prop · GM0384 · 1999-01-01 00:00:00 — Dessa s.k. schaktmassor omfattar allt från sten och block från sprängningar och tunneldrivningar till organiska jordar med höga fukthalter. Skälen till att jord- och bergmassorna inte kan utnyttjas är olämpliga tekniska egenskaper, som t.ex. hög lerhalt eller stora mängder organiskt material som gör dem svåra att använda i anläggningsarbeten. För den som vill göra sig av med schaktmassor finns det tre huvudvägar att gå. Rör det sig om rena sprängstensmassor kan dessa användas som råvara vid ballasttillverkning. Massorna kan i befintlig form avyttras för utfyllnad eller till bullervallar. Den tredje möjligheten är att massorna förs till deponering. I viss utsträckning förs massorna till anläggningar som är tillståndspliktiga med stöd av bestämmelser i 15 kap. . Vanligast torde dock vara att massorna förs till särskilda upplag, för vilka vare sig tillståndsplikt eller anmälningsskyldighet för verksamheten föreligger enligt miljöskyddslagstiftningen. I den mån endast rena naturmaterial deponeras på en anläggning är denna endast samrådspliktig med stöd av 12 kap. 6 § . Det rör sig om vad som i dagligt tal kallas schaktmassetippar. Antalet schaktmassetippar i landet är inte känt. En mycket grov uppskattning, som redovisas av utredningen, ger dock vid handen att det kan finnas ett 100-tal sådana anläggningar. Det förekommer vidare vid industriell verksamhet, i synnerhet inom mineral- samt jord- och stenvaruindustrin, att i princip rena avfall från produktionen återförs till de täkter varifrån de utvunnits eller till separata deponier där endast dessa avfallstyper tas emot. Äger avfallshanteringen rum inom ramen för den industriella verksamheten gäller tillståndsplikt eller anmälningsskyldighet enligt miljöskyddslagstiftningen för den industriella verksamheten. Hanteringen av uppkommet avfall ingår därvid som ett led i prövningen av den industriella verksamheten. I den mån kalksten och skiffer läggs upp på separata anläggningar torde dessa, i likhet med andra schaktmassetippar, endast vara samrådspliktiga enligt 12 kap. . De nu nämnda slagen av rena massor läggs således huvudsakligen upp separat på särskilda anläggningar. Det rör sig i praktiken endast om en omflyttning av massor från en plats till en annan, där dessa t.ex. med anledning av pågående anläggningsarbete eller liknande inte kan ligga kvar. Beroende på behovet av massor för utfyllnad o.dyl. inom transportavstånd kan massorna bli liggande . Ett sådant omhändertagande sker utan att massorna blandas samman med andra slag av avfall och är det lämpligaste från miljösynpunkt. Anläggningar där enbart jord, grus, lera, skiffer, kalksten eller annan sten läggs upp bör därför undantas från skatteplikt. Rester från cementframställning består bl.a. av kalksten, märgel (lerblandad kalksten) och sand i form av mjöl eller i krossade beståndsdelar. Sådana rester bör alltjämt anses som kalksten och eftersom sådant avfall utan skada för miljön kan återföras till kalkbrotten eller annan plats bör det inte beskattas. har inkommit med en skrivelse om att även kalkstoft bör omfattas av det ifrågavarande undantaget. Vid bränning av kalksten uppkommer ca avfall . Det rör sig huvudsakligen om filterstoft med låg andel kalksten. Vid start av ugnarna uppkommer halvbrända rester, som i början håller höga halter kalksten () men vartefter ugnen kommer igång blir lägre och lägre. Filterstoftet är ett pulver som inte lämpar sig förförbränning. En liten del, ca , har man kunnat finna avsättning för som jordförbättringsmedel respektive markstabilisering. Det finns dock f.n. endast en liten marknad, beroende på få vägarbeten. Filterstoftet förs tillbaka till brotten och deponeras där tillsammans med den rena kalkstenen. Kalksten är av sådan beskaffenhet att detta inte medför negativa konsekvenser för miljön. Om inte kalkstoft också omfattas av undantaget skulle det innebära att allt, dvs. även den rena kalkstenen, skulle beskattas när den deponeras i brotten. Mot den bakgrunden anser regeringen att även kalkstoft bör omfattas av undantaget. I den mån det i övrigt är nödvändigt med närmare definitioner av de aktuella avfallsslagen, bör det ankomma på att efter samråd med ange sådana i föreskriftsform. Det bör dock inte bli aktuellt med en vid tolkning av begreppen. Sålunda bör material som är resultatet av förädling av de uppräknade avfallsslagen, t.ex. betong och tegel, inte omfattas av undantaget från skatteplikt. Det är av miljöskäl inte lämpligt att deponera sådana massor tillsammans med jord, grus, lera, skiffer, kalkstoft, kalksten eller annan sten. Bergrester och avfallssand m.m. Vid gruv- och mineralutvinning i uppkommer, framförallt vid malmbrytning, ca bergrester och ca jord och andra massor som återförs till gruvor och dagbrott eller till separata upplag. Bergrester (upp till meterstora block) som uppkommer vid sprängning och jord och andra massor schaktas bort för att frilägga malmfyndigheterna. Ca berg och jord används för lokala anläggningsarbeten men det lokala behovet är avsevärt mindre än tillgången. Vid bortforsling från malmfälten i och begränsas möjligheten av att järnvägen måste utnyttjas för malmtransporter. Vidare uppstår ca avfallssand från oxid- och sulfidmalmsbrytning. Detta avfall deponeras i anslutning till anrikningsplatsen. Avfallssanden uppstår efter en anriknings- och avskiljningsprocess där malmen i vattenbad mals ned till kristallstorlek. Vid gruvdrift i finns ett behov att pumpa bort grundvatten ur gruvorna. I vissa fall har detta vatten en sådan kvalitet att det kan släppas ut direkt eller utnyttjas som processvatten, medan det i andra fall först måste pH-justeras och renas från slam och metaller. Reningen kan ske genom att vattnet pumpas direkt till ett närliggande sandmagasin eller i ett separat reningsverk. Vid rening i reningsverk uppkommer ett metallhaltigt slam som normalt har en hög vattenhalt. Slammet deponeras regelmässigt. Så vitt framkommit sker detta i form av deponering tillsammans med avfallssanden, antingen genom återföring till gruvan eller på de fristående sandmagasinen. Mängden deponerat slam från gruvvat-tenrening från gruvor som är i drift uppgår till drygt . Vid tillverkning av järnmalmspellets uppkommer ett stoft och gaser vid förbränning samt vid övriga steg i tillverkningsprocessen. Dessa flöden har varit föremål för stoftrening. Denna rening görs med fördel genom att flödena leds till en våtavskiljare (skrubber). I denna används vatten för att separera partiklar från gas, vilket medför att ett järnhaltigt stoft i slurryform uppkommer. Mängden järnhaltigt stoft i slurryform uppgår till . Härav är det möjligt att återföra till pelletiseringsprocessen medan de övriga deponeras. Bakgrunden till att det endast är som kan återföras till processen är att resten utgörs av i huvudsak omagnetisk järnmalm som är olämplig att tillföra nuvarande anrikningsprocesser. Utöver en ojämn sammansättning varierar också mängden över tiden vilket medför störningar på processstyrningen och därmed kan produktkvaliteten äventyras. Eftersom de föroreningar som avfallet innehåller i huvudsak är desamma som finns i avfallssanden samt att de till sitt innehåll gör alternativ användning olämplig, deponeras den järnhaltiga slurryn på sandmagasin tillsammans med avfallssanden. Vattnet renas i sandmagasinen och möjliggör återföring av vattnet till processen. Särskilda omständigheter gäller beträffande slam från gruvvattenrening från nedlagda gruvor, som t.ex. . Detta specialfall behandlas under avsnitt 12.3.2. Bergrester från gruvbrytning kan vara allt från rent bergmaterial till material som innehåller så låga mineralhalter att det inte är lönsamt att utvinna dessa. Bergrester från järnmalmsbrytning innehåller i och för sig inte sådana föroreningar att de är olämpliga för anläggningsarbeten men de lokala avsättningsmöjligheterna är begränsad. Som nämndes ovan är eventuell bortforsling med järnväg begränsade. För vidaretransport av massorna skulle då krävas annan transport, t.ex. med lastbil. Eftersom de aktuella gruvorna ligger i norr och de flesta anläggningsarbeten bedrivs mer söderut skulle det kräva långa transporter. Även mängden transporter blir omfattande om anläggningsbehoven söderut skulle täckas. Detta skulle enligt regeringen resultera i andra belastningar på miljön som är mindre acceptabla än de miljöeffekter som deponering av bergresterna innebär. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att deponering är det miljömässigt bästa alternativet. Vad gäller bergrester från koppar-, zink- och blybrytning innehåller dessa föroreningar av svavel. Om dessa massor kommer i kontakt med vatten och syre lakas tungmetaller ut i naturen. Den enda miljömässigt acceptabla hanteringen av massorna är att de deponeras. Mot den bakgrunden anser regeringen att skatt inte heller bör tas ut på sådana bergrester. Det rör sig om mycket stora mängder bergrester som deponeras. Deponeringen sker i princip uteslutande i anslutning till gruvorna. Med hänsyn till administrativa skäl och kostnadsaspekterna är det omotiverat att föra in hanteringen av bergresterna i skattesystemet. Regeringen anser därför att skattefriheten i detta fall kan uppnås genom att de anläggningar där sådant avfall deponeras undantas från skatteplikt. Ett sådant omhändertagande är som nämndes ovan även lämpligt ur miljösynpunkt. Vanligen deponeras även jord och andra s.k. avrymningsmassor från gruvhanteringen på de anläggningar där bergrester deponeras. Som framgått ovan föreslås dock även undantag från skatteplikt för jord och vissa andra rena avfallsslag, varför en sådan samdeponering inte innebär något hinder för skattefrihet. Mängden avfallssand som uppstår ökar i takt med att gruvindustrin utvecklar mer rationella metoder som gör det möjligt att utvinna malm även ur fyndigheter med låga malmhalter. Därmed uppkommer ökade mängder avfall från anrikningen men uppnås en bättre hushållning med tillgängliga naturresurser. Grövre sand återförs till gruvschakten, vilken möjlighet utnyttjas fullt ut. Den större sandmängden uppstår vid dagbrott och denna sand måste deponeras. Deponeringen måste ske på ett från miljösynpunkt säkert sätt så att de metaller som finns kvar i sanden efter anrikningen inte lakas ut i naturen. Möjlighet att vid nuvarande malmbrytning ytterligare minska volymen avfallssand synes inte finnas inom nu överblickbar tid. Det enda rimliga sättet från miljöskyddssynpunkt att ta hand om överbliven avfallssand är således deponering. En skatt skulle därför inte få någon styrande effekt på deponeringen av avfallssand. Skatt bör därför inte tas ut på detta avfallsslag. Av miljöskäl är det ofta lämpligt att slam och annat avfall som uppstår efter genomförd rening av vattnet från den gruvindustriella verksamheten och sådant järnhaltigt avfall som uppkommer från rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets deponeras tillsammans med avfallssanden. Skälet till att detta är lämpligt är att metallerna i slammet är desamma som finns i avfallssanden och till stor del binds genom samdeponering. Det avfall som tas om hand på detta sätt bör därför skattemässigt behandlas på samma sätt som avfallssand och alltså inte beskattas. Deponering av avfallssand sker vid anläggningar som finns hos det företag som bedriver den anriknings- och avskiljningsverksamhet varigenom avfallssanden uppkommer. Det finns därför inte av debiteringsskäl behov av att väga detta material. Såvitt framkommit finns heller inte andra skäl som föranleder att avfallssanden vägs. Då det ur skattekontrollsynpunkt inte bedöms nödvändigt, skulle det mot den angivna bakgrunden te sig onödigt krångligt och arbetskrävande för företagen att åstadkomma den föreslagna skattefriheten genom avdrag i deklarationen. Administrativa, tekniska och kostnadsmässiga skäl gör således att det, i likhet med vad som är fallet för bergrester, är omotiverat att föra in hanteringen av avfallssand i skattesystemet. De anläggningar där enbart avfallssand och i förekommande fall avfallssand och gruvvattenslam eller sådant järnhaltigt avfall som uppkommer från rökgasrening vid tillverkning av järnmalmspellets deponeras, bör därför inte omfattas av skatteplikt. Radioaktivt avfall Med radioaktivt avfall avses i detta sammanhang både sådant kärnavfall som uppkommer vid drift av kärnkraftverk och sådana radioaktiva ämnen som används inom t.ex. sjukvården, i mätinstrument, inom industrin samt vid forskning vid universitet och högskolor. Som framgått av avsnitt 6 föreslår regeringen, till skillnad från utredningen, inte någon direkt koppling mellan skatteplikt och miljötillstånd. Deponering av radioaktivt avfall omfattas inte av miljöskyddslagstiftningen utan säkerhetskrav och liknande frågor regleras i särskild lagstiftning, se lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet och strålskyddslagen (1988:220). Med den av regeringen föreslagna utformningen av skatteplikten enligt avfallsskattelagen torde dock även deponering av radioaktivt avfall komma att omfattas. Mot bakgrund av den särreglering som finns beträffande detta avfallsslag bör inte avfallsskatt tas ut i dessa fall. Muddermassor Länstyrelsen i anser att områden som i huvudsak används för uppläggning av muddermassor bör behandlas på samma sätt som beskrivits ovan. Muddermassor uppkommer till följd av arbeten med fördjupning eller restaurering av vattenområden. Som närmare framgår i avsnitt 12.2.2, föreslår regeringen att skattebefrielse skall gälla för muddermassor från sanering och fördjupning av vattenområden och att denna skattebefrielse skall åstadkommas genom avdrag i skattedeklarationen. Den som utövar verksamheten på en anläggning där deponering sker av muddermassor blir alltså skattskyldig och får i sin deklaration göra avdrag för skatten på muddermassorna. Avdragsrätten är utformad på sådant sätt att såväl rena som förorenade muddermassor kan komma i fråga. I möjligaste mån bör undvikas att skattefrihet för ett avfallsslag kan uppnås genom tillämpning av såväl undantag från skatteplikt som avdragsrätt. Av skäl som närmare utvecklas i avsnitt 12.2.2 anser regeringen att såväl rena som förorenade muddermassor bör omfattas av skattefrihet. En sådan skattefrihet bör åstadkommas genom en avdragsmöjlighet. Regeringen finner därför inte skäl att införa en bestämmelse om undantag från skatteplikt för anläggningar där enbart rena muddermassor deponeras. 10.2 Material för driften av avfallsanläggningen förslag: Avfallsskatt skall inte betalas för material som är avsett att användas för driften av avfallsanläggningen eller som förs in till anläggningen utan direkt samband med avfallshanteringen. Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Till avfallsanläggningar förs, förutom avfall, in material för drift och underhåll av byggnader, fordon och arbetsredskap. Vidare behövs drivmedel, kontorsutrustning och annat förbrukningsmaterial. Dessa är nödvändiga för den dagliga driften av anläggningen och bör givetvis inte beläggas med skatt. Den föreslagna nettodeponimetoden för avfallsanläggningarna innebär dock att allt, oavsett om det kan betecknas som avfall eller material, som förs in till en anläggning är skattepliktigt. Det är därför nödvändigt att göra undantag från skatteplikten för driftsmaterial. I den mån det förekommer att avfall eller annat material som beskattats därefter kommer till användning för driften av anläggningen kan en avdragsbestämmelse av motsvarande innehåll utnyttjas. Vidare skall självfallet inte material som förs in till anläggningen utan att ha ett direkt samband med avfallshanteringen, t.ex. de anställdas personliga tillhörigheter, beskattas. Vad gäller industrideponierna föreslås, som framgått av avsnitt 6, att skatteplikten endast skall omfatta avfall som uppkommer inom anläggningen. Det kan därför i dessa fall inte bli aktuellt att ta ut skatt på material och något behov finns inte att för dessa anläggarnas del göra undantag från skatteplikten för driftsmaterial. Om beskattat avfall senare kan komma till användning för detta ändamål, bör i likhet med vad som påpekats beträffande avfallsanläggningarna skattefrihet för detta kunna uppnås genom tillämpning av motsvarande avdragsbestämmelse. 10.3 Vissa behandlingsformer Regeringens förslag: Avfallsskatt skall inte betalas för avfall som är avsett att inom en anläggning behandlas genom 1. kompostering eller reaktorbaserad rötning, 2. förbränning, 3. användning för tillverkning av fast lagringsbart bränsle. Avfallsskatt skall dock betalas för de rester som uppstår efter genomförd behandling. Några särskilda undantagsregler för sorteringsverksamhet införs inte. Utredningens förslag: Utredningen föreslår inga särskilt reglerade undantag från skatteplikten beträffande vissa behandlingsformer. Remissinstanserna: Beträffande synpunkter från Närings- och tek- nikutvecklingsverket, , i , , kommun, kommun, kommun, Avfallsaktiebolag, , , , Sydvästra , Avfallsaktiebolag, , Samarbete om Skånskt Avfall, och rörande konsekvenser av utredningens förslag för kompostering och andra typer av behandlingsmetoder inom de konventionella avfallsanläggningarna hänvisas till avsnitt 7.1. Bakgrunden till regeringens förslag: Som närmare har utvecklats i avsnitt 7.1 kan det föreslagna nettodeponisystemet medföra vissa problem för den som bedriver deponering parallellt med andra behandlingsformer inom en och samma anläggning. I synnerhet gäller det behandlingsformer som medför stora viktförluster. Gemensamt för dessa behandlingsformer är att det sker en stor avgång av framförallt vatten men även andra ämnen som gör att avfallet efter behandling kan minska i vikt . Eftersom den produkt som förs ut från anläggningen väger betydligt mindre än det avfall som förts in skulle skattefrihet i form av avdragsrätt innebära att behandlingsformerna trots allt belastades med avfallsskatt till viss del. Under remissbehandlingen har också framförts att sortering och mellanlagring av vissa avfall skulle missgynnas av systemet. Behandling genom rötning innebär biologisk förgasning av avfall. Det är fråga om biologisk nedbrytning av organiskt avfall i syrefattig miljö, s.k. anaerob process. Ursprungsmaterialet kan vara gödsel, latrin, matrester, park- och trädgårdsavfall, avloppsvatten från industrier, slam från reningsverk, avfall från livsmedelsindustrin samt restaurang- eller slaktavfall. Rötningsprocesser förekommer dels i rötningsreaktorer, dels under enklare förhållanden i t.ex. bioceller och rötceller. Med reaktorrötning avses rötning i slutna kärl. Vid reaktorrötning går processen att styra på ett mer omfattande sätt jämfört med t.ex. rötning i rötceller. Den första fullskaleanläggningen i för rötning av bl.a. hushållsavfall invigdes . Utöver den anläggningen finns en handfull rötreaktorer som är i drift eller under uppförande. Den rötrest som uppkommer efter genomförd rötning kan användas som jordförbättringsmedel. Den metangas som uppstår vid rötning tas till vara, t.ex. som uppvärmningsbränsle eller fordonsbränsle. Kompostering är liksom rötning en behandling som innebär biologisk förgasning av organiskt avfall. Till skillnad från rötning är det dock fråga om biologisk nedbrytning i syrerik miljö, s.k. aerob process. Ursprungsmaterialen vid kompostering kan vara desamma som vid rötning. Kompostering kan vara antingen öppen eller reaktorbaserad. Kompostering av mer eller mindre källsorterat hushållsavfall sker vid ca 20 anläggningar. Park- och trädgårdsavfall komposteras vid ett 60-tal av landets ca 300 anläggningar och vid drygt 20 anläggningar förekommer kompostering av övrigt avfall, som t.ex. bark, slam och gödsel. Reaktorbaserad kompostering förekommer åtminstone vid en pilotanläggning i . De rester som uppkommer efter genomförd kompostering kan användas som insatsmaterial vid framställning av jordförbättringsmedel. Ett annat sätt att behandla avfall är att förbränna det och utnyttja energin för värmeproduktion. Utöver de 21 anläggningar i landet där avfall förbränns för värmeproduktion, finns det förbränningsanläggningar i anslutning till anläggningar där deponering sker. Det exakta antalet sådana anläggningar har dock inte kunnat klarläggas. Tillverkning av fast lagringsbart bränsle kan ske på olika sätt. Vid vissa anläggningar sker flisning av träavfall. Vid i vart fall en anläggning, Kovik i , förekommer det att hushållsavfall används för tillverkning av en typ av pellets. Avfallet torkas, komprimeras och formas till pellets. Såväl flis som pellets kan lagras och sedan avsättas eller användas när behov av energiproduktion uppstår. På så sätt kan det avfall som uppkommer förbrännas när behovet av energi är som störst. Sortering och mellanlagring av industriavfall, förbehandling av specialavfall och mellanlagring av farligt avfall är exempel på ytterligare verksamheter som kan äga rum på avfallsanläggningar där deponering sker. Enligt Renhållningsverksföreningens statistik sker sortering av industriavfall på 102 anläggningar, medan 11 upplag förbehandlar specialavfall. Mellanlagring av farligt avfall sker på 130 avfallsanläggningar. Vid 93 deponier finns s.k. akutplattor där förorenade jordmassor och liknande kan tas emot. Mellanlagring av återvinningsbara material sker på 175 deponier. Skälen för regeringens förslag: För att inte anläggningar som bedriver såväl deponering som annan behandling skall missgynnas, bör vissa behandlingsformer vara föremål för skattefrihet. De behandlingsformer som bör komma i fråga är enligt regeringens bedömning kompostering, reaktorbaserad rötning, förbränning och tillverkning av fast lagringsbart bränsle. Gemensamt för dessa behandlingsformer är att avfallet minskar väsentligt i vikt. Dessutom resulterar dessa behandlingar, förutom förbränning, regelmässigt i en produkt som anläggningarna finner avsättning för. När det gäller rötning bör endast den mer utvecklade reaktorbaserade rötningen komma i fråga för undantag. Förutom energiutvinning resulterar denna metod i en slutprodukt i form av jordförbättringsmedel som kan avyttras. Detta till skillnad mot t.ex. bioceller som i stort liknar vanlig deponering och där det i dagens läge är tveksamt om avfallet någonsin kommer att lämna anläggningen. För det fall att andra rötningsmetoder än reaktorbaserad rötning kan visa sig medföra slutprodukter som regelmässigt lämnar anläggningarna kan dessa tas med bland undantagen. För rester som uppstår efter genomförd behandling skall skatt betalas. Det kan röra sig om sten och metallföremål som sållas bort från kompostjord eller aska från förbränning. Enligt fördes av invägd mängd ut från upplagen i förädlad form när det gäller konventionellt avfall. Mängderna utfört material torde visserligen, till följd av önskemål om ett ökat materialutnyttjande, komma att öka . bedöms ändock, enligt nu tillgängliga beräkningar, den mängd material som på deponianläggningarna hanteras vid sidan om deponering vara liten i förhållande till den totala mängd avfall som förs in till deponierna för omhändertagande. Det framfördes under utredningsarbetet farhågor om att sorteringsverksamhet och tillfällig uppläggning av avfall i mellanlager på andra platser än i anslutning till deponeringsanläggningen gynnas genom ett nettodeponiskattesystem eftersom dessa fristående anläggningar inte skulle bli skattepliktiga. Sorteringsåtgärder, helst redan vid källan, bör stimuleras. Omfattningen och typen av sortering vid dessa fristående anläggningar bedöms normalt inte utgöra ett hot mot sorteringen vid avfallsanläggningarna. Den allt överväganden delen av den förekommande sorteringsverksamheten vid deponier torde dessutom bedrivas på sådant sätt att merparten av inkommet avfall strömmar igenom anläggningen inom loppet av en redovisningsperiod, dvs. De räntekostnader som kan uppstå för sorterat material bör nästan undantagslöst uppvägas av de ränteintäkter som anläggningarna kan göra genom den föreslagna redovisningsperioden.