvikelse från denna huvudregel kan dock vara befogad, t.ex. när det gäller att avgöra om en stat eller ett statskontrollerat företag haft rätt att ingå skiljeavtal. Regeringen föreslår därför inte någon uttrycklig regel som anger enligt vilken lag som en parts behörighet att ingå avtalet och frågan om han var behörigen företrädd skall bedömas. Dessa frågor bör i stället överlämnas åt rättstillämpningen. Den nu berörda frågeställningen om tillämplig lag i olika hänseenden på skiljeavtalet måste hållas isär från spörsmålen om vilken lag som skall tillämpas på själva tvistefrågan och vilken lag som själva förfarandet skall följa. Vad avser den sistnämnda frågan menar utredningen att det av lagen uttryckligen bör framgå att beträffande förfaranden som äger rum i skall lagen om skiljeförfarande gälla, även när tvisten har inter- nationell anknytning. Regeringen delar utredningens uppfattning. Rege- ringen föreslår således att en uttrycklig regel härom tas in i lagen.