prop · GM0343 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen återkommer i det följande med ett förslag till en sådan skärpning. Även sjötrafiken ställer stora krav på dem som medverkar vid framförande av ett fartyg. I sjölagen finns därför bestämmelser om straff för den som framför ett fartyg eller i övrigt fullgör en uppgift av väsentlig betydelse för sjösäkerheten ombord på ett fartyg och då är så påverkad av alkohol eller annat medel att det kan antas att han eller hon inte på betryggande sätt kan utföra sina åligganden. Sjötrafiken skiljer sig emellertid från vägtrafiken på många sätt. Dels omfattar sjötrafiken fartyg av vitt skilda slag, alltifrån roddbåtar till oceangående skepp, dels varierar förhållandena kraftigt mellan mindre vattendrag och öppna havet. Det är vidare vanligt att människor vistas till sjöss uteslutande för rekreation och att fartyget därvid i lika stor utsträckning utgör bostad som transportmedel. Med hänsyn till de varierande förhållanden som alltså råder inom sjötrafiken har det tidigare inte ansetts möjligt att i sjölagen införa promillegränser för alkoholpåverkan motsvarande dem som gäller för vägtrafiken. Det som tjänat som utgångspunkt för diskussionen om införande av promillegränser till sjöss har främst utgjorts av den snabba utvecklingen av fritidsbåtstrafiken. har antalet fritidsbåtar i fördubblats och överstiger numera en miljon. Den omfattande ökningen av fritidsbåtar och den ökade trafikintensiteten i våra farleder ställer krav på strängare nykterhetsregler för sjötrafikens del. Liksom när det gäller vägtrafiken kan det dessutom konstateras att alkoholpåverkan utgör en starkt bidragande orsak till många olyckor till sjöss. Även med beaktande av de gränsdragningsvårigheter som kan uppkomma finns det därför anledning att överväga i vilken utsträckning det är möjligt att skärpa sjölagens bestämmelser om sjöfylleri på motsvarande sätt som skett i trafikbrottslagen. Regeringen behandlar denna fråga i avsnitt 6 nedan. 5 Drograttfylleri 5.1 Utgångspunkter för regeringens förslag Nuvarande reglering av rattfylleri Bestämmelserna om rattfylleri återfinns i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen). I dess första stycke föreskrivs att den som för ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha förtärt alkoholhaltiga drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen under eller efter färden uppgår till i blodet eller per liter i utandningsluften, skall dömas för rattfylleri till böter eller fängelse . Enligt paragrafens andra stycke skall också den dömas för rattfylleri som för ett motordrivet fordon eller en spårvagn och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker att det kan antas att han eller hon inte på ett betryggande sätt kan föra fordonet (s.k. kliniskt rattfylleri). Detsamma gäller om föraren är lika påverkad av något annat medel. Trafikbrottslagens uttryck annat medel omfattar samtliga medel som kan ge en trafikfarlig påverkan. Hit hör exempelvis narkotika, olika bedövningsmedel, smärtstillande medel, medel mot epilepsi, olika psykofarmaka, medel mot allergier och andningssvårigheter samt vissa hostmediciner. Dessutom inbegrips vissa lösningsmedel och även anabola steroider. En mer utförlig redovisning av de medel som omfattas och deras olika verkningarna finns i betänkande. De allra flesta fallen av rattfylleri utgörs av s.k. promille- rattfylleri, vilket innebär att de bedöms enligt bestämmelserna i första stycket i 4 §. Vid tillämpning av dessa bestämmelser behöver förarens trafikfarlighet eller körförmåga inte prövas. Regeln bygger på antagandet att de angivna promillegränserna generellt sett medför en påverkansgrad av sådan art att föraren utgör en fara för trafiksäkerheten. För att en förare skall fällas till ansvar enligt andra stycket krävs däremot utredning och bevisning till grund för antagandet att föraren inte kunnat framföra sitt fordon på ett betryggande sätt. Det fordras således en viss kvalificerad påverkan som ofta uttrycks så att den skall i någon mån vara iakttagbar. I 4 a § trafikbrottslagen föreskrivs att om rattfylleribrottet är att anse som grovt, skall föraren dömas för grovt rattfylleri till fängelse i högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om 1. föraren har haft en alkoholkoncentration som uppgått till i blodet eller per liter i utandningsluften, 2. föraren annars har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel, eller 3. framförandet av fordonet har inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Vid bedömningen av om brottet är att anse som grovt skall domstolen ta hänsyn till samtliga relevanta omständigheter vid brottet. Punkterna 1 3 anger sådana omständigheter som särskilt skall beaktas. I de fall där något av dessa förhållanden föreligger bedöms brottet regelmässigt som grovt. Om det finns någon förmildrande omständighet kan det emellertid innebära att brottet bedöms lindrigare. Rekvisitet avsevärt påverkad i punkten 2 är främst avsett för fall där den misstänkte har varit påverkad av något annat trafikfarligt medel än alkohol eller där det inte föreligger någon bevisning om alkohol- koncentrationen i förarens blod eller utandningsluft. Förekomsten av droger i trafiken Av svensk forskning framgår att var fjärde förare som är misstänkt för rattfylleri har använt något annat trafikfarligt medel än alkohol (BRÅ PM 1998:3, Drograttfylleri; omfattning, olycksrisker och bevisproblem s. 35). Det framgår vidare att de vanligaste drogerna som konstaterats hos bilförare utgörs av amfetamin, cannabis och bensodiazepiner. I detta sammanhang skall också anmärkas att ändringen av 2 § narkotikastrafflagen (1968:64), vilken innebar att fängelse fördes in i straffskalan för olovligt eget bruk av narkotika, kan ha medfört att drograttfylleriet uppmärksammats mer av polisen. Lagändringen innebar att det blev möjligt att ta blodprover från kända narkotikamissbrukare i samband med misstanke om drograttfylleri och/eller narkotikabrott. Detta ledde till att antalet analyserade blodprov fördubblades . Antalet positiva prover vad gäller illegal narkotika och narkotikaklassade läkemedel utgjorde av de analyserade proverna. De positiva analysresultaten vad avser amfetamin fördubblades och även analyser som indikerade intag av cannabis ökade markant. En av förklaringarna till omfattningen av positiva analysresultat utvisande narkotika ges i BRÅ:s ovan nämnda rapport. Det sägs att narkotikamissbrukare är mer kända hos polisen än bilförare som använder andra trafikfarliga medel än narkotika. Kända missbrukare stoppas troligen oftare vid trafikkontroller och deras blodprover skickas oftare till droganalys än prover från andra grupper av bilförare. När det gäller narkotikaproblemets omfattning i samhället i stort kan följande anföras. Det tunga missbruket av narkotika, dvs. injektions- missbruk eller så gott som dagligt bruk av alla typer av narkotika, antas ha ökat. I en undersökning uppskattades antalet tunga missbrukare till mellan 14 000 och 20 000. uppskattades antalet till mellan 10 000 och 14 000 personer. Cannabis är det vanligast förekommande medlet. Injektionsmissbruket domineras av amfetamin, vars användning har ökat . (Regeringens skrivelse 1997/98:172 En narkotikapolitisk redogörelse s. 5 f.) Behovet av en reform Förekomsten av droger i trafiken innebär en fara för trafiksäkerheten. Tillämpningen av bestämmelsen i 4 § trafikbrottslagen om det kliniska rattfylleriet medför ofta en omfattande utredning och ställer höga krav på åklagarens bevisning. I praktiken kommer straffansvar för drograttfylleri i fråga först då effekterna av en drog är så starka att påverkan är synlig i det enskilda fallet. Iakttagelser kan ha skett antingen av det sätt på vilket fordonet framförts eller av förarens beteende i övrigt i samband med körningen. Lagrådet har yttrat sig i anledning av förslagen i propositionen 1989/90:2 om trafiknykterhetsbrotten m.m. och uttalat att om straff skall kunna ådömas för kliniskt rattfylleri krävs att det på grund av utredningen är ställt utom allt rimligt tvivel att föraren vid det aktuella tillfället faktiskt varit så påverkad av alkoholhaltiga drycker som krävs enligt bestämmelsens andra stycke. Utredningen om förarens körsätt eller beteende i övrigt skall således ge underlag för slutsatsen att denne inte kunnat framföra fordonet på ett betryggande sätt. Vid domstolsprocessen fordras i princip, förutom ett analysbesked som påvisar drogförekomst, vittnesutsagor om körningen eller förarens beteende samt läkarens bedömning av graden av påverkan. Ytterligare ett problem i detta sammanhang är att bevisvärdet av ett analysbesked från rättskemiska avdelningen ibland kan vara svårt att bedöma för domstolen som inte har någon särskild sakkunskap på området. Till detta kommer att undersökningar som utförs vid misstanke om drograttfylleribrott ofta genomförs efter det att körningen ägt rum, vilket skapar bevissvårigheter avseende de förare som tagit droger vars synliga effekt avklingar snabbt. En annan nackdel med den nuvarande ordningen är att det med stor sannolikhet kan antas att polisen endast upptäcker en del av de drogpåverkade förarna. Detta kan delvis förklaras med att polisen saknar tillräckligt effektiva metoder för att kunna upptäcka en sådan påverkan. Omfattningen av drogpåverkade förare och de tillämpningssvårigheter som är förenade med den nuvarande ordningen talar för att lagstiftningen bör reformeras. Inriktningen bör därvid vara att finna en lösning som innebär att det för straffbarhet inte skall behöva visas att föraren i det enskilda fallet är så påverkad att han eller hon kan antas brista i förmågan att föra fordonet på ett betryggande sätt. I stället bör ansvaret knytas till något objektivt konstaterbart förhållande, motsvarande promillegränserna för alkohol. Syftet bör alltså vara att underlätta möjligheten att styrka brott när sådant intag av trafikfarligt medel förekommit som generellt sett kan bedömas vara oförenligt med trafiksäkerhetens krav. måste en ny reglering utformas så att den i möjligaste mån undviker att träffa sådan förfaranden som har litet eller inget straffvärde. förslag har bedömt möjligheterna till att dels införa en ordning med gränsvärden för andra trafikfarliga medel än alkohol, dels införa en nollgräns antingen för samtliga sådana medel eller endast för vissa av dem. I fråga om införande av gränsvärden för sådana medel har utredningen funnit att det saknas tillräckligt vetenskapligt underlag för att koppla en viss koncentration av en drog i blodet till en viss grad av trafikfarlig påverkan. Utredningen anför att en sådan ordning skulle innebära att varje medel, i den mån det alls är möjligt, skulle behöva åsättas en särskild gräns. När det gäller införandet av en absolut nollgräns, antingen beträffande samtliga eller endast en del av de trafikfarliga medlen, anför utredningen bl.a. att det måste finnas ett klart belägg för att en sådan gräns har effekt på trafiksäkerheten, eftersom det finns förare som på grund av sjukdom är beroende av läkemedel som omfattas av lagstiftningen. I avsaknad av sådant underlag har utredningen avvisat tanken på ett totalförbud. Utredningen föreslår i stället en skärpning av det s.k. kliniska ratt- fylleriet på så sätt att den som under eller efter färd med motordrivet fordon eller spårvagn har en sådan koncentration av annat medel i blodet att han därmed kan antas vara typiskt sett påverkad, skall dömas för rattfylleri. Regeringen kommer i det följande att ta ställning till förslaget. 5.2 Det kliniska rattfylleriet Regeringens bedömning: Utredningens förslag om en skärpning av det kliniska rattfylleriet är inte möjligt att genomföra. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit en ändring av det kliniska rattfylleriet innebärande att den gör sig skyldig till rattfylleri som har så stor mängd trafikfarligt medel i blodet att han eller hon därmed kan antas vara typiskt sett påverkad. Utlåtanden om påverkansgraden skall, enligt utredningens förslag, lämnas av . Utredningen har vidare föreslagit att begreppet på ett betryggande sätt skall utmönstras ur lagstiftningen och att det för straffbarhet skall räcka med att föraren vid framförandet av fordonet varit påverkad av alkohol eller av annat medel. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser instämmer i utredningens förslag om införande av rekvisitet typiskt sett påverkad men ett antal, däribland , , Riksåklagaren, , , och ställer sig tveksamma till eller avstyrker förslaget. anser bl.a. att förslaget i praktiken innebär att verket måste arbeta med någon form av gränsvärden för varje drog för att kunna fastställa om någon är typiskt sett påverkad. Flera av de remissinstanser som yttrat sig instämmer i förslagets andra del. anser emellertid, med hänsyn till rätts- säkerhetsaspekter, att straffbarheten även fortsättningsvis skall knytas till förarens förmåga att manövrera fordonet. Tingsrätten uppger vidare att förslagets ordalydelse i denna del innebär att en lägre alkoholkoncentration än i blodet är straffbar. , som avstyrker förslaget, drar slutsatsen att detta ger utrymme för en rättstillämpning som i praktiken innebär en nollgräns för droger och alkohol i trafiken. Detta är också Juridiska fakultetsnämndens vid uppfattning. anser det tveksamt om straffansvar skall grundas på en påverkan, som visserligen skall vara iakttagbar, men där någon utredning om hur påverkansgraden har inverkat på körningen eller någon uppgift om vad som orsakat påverkan inte krävs. , och tingsrätter, Åklagarmyndigheterna i och samt vänder sig mot bestämmelsens utformning och anser att det i lagtexten tydligt bör framgå vad som är straffbelagt. Flertalet av dessa remissinstanser anser också att det av lagtexten måste framgå vilken typ av kvalificerad påverkan som krävs för straffansvar. Skälen för regeringens bedömning: Utredningens förslag innebär bl.a. att skall lämna utlåtande om en enskild förare varit typiskt sett påverkad av något trafikfarligt medel då han eller hon framförde sitt fordon. Verkets analys skulle grundas på förekomsten och koncentrationen av det trafikfarliga medlet i förarens blod. Av remissyttrande framgår emellertid att verket anser det föreligga svårigheter med att definiera begreppet typiskt sett påverkad på ett vetenskapligt invändningsfritt sätt. Verket anser vidare att förslaget i praktiken medför behov av fastställda gränsvärden, vilka det inte finns möjlighet att bestämma. Regeringen delar verkets uppfattning om att förslaget i praktiken kräver att någon form av gränsvärden för de droger som omfattas av lagstiftningen införs. Såsom ytterligare kommer att utvecklas nedan föreligger inte förutsättningar att fastställa sådana gränsvärden annat än för ett mycket begränsat antal droger. Mot bakgrund härav gör regeringen bedömningen att utredningens förslag i denna del inte kan genomföras. Utredningen har också föreslagit att den som på grund av alkoholintag eller bruk av andra trafikfarliga medel är påverkad då han eller hon framför sitt fordon, skall kunna dömas för rattfylleri. Påverkansgraden behöver, enligt utredningen, inte vara sådan att det kan antas att föraren inte på ett betryggande sätt kan föra sitt fordon. Den skall dock vara iakttagbar och ha betydelse för förmågan att framföra ett fordon. I likhet med flera av remissinstanserna anser regeringen att ordet påverkad kan ges en mycket vid betydelse. Det kan antas att det både för enskilda som för rättsväsendet kan bli svårt att tolka och närmare definiera begreppet. Varje påverkan behöver inte heller innebära att föraren är olämplig. Den föreslagna regleringen kan också i praktiken sägas innebära en nollgräns för såväl alkohol som för andra trafikfarliga medel. Som framgår i det följande anser regeringen att det saknas tillräckligt vetenskapligt stöd för att det från trafiksäkerhetssynpunkt skall vara motiverat att införa en nollgräns för samtliga trafikfarliga medel. Med hänsyn härtill bör förslaget i denna del inte genomföras. 5.3 Gränsvärden för andra trafikfarliga medel än alkohol Regeringens bedömning: Det är inte möjligt att införa en reglering med gränsvärden för andra trafikfarliga medel än alkohol. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig i denna fråga delar utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning: En ordning med gränsvärden även för andra trafikfarliga medel än alkohol skulle innebära flera fördelar. Den stora vinsten skulle uppnås genom att förare som intagit något trafikfarligt medel skulle kunna dömas för rattfylleri utan att det i det enskilda fallet behövde styrkas att föraren, på grund av påverkan, inte kunnat föra sitt fordon på ett betryggande sätt. Hanteringen av ärendena skulle i stor utsträckning rationaliseras och ett sådant förslag skulle också innebära förenklingar i bevishänseende. Vidare skulle trafiknykterhetslagstift- ningen bli likartad för såväl alkohol som för andra trafikfarliga medel. Vad som krävs är självfallet att de införda gränsvärdena kan motiveras från trafiksäkerhetssynpunkt. Det allt överskuggande problemet med en sådan reglering är emellertid svårigheterna att genom vetenskapliga studier eller på annat sätt fastställa sambandet mellan en viss påvisad koncentration av en drog i blodet och en viss trafikfarlig påverkan. Sådana gränsvärden existerar för ett fåtal droger och skulle eventuellt kunna utökas till att omfatta fler. Detta skulle dock kräva omfattande undersökningar som skulle ta i anspråk. För en del droger föreligger dessutom alldeles speciella problem. Vissa droger, till exempel LSD, kan endast påvisas i urinen. Vidare kan det vid intag av heroin vara svårt, med hänsyn till drogens snabba omvandling i kroppen, att i praktiken fastställa ett samband mellan koncentration och grad av påverkan. Dessa svårigheter föreligger också beträffande cannabis. När det gäller illegal narkotika torde situationen inte heller komma att förändras, eftersom det av etiska skäl är tveksamt om det bör genomföras försök på människor med sådana droger. Att begreppet annat medel inte heller kan ges en enkel och klar definition medför, tillsammans med den omständigheten att det rör sig om ett otal substanser och preparat, att det föreligger stora svårigheter med att rent lagtekniskt införa ett system med gränsvärden. Varje drog skulle bli åsatt, i den mån det är möjligt, ett specifikt gränsvärde och således bli föremål för en särskild reglering. Detta förhållande i sig talar för att tillämpningsproblem skulle uppkomma. Sammanfattningsvis anser regeringen att det inte föreligger någon möjlighet att införa gränsvärden för andra medel i trafiklagstiftningen än de som redan finns för alkohol. 5.4 Nollgräns för narkotika Regeringens förslag: Straffansvaret för rattfylleri skall utvidgas till att avse också den som framför ett motordrivet fordon eller en spårvagn efter att ha intagit narkotika som avses i 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) i så stor mängd att det under eller efter färden finns något narkotiskt ämne kvar i förarens blod. Motsvarande ändring skall göras i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Utredningens bedömning: Utredningen har avvisat möjligheten att införa en nollgräns. Utredningen har anfört bl.a. att det saknas konkret vetenskapligt underlag till stöd för påståendet att varje förekomst av en trafikfarlig substans i blodet kan sägas innebära en trafikfarlig påverkan. En nollgräns beträffande samtliga trafikfarliga medel skulle således, enligt utredningens bedömning, leda till en kriminalisering av beteenden som kanske inte i varje enskilt fall kan motiveras från trafiksäkerhetssynpunkt. Utredningen har anfört samma argument mot införandet av en nollgräns avseende endast narkotika. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser delar utredningens bedömning. Riksåklagaren förordar emellertid en nollgräns för illegal narkotika med hänvisning till den pedagogiska effekten, till att brukande av sådana droger är kriminaliserat och till att regleringen blir enkel och tydlig. Åklagarmyndigheterna i , och ansluter sig till denna bedömning. föreslår en absolut nollgräns för illegal narkotika och en principiell nollgräns för legalt förskrivna medel med trafikfarlig effekt. Verket påpekar att detta kan motivera en översyn av grunderna för triangelmärkning och ytterligare vetenskapliga studier i fråga om drogers trafikfarlighet, hur länge effekten kvarstår m.m. Även förordar en nollgräns, företrädesvis med en särreglering för illegala droger, om utredningens förslag i övrigt skulle visa sig ogenomförbart. anser att en principiell nollgräns bör införas för samtliga trafikfarliga medel och anför att det i vart fall är uteslutet med något annat än en nollgräns för illegala droger. Det anser också , vilken tillägger att detsamma skall gälla för personer som illegalt använder legala läkemedel eller som överdoserar sitt eget läkemedel. Skälen för regeringens förslag: Den nuvarande rattfylleri- lagstiftningen omfattar endast de förare som är så påverkade av annat medel att det kan antas att de inte kan framföra sitt fordon på ett betryggande sätt. I enlighet med vad som diskuterats ovan föreligger det, enligt regeringens bedömning, ett behov av att utöka det kriminaliserade området så att de personer omfattas som har intagit ett trafikfarligt medel och som är olämpliga som förare, trots att de inte uppvisar en så påtaglig påverkan som krävs enligt gällande rätt. Lagstiftningen om rattfylleri såvitt avser påverkan av andra medel än alkohol behöver således reformeras. Som utredningen har funnit är det inte möjligt att införa en reglering med gränsvärden för andra trafikfarliga medel än alkohol. Mot bakgrund härav finns anledning att i stället överväga någon form av nollgräns för droger i trafiken. Utredningen anför som grund för sin bedömning bl.a. följande. Det måste, främst av hänsyn till de personer som på grund av sjukdom är beroende av vissa läkemedel, finnas klart belägg för att en nollgräns har sådan effekt på trafiksäkerheten att en straffrättslig reglering kan motiveras. Det är tveksamt att straffbelägga ett handlande som inte med i vart fall ett visst mått av säkerhet kan sägas utgöra en trafiksäkerhetsrisk. Det existerande vetenskapliga underlaget kan inte sägas ge något klart stöd åt påståendet att även en minsta substans av ett trafikfarligt läkemedel i blodet på en förare kan innebära en risk i trafiksäkerhetshänseende. Den pedagogiska effekten kan inte heller anses vara så stark i sig att den motiverar en nollgräns. I princip skulle det också bli omöjligt att kontrollera lagens efterlevnad. Regeringen kan i stora delar instämma i utredningens bedömning såvitt avser möjligheten att införa en nollgräns som omfattar samtliga trafikfarliga medel. I likhet med bland andra Riksåklagaren, och anser vi emellertid att det finns ett flertal skäl för att ändå överväga en nollgräns i någon form. Som Riksåklagaren har anfört torde det finnas goda möjligheter att utforma en lagstiftning som på ett enkelt sätt skulle kunna tillgodose de kriminalpolitiskt starka motiven för en reform på området och som rättspolitiskt är fullt godtagbar. Ett av de tyngst vägande skälen är givetvis att man får en enkel och tydlig reglering. Riksåklagaren har i sitt remissyttrande också hänvisat till utvärderingar från BRÅ, som visar att lagstiftningen på rattfylleriområdet har betydande positiva effekter på norm- och moralbildningen. Utformningen av en nollgräns Som regeringen närmare kommer att utveckla i det följande ter sig utredningens argument som mindre starka om nollgränsen begränsas till att avse en snävare krets medel, som i allmänhet ger upphov till en påverkan av sådan art att den kan betecknas som trafikfarlig. Vad som ligger närmast till hands är att använda samma avgränsning som i narkotikastrafflagen. De medel som omfattas av den lagen är redan föremål för en särreglering, bl.a. genom att olovligt bruk av narkotika är kriminaliserat. Ett flertal av dessa medel är dessutom typiskt sett ägnade att missbrukas.