prop · GM0341 · 1999-01-01 00:00:00 — Vad som avses är att en åklagares beslut att lägga ned en förundersökning inte vinner laga kraft. En förundersökning kan åter- upptas och genomföras, t.ex. om nya omständigheter tillkommer. Enligt Riksåklagaren kan därmed ordningen kringgås genom att en sökande begär överprövning av åklagarens beslut i syfte att nå en ny frist. Vidare anser Riksåklagaren att det ter sig föga motiverat att särbehandla beslut om att inte inleda förundersökning. Enligt Riksåklagaren borde fristen även i dessa fall i princip räknas från beslutet, dvs. att inte inleda förundersökning, och inte från brottsdatum. Skälen för regeringens förslag Huvudregeln I en stor del av de ärenden där ansökningen kommer in för sent finns sådana omständigheter att förseningen anses ursäktlig enligt gällande praxis vid . Som framgått tidigare innebär praxis vidare att en för sent inkommen ansökan tas upp till prövning bara om ersättningen skulle överstiga . Det innebär att Brottsoffermyn- digheten måste göra en preliminär prövning i sak för att avgöra om ärendet skall tas upp. Relativt stora utredningsresurser läggs således ned i ärenden som kanske senare avvisas på grund av att ansökningen kommit in . Vidare är det vanligt att enskilda som drabbats av en brotts- skada som skulle ersättas med ett mindre belopp än går miste om brottsskadeersättning på grund av att förfarandet hos polis, åklagare och domstol tar så i anspråk att ansökningstiden gått ut när det finns ett lagakraftvunnet avgörande. Tvåårsfristen innebär dessutom att många ansökningar görs i onödan. För att inte riskera att gå miste om ersättning kommer nämligen många sökande in med sin ansökan strax före ansökningstidens utgång, trots att möjligheterna att få ersättning från annat håll ännu inte är uttömda. visar det sig att sökanden har rätt till ersättning från annat håll. Det kan således konstateras att den nuvarande regeln om ansökningstid inte fungerar tillfredsställande. Med hänsyn till både brottsoffren och resursanvändningen vid bör därför bestämmel- sen ges en annan utformning. Denna bedömning delas också av remiss- instanserna. Brottsskadeersättning är ett särskilt åtagande från staten. Från utred- nings- och resurssynpunkt är det vidare i de flesta fall angeläget att ansökningarna kommer in i tämligen nära anslutning till brottet. Av dessa skäl bör det även i fortsättningen finnas en bestämmelse om ansöknings- tid som utgör ett incitament för att ansökningarna inte kommer in efter att brottet begåtts eller ett rättsligt förfarande har avslutats. Som en annan utgångspunkt bör gälla att varje brottsoffer efter det att den rättsliga processen avslutats skall ha rimlig tid att försöka driva in sin fordran på skadestånd och undersöka möjligheterna att få ersättning från egen eller annans försäkring. bör regeln om ansökningstid vara så utformad att tillämpningen blir enkel. Det är också väsentligt att regeln bidrar till att myndighetens prövning oftast kommer till stånd i relativt nära anslutning till brottet. Det som från de angivna utgångspunkterna framstår som mest ända- målsenligt är enligt regeringens mening att såsom föreslagits i prome- bibehålla den nuvarande ansökningstidens längd men låta den utgå från den tidpunkt då förfarandet hos polis, åklagare och domstol avslutats. Inleds ingen förundersökning är dock handläggningstiden hos polisen normalt så kort att ansökningstiden även i fortsättningen kan räknas från tidpunkten för brottet. De problem man pekat på från åklagar- väsendets sida när det gäller att beräkna tiden från ett beslut som aldrig vinner laga kraft måste enligt vår mening betraktas som små. En ny tidsfrist bör börja löpa om en åklagare efter att ha återupptagit en förundersökning fattar beslut om att förundersökningen skall läggas ned en andra gång. Risken för att en sådan regel skulle missbrukas av dem som utsatts för brott får antas vara försumbar. Med en bestämmelse utformad på detta sätt kan en ansökan om brottsskadeersättning i regel göras efter det att den rättsliga processen avslutats utan risk för att ansökan kommer in . Att ansöknings- tiden är från det att förfarandet hos polis, åklagare och domstol avslutats innebär att den skadelidande även ges tid att avvakta krono- fogdemyndighetens redovisning av ett indrivningsärende och utreda om det finns möjlighet att få ersättning från någon försäkring. Problemet med att ansökningar kommer in för sent på grund av att den rättsliga processen tagit kommer alltså att försvinna. Risken för att ansökningar kommer in för sent för att den skadelidande på grund av sjukdom varit förhindrad att ansöka om ersättning torde också bli mycket liten, eftersom det sedan det rättsliga förfarandet avslutats i regel kommer att finnas gott om tid för att ansöka om brottsskadeersättning. Vidare kommer problemet med att ansökningar ges in för sent därför att sökandena inte känner till systemet med brottsskadeersättning att minska på grund av den informationsverksamhet som bedriver. Om de fulla effekterna av en skada inte är kända vid ansök- ningstidens utgång, kommer det i regel att ha gått så från det att brottet begicks att det är lämpligt att en ansökan avseende den uppkomna skadan ändå ges in. Ventilregeln I promemorian görs den bedömningen att om ansökningsregeln utformas så att man alltid kan söka brottsskadeersättning från det att det rättsliga förfarandet avslutats så behövs ingen s.k. ventilregel. Som framgått är det flera remissinstanser som inte delar denna bedömning. Den föreslagna ansökningsregeln, där tiden i stället räknas från det att det rättsliga förfarandet avslutats, kommer generellt sett att innebära en klar förbättring för de sökande även om den nuvarande ventilregeln slopas. De sökande får normalt sett på sig att göra en ansökan. Sökandena kan avvakta att det rättsliga förfarandet avslutas och därefter undersöka möjligheterna till försäkringsersättning. Likväl in- stämmer regeringen i den bedömning som flera remissinstanser gjort om behovet av en ventilregel. Även med en ansökningsregel med den föreslagna utformningen kan det trots allt uppkomma fall där det kan framstå som orimligt eller direkt stötande att den sökande inte får sitt anspråk prövat på grund av att ansökningen kommit in . Det är främst fall där den sökande inte haft möjlighet att själv råda över sin situation och därmed försuttit tidsfristen. Vi anser sålunda att det även i fortsättningen bör finnas en möjlighet att pröva ansökningar som gjorts . Denna möjlighet bör dock be- gränsas i förhållande till vad som gäller . Som föreslår bör en för sent inkommen ansökan tas upp till prövning endast om det finns synnerliga skäl. En sådan begränsad ventilregel torde knappast ge upphov till en resurskrävande prövning hos . I författningskommentaren återkommer vi till frågan vad som kan vara synnerliga skäl. Preskription Många remissinstanser har uppehållit sig kring frågan om den allmänna tioåriga preskriptionsregelns tillämpning i ärenden om brottsskadeersätt- ning. Enligt 2 § preskriptionslagen (1981:130) preskriberas en fordran efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts . Som konstateras i promemorian har denna tioårsfrist i praxis ansetts utgöra en yttersta tidsgräns för ansökan om brottsskadeersättning, varvid fristen räknas från brottet. prövar inte en ansökan som görs senare än från brottet såvida inte preskriptionsavbrott skett. Som nämnts har vissa konsekvenser av detta kritiserats av många remissinstanser, bl.a. av själv. Om det dröjer från brottet innan en ansökan om brotts- skadeersättning görs, måste det vara mycket svårt för Brottsoffermyndig- heten att konstatera en brottsskada utan en rättslig prövning av brottet. I dessa fall torde därför inte den allmänna preskriptionsregelns tillämpning kunna medföra några otillfredsställande resultat. Om det sker en rättslig prövning av brottet kan det däremot finnas fall där det framstår som angeläget att staten betalar ut brottskadeersättning. Det gäller särskilt fall där barn utsatts för grova brott, t.ex. sexualbrott. Sexuella övergrepp mot barn ger inte sällan upphov till svåra och livsvariga psykiska skador. Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp förmår ofta av olika skäl inte berätta om vad det har varit utsatt för förrän tidigast i tonåren. Dessa brott ger i regel inga synliga skador och upptäcks ofta inte förrän förflutit. Av dessa skäl infördes de särskilda reglerna om åtalspreskription i 35 kap. 4 § andra stycket (prop. 1994/95:2 s. 24). I 3 § preskriptionslagen finns särskilda bestämmelser för fordringar på skadestånd i anledning av brott. Eftersom dessa bestämmelser hänvisar till reglerna om åtalspreskription innebar ändringen av reglerna om åtalspreskription också att preskrip- tionstiden för skadestånd kan bli längre än räknat från brottet. Enligt regeringens mening bör de barn som utsatts för sexuella övergrepp och som omfattas av dessa preskriptionsregler även kunna få brottsskade- ersättning utan att den allmänna tioåriga preskriptionen lägger hinder i vägen. Vi delar således den uppfattning som flera remissinstanser intagit, att den allmänna preskriptionsregelns tillämpning kan leda till otillfredsstäl- lande resultat. Som tidigare nämnts föreslår i sitt remissyttrande att preskriptionstiden för brottsskadeersättning i princip skall vara densamma som vid skadestånd i anledning av brott. Även vi anser att detta är en lämplig ordning i fråga om preskription. Det kan tilläggas att i sin praxis godtar att preskription avbryts bl.a. genom att brottsoffret kräver gärningsmannen på ersättning. Vi föreslår alltså att vad som i 3 § preskriptionslagen föreskrivs om preskription av skadestånd i anledning av brott även skall gälla i fråga om brottsskadeersättning. För att regleringen skall bli så tydlig som möjligt bör en sådan bestämmelse tas in i brottsskadelagen. 8 Brottsskador som uppkommit i arbetet 8.1 Försäkringsformer Allmänt Alla som förvärvsarbetar är försäkrade för skador i arbetet genom lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Ersättning vid arbetsskador utgår också enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Arbetskadeförsäkringen och den allmänna försäkringen har komplette- rats med en rad försäkringsförmåner som finns inskrivna i avtal mellan arbetsmarknadens parter. Privatanställda vars anställning regleras av kollektivavtal mellan LO och SAF har bl.a. vid arbetsskada rätt till ersättning enligt Avtalsgruppsjukförsäkringen, AGS. Motsvarande för- säkringar finns för kommun- och landstingsanställda, AGS-KL. Privat- anställda tjänstemän och statligt anställda omfattas dock inte av någon avtalsgruppsjukförsäkring. Dessa grupper har däremot enligt gällande löneavtal rätt till sjuklön. Vidare har privatanställda som drabbas av en arbetsskada rätt till ersättning enligt Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada, TFA. För anställda inom kooperationen och för kommun- och landstingsanställda finns motsvarande försäkringar, TFA-KP respektive TFA-KL. Statligt anställda har rätt till ersättning enligt Statens personskadeavtal, PSA. Undantagsvis kan s.k. kombinerade företagsförsäkringar innehålla villkor som ger den anställde rätt till ersättning för personskada som uppkommit i samband med rån eller överfall. Om den som drabbats av en brottsskada i arbetet genom nämnda ersättningsanordningar sammantaget med vad som utgår från andra försäkringar och från skadevållaren inte får lika stor ersättning som skulle ha utgått enligt skadeståndsrättsliga regler, kan den skadade få ersättning från staten enligt brottsskadelagen. betalade ut ersättning för brottskador som var arbetsskador i 816 ärenden. Det totalt utbetalda beloppet för arbetsskador uppgick till , vilket innebar en ökning med i förhållande innan. I av fallen avsåg brottsskade- ersättningen ersättning för kränkning. Arbetsskadeförsäkringen och den allmänna sjukförsäkringen Samtliga som förvärvsarbetar i är försäkrade för arbetsskada enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. Andra förvärvsarbetande än arbetstagare är försäkrade om de är bosatta i . Försäkringen gäller även den som genomgår utbildning i den mån utbildningen är förenad med särskild risk för arbetsskada. Med arbetsskada avses skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan av arbetet. Begreppet omfattar bl.a. skada som har föranletts av brott som en arbetstagare har utsatts för i arbetet. Olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föran- leddes av och stod i nära samband med arbetet. För den som är sjukförsäkrad enligt lagen om allmän försäkring ersätter arbetsskadeförsäkringen numera endast kostnader för sjukvård utom riket, tandvård och särskilda hjälpmedel. Ersättning för kostnader för läkarvård, sjukvårdande behandling, sjuk- husvård och läkemedel samt sjukpenning erhålls i stället genom den allmänna sjukförsäkringen. Sjukpenning utgår i regel fr.o.m. den fem- tonde dagen i sjukperioden. , med undantag för som är s.k. karensdag, utges sjuklön av arbetsgivaren enligt lagen (1991:1047) om sjuklön. Vid bestående nedsättning av arbetsförmågan till följd av arbetsskada har den skadade rätt till livränta från arbetsskadeförsäkringen, om han fått sin förmåga att skaffa sig inkomst genom arbete nedsatt med minst en femtondel och den årliga inkomstförlusten uppgår till minst en fjärdedel av basbeloppet (för ). När någon avlidit till följd av en arbetsskada utgår enligt arbets- skadeförsäkringen begravningshjälp med ett belopp motsvarande av basbeloppet, efterlevandelivränta till barn och i allmänhet en tidsbegränsad omställningslivränta till make. Någon ersättning för ideell skada utgår inte från arbetsskadeförsäk- ringen eller den allmänna försäkringen. Avtalsgruppsjukförsäkringarna Enligt avtalsgruppsjukförsäkringarna AGS och AGS-KL ges komplette- rande ersättning för inkomstförlust vid sjukdom och arbetsskador. För att en anställd skall vara berättigad till ersättning från dessa försäkringar krävs att han eller hon har en av fastställd sjuk- penninggrundande inkomst, att anställningen varat minst och att den anställde sedan minst är arbetsför till . Ersättning enligt AGS lämnas fr.o.m den femtonde t.o.m. den trehundra- sextionde dagen i sjukperioden samt under sjukbidrags- och förtids- pensionstid. Ersättning enligt AGS-KL lämnas dock bara t.o.m. den nittionde dagen. Privattjänstemän och statligt anställda som inte omfattas av någon avtalsgruppsjukförsäkring samt de flesta kommunal- och landstings- anställda får enligt gällande löneavtal viss sjuklön. Vid sjukbidrag eller förtidspension utgår sjukpension från avtalsgruppsjukförsäkringarna eller liknade i vart fall för anställda som omfattas av kollektivavtal. De kommun- och landstingsanställda som enligt sina löneavtal har rätt till sjuklön får ingen ersättning från avtalsgruppsjukförsäkringen under sjukskrivningstid. Enligt kollektivavtalet mellan SAF och LO samt enligt kollektivavtal på de kooperativa, kommunala och landstingskommunala avtalsområ- dena är arbetsgivarna skyldiga att teckna avtalsgruppsjukförsäkring. Om arbetsgivaren försummar detta garanteras ändå de anställda ersättning i samma utsträckning som om försäkring tecknats. Trygghetsförsäkringarna och Statens personskadeavtal Trygghetsförsäkringarna (TFA, TFA-KP, TFA-KL) och Statens person- skadeavtal (PSA) ger en anställd som drabbas av en personskada som är att anse som en arbetsskada rätt till ersättning. På det privata området omfattas även företagaren av trygghetsförsäkringen. Även företagare utan anställda kan teckna TFA. Arbetsskadebegreppet i trygghetsför- säkringarna och i PSA är detsamma som det i lagen om arbetsskade- försäkring. Arbetsgivarna är enligt gällande kollektivavtal skyldiga att teckna trygghetsförsäkring. Om arbetsgivaren försummar detta, garanteras ändå de anställda ersättning i samma utsträckning som om försäkring tecknats. PSA gäller flertalet statliga arbetstagare för vilka har rätt att sluta kollektivavtal. De statliga arbetstagare som faller utanför PSA:s tillämpningsområde har rätt till motsvarande ersättning enligt andra avtal. Detta innebär att samtliga förvärvsarbetande som omfattas av kollektivavtal har rätt till förmåner enligt trygghetsförsäkringen, PSA eller motsvarande avtal. Enligt trygghetsförsäkringarna och PSA ges ersättning för bl.a. inkomstförlust. Omfattningen och formerna för denna ersättning skiljer sig dock något åt mellan de olika försäkringstyperna. Trygghetsförsäkringarna och PSA ger vidare den som drabbats av arbetsskada alltid rätt till ersättning för sådana läkar- och sjukvårdskostnader som skadan medfört, liksom ersättning för skada- de kläder, glasögon m.m. och ersättning för sveda och värk. Ersättningen för sveda och värk bestäms enligt skadeståndsrättsliga principer. Varken någon av trygghetsförsäkringarna eller PSA ger rätt till ersättning för kränkning. Om den skadade vid bestående invaliditet har fått sin förmåga att skaffa sig inkomst nedsatt, kan trygghetsförsäkringarna och PSA under vissa förutsättningar lämna kompensation i form av livränta. Vid be- stående invaliditet utgår även ersättning för lyte och men samt olägen- heter i övrigt till följd av skadan. Denna ersättning understiger inte vad som skulle ha utgått enligt skadeståndsrättsliga regler. Vid dödsfall läm- nas ersättning för begravningskostnad och förlust av underhåll till efterlevande. Från den ersättning som utgår genom trygghetsförsäkringarna och PSA avräknas enligt s.k. samordningsregler i stort sett all annan ersättning som den skadade kan få på grund av skadan, t.ex. sjuklön, sjukpenning, ersättning från arbetsskadeförsäkring och skadestånd. Eventuell rätt till brottsskadeersättning avräknas dock inte. 8.2 Brottsskadelagen och brottsskador som uppkommit i arbetet Regeringens bedömning: Brottsskador som uppkommit i arbetet bör tills vidare inte undantas från brottsskadelagens tillämpningsområde. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har i och för sig något att invända mot att brottsskador som uppkommit i arbetet tills vidare inte undantas från brottsskadelagens område. De flesta remissinstanser som yttrar sig i denna del delar uppfattningen i promemorian att den lämpligaste lösningen är att trygghetsförsäkringen och Statens personskadeavtal (PSA) kompletteras så att ersättningen från dessa försäkringar inte understiger den ersättning som kan utgå enligt brottsskadelagen. De delar också uppfattningen att arbetsgivare vars anställda inte omfattas av sådant skydd bör skaffa sig ett försäkrings- skydd som täcker brottsskador som uppstår i verksamheten. Tre remiss- instanser är dock av annan uppfattning, nämligen , () och . hänvisar bl.a. till att brottsbekämpning är en central uppgift för samhället och att staten bör ta hand om konsekvenserna av skador som förorsakats av brott även om skadan uppkommit i arbetet. SAF menar att arbetsgivaren inte kan åläggas skyldighet att ansvara för kostnader som hänför sig till ersättning för kränkning genom brott. påpekar att samordnade förfaranden om vilket försäkringsskydd som skall tillhandahållas inte förekommer längre mot bakgrund av konkurrenslagen men också av själva marknadsför- hållandena. Skälen för regeringens bedömning: Den som på grund av brott drabbas av en personskada bör av sociala och humanitära skäl garanteras kompensation för den uppkomna skadan. Ersättning för kränkning som någon tillfogas genom brott mot den personliga friheten eller genom annat ofredande som innefattar brott bör också garanteras den skade- lidande. En stor del av ersättningsbehovet för sådana brottsskador som upp- kommer i arbetet täcks av den allmänna försäkringen och arbetsskade- försäkringen. Beträffande frågan om vem som bör vara ansvarig för att det resterande ersättningsbehovet täcks är det tveklöst så att verksam- heten i många branscher framkallar en risk för brottsliga angrepp. Om skador uppstår är det därför rimligt att kostnaderna för att ersätta den skadelidande för uppkomna skador belastar verksamheten. En arbets- givare kan också i många fall påverka risken för brottsligt angrepp. Ett ekonomiskt ansvar för anställdas brottsskador ger därför arbetsgivaren ett incitament att vidta olika åtgärder för att minska denna risk. Dessa omständigheter talar för att arbetsgivarna bör ansvara för att de som utsätts för brott i sitt arbete får ersättning för den uppkomna skadan till den del skadan inte ersätts ur den allmänna försäkringen eller arbets- skadeförsäkringen. Genom avtalsgruppsjukförsäkringarna, trygghetsförsäkringarna, PSA och vissa löneavtal bär arbetsgivarna redan ett ansvar för brottsskador som uppkommit i arbetet. Dessa ersättningsanordningar omfattar dock inte ersättning för kränkning och endast i vissa fall full ersättning för inkomstförlust. Det finns inga kända planer på att utvidga rätten till ersättning i nu angivna hänseenden. Under remissbehandlingen av promemorian har man från arbetsgivarhåll hävdat att ersättning för brottsskador som skadevållaren inte kan betala av principiella skäl bör bäras av samhället. Enligt arbetsgivarna är brottsbekämpning en central uppgift för samhället och kostnaderna för brottsskador bör därför inte bäras av arbetsgivarna, i vart fall inte när det gäller kränkningsersättning. Mot detta skall anföras att vissa kollektiva försäkringar ger ett mer omfattande skydd för brottsskador som uppkommit i arbetet än för flertalet andra arbetsskador. Vissa banker har dessutom före- tagsförsäkringar som ger anställda som utsatts för rån eller överfall full ersättning för inkomstförlust och även ersättning för kränkning. Arbets- givarna har således redan funnit skäl att låta den angivna principiella inställningen vika på vissa områden där arbetstagarna löper särskilt stor risk att skadas genom brott. Dessutom måste rimligen arbetsgivarna vara intresserade av att arbetstagarna kompenseras för de brottsskador som drabbar dem i den verksamhet som arbetsgivarna bedriver. Kostnaderna för att ge arbetstagare som drabbats av brott den ytterligare ersättning som krävs för att de skall få ersättning i samma omfattning som enligt skadeståndslagen torde dessutom vara relativt små. Sammanfattningsvis anser regeringen att det i och för sig skulle vara rimligt att arbetsgivarna och inte staten genom brottsskadeersättning ansvarade för att den som utsätts för brott i sitt arbete får ersättning för den uppkomna skadan i den mån skadan inte ersätts ur den allmänna försäkringen eller arbetsskadeförsäkringen. motsvarar emellertid inte förmånerna enligt trygghetsförsäk- ringarna och PSA den ersättning som kan utgå enligt brottsskadelagen. Vidare står mellan 300 000 och 500 000 personer utanför kollektivavtal. Flertalet av dessa omfattas varken av trygghetsförsäkringarna eller av PSA. Det är fråga om egna företagare, personer med arbetsgivare- ställning och arbetstagare vars arbetsgivare inte tecknat kollektivavtal. Bland de förstnämnda finns ett stort antal butiksägare som löper förhållandevis stor risk att drabbas av brottsskador i samband med rån. Även om förmånerna enligt trygghetsförsäkringarna skulle utvidgas så att de som omfattas av en sådan försäkring får full ersättning för brottsskador som uppkommit i arbetet, skulle man således inte helt kunna undanta arbetsskador från brottsskadelagens tillämpningsområde utan att riskera att vissa som utsatts för brott inte får kompensation för person- skada och kränkning. Att somliga blir utan sådan kompensation är inte acceptabelt. För att det skall vara möjligt att i någon större utsträckning undanta arbetsskador från brottsskadelagens tillämpningsområde måste därför arbetsgivarna bli skyldiga att i samma utsträckning som föreskrivs i brottsskadelagen utge ersättning för sådana brottsskador som är att be- döma som arbetsskador enligt lagen om arbetsskadeförsäkring. I prak- tiken skulle det innebära en skyldighet för arbetsgivarna att försäkra arbetstagarna mot de aktuella skadetyperna.