prop · GM03143 · 1999-01-01 00:00:00 — För att en svensk anslutning av konventionen skall kunna ske måste den mark som samerna har rättigheter till enligt konventionen identifieras. Det innebär att en bör tillsättas som skall klara ut markfrågorna. Dessutom måste enligt utredningen omfattningen av samernas jakt- och fiskerätt inom den mark som de traditionellt innehar klarläggas samt en rad andra åtgärder vidtas som berör skydd mot inskränkningar i renskötselrätten samt säkerställande av tillräckligt med mark för rennäringen. Genom sammanbrottet för de totalitära staterna i har en mängd motsättningar mellan olika folkgrupper kommit . Mot denna bakgrund har () engagerat sig i frågor rörande skyddet av nationella minoriteter. 1975 höll föregångare Europeiska säkerhets- och samarbetskonferensen en rad konferenser i och med deltagare från de europeiska staterna samt och . kunde slutdokumentet, den s.k. Helsingforsöverenskommelsen, antas. I slutdokumentet, som utgör en politisk överenskommelse och således inte är juridiskt bindande, behandlas bl.a. mänskliga rättigheter med särskilt omnämnande av de nationella minoriteternas rätt till skydd och åtnjutande av mänskliga rättigheter. Arbetet har därefter fortsatt och intensifierats med täta sammankomster och upprättande av fasta organ inom organisationen. antog det s.k. Köpenhamnsdokumentet om den mänsk- liga dimensionen med en serie normer om rättigheter för personer som tillhör nationella minoriteter. betonades principen om staters territoriella integritet. Minoritetsfrågor skulle alltså lösas inom ramen för existerande gränser. I dokumentet fastläggs bl.a. att den enskilde indi- viden själv avgör om han eller hon vill tillhöra en nationell minoritet. Därvid hänvisas till rätten till en etnisk, kulturell, språklig eller religiös identitet. Dokumentet innehåller inte någon definition av begreppet nationell minoritet. Utformningen av ramkonvention har i flera avseenden influerats av detta dokument. inrättande en minoritetskommissarie med uppdrag att verka för att förebygga konflikter på minoritetsområdet. 4.3 Minoritetsspråkskonventionen Den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk öppnades som tidigare nämnts 1992. Konventionen trädde i kraft sedan den ratificerats av fem länder. De länder som ratificerat konventionen är , , , , , , och . har varken undertecknat eller ratificerat konventionen. I inledningen till konventionen framhålls bl.a. att skydd och främjande av landsdels- eller minoritetsspråk i olika länder och regioner i utgör ett viktigt bidrag till uppbyggandet av ett som vilar på demokratiska principer och kulturell mångfald inom ramen för nationell suveränitet och territoriell integritet. Avsikten med minoritetsspråks- konventionen är inte att stödja minoritetsspråken på bekostnad av de officiella språken. Syftet är i stället att uppmuntra till kunskap om och i minoritetsspråken inom staterna. Minoritetsspråkskonventionen är uppbyggd så att de ratificerande staterna får en viss valfrihet att välja vilka av de 23 artiklarna i konventionen som man vill anta samt vilken ambitionsnivå man vill uppnå. Konventionen innehåller fem delar. Del I innehåller bl.a. en definition av landsdels- eller minoritetsspråk och territoriellt obundna språk samt uppgifter om praktiska åtgärder och vilka åtaganden som konventionsstaterna kan göra. I del II och del III preciseras de åtaganden som de ratificerande staterna skall göra. Del II omfattar övergripande mål och principer för samtliga språk som en stat bedömt vara minoritetsspråk. Del III innehåller mer detaljerade bestämmelser som varje stat kan välja att ratificera för de språk som har en historisk geografisk bas. Del IV av konventionen innehåller bestämmelser för hur , dess medlemsstater och allmänheten skall kunna kontrollera på vilket sätt de stater som ratificerat konventionen uppfyller sina åtaganden enligt konventionen. Del V innehåller bestämmelser om undertecknande och ratificering. Enligt konventionens första del, artikel 1, skall följande kriterier tillämpas vid fastställande av vilka språk som skall anses vara landsdels- eller minoritetsspråk: språket skall ha använts av hävd i ett visst territorium inom en stat av medborgare i staten, och språket skall vara annorlunda än det officiella språket. Av artikel 1 och konventionskommentaren framgår också att tillräckligt många personer måste använda ett språk för att konventionen skall kunna tillämpas på språket. Med territoriellt obundna språk avses enligt artikel 1 språk som avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen och inte har en historisk geografisk bas. Därutöver innehåller del I också allmänna bestämmelser samt hänvisningar till nationella och andra folkrättsliga regler om minoritetsspråkens ställning. I del II finns artikel 7.1 som är obligatorisk, dvs. ratificerande stater kan inte reservera sig mot dess bestämmelser. Artikeln innehåller de mål och principer för politik, lagstiftning och praxis som anses nödvändiga som en grund för att uppnå ett tillräckligt skydd och stöd för landsdels- eller minoritetsspråken. Bestämmelserna i del II är relativt allmänt hållna men i gengäld återkommer de sedan mer utförligt i bestämmelser med samma eller liknande innebörd i del III. Det gör det omöjligt för ett land att inte tillämpa de artiklar i del III som motsvarar punkter i artikel 7.1. Artikel 7.1 kan sammanfattas enligt följande: erkännande av de landsdels- eller minoritetsspråk som finns i staten som ett uttryck för kulturell rikedom, respekt för varje landsdels- eller minoritetsspråks geografiska område, t.ex. när ny administrativ indelning av landet övervägs, åtgärder för att förenkla och/eller uppmuntra användningen av sådana språk såväl i tal som skrift, såväl i privata som i offentliga sammanhang, lämpliga åtgärder för undervisning och studier av och i landsdels- eller minoritetsspråk, främjande av studier och forskning om landsdels- eller minoritetsspråk vid universitet eller motsvarande läroanstalter och främjande av utbyte över nationsgränserna mellan grupper som talar landsdels- eller minoritetsspråk i identiskt samma eller liknande former. I övrigt innehåller del II i huvudsak följande. Artikel 7.2 innebär krav på att staterna skall avlägsna diskriminerande åtgärder mot användningen av landsdels- eller minoritetsspråk samt, om det behövs, godkänna viss positiv särbehandling till förmån för dessa språk. Artiklarna 7.3 och 7.4 innebär att staten skall främja åtgärder som ökar förståelsen mellan olika språkgrupper samt att staten skall ta hänsyn till önskemål från dem som talar landsdels- eller minoritetsspråk när åtgärder vidtas som berör dem. I artikel 7.5 anges att de åtgärder som vidtas såvitt gäller territoriellt obundna språk skall bestämmas på ett flexibelt sätt med beaktande av behoven och önskemålen hos de grupper som använder ifrågavarande språk. Eftersom dessa språk inte har någon historisk geografisk bas kan bara en del av målen och principerna i del II tillämpas på dessa språk. Förpliktelserna som följer av del II måste resultera i konkreta åtgärder till skydd och stöd för minoritetsspråk även om utformningen av åtgärderna kan variera. I del III finns detaljerade bestämmelser som varje stat kan välja att ratificera för de språk som har en historisk geografisk bas. Bestämmelserna avser följande områden: artikel 8 utbildning, artikel 9 rättsväsendet, artikel 10 förvaltningsmyndigheter och samhällsservice, artikel 11 massmedia, artikel 12 kulturell verksamhet och kulturella inrättningar, artikel 13 ekonomiska och sociala förhållanden, artikel 14 utbyte över gränserna. När det gäller valet av vilka bestämmelser i del III som skall tillämpas på en stats landsdels- eller minoritetsspråk finns vissa begränsningar enligt konventionens artikel 2.2. Det betyder att minst 35 punkter eller stycken skall tillämpas på varje landsdels- eller minoritetsspråk och att av dessa minst tre punkter skall väljas från vardera artikel 8 om utbildning och artikel 12 om kulturell verksamhet. När det gäller artiklarna 9, 10, 11 och 13 är det obligatoriskt för staten att åta sig att leva upp till åtminstone en punkt i varje artikel. Av nämnda artiklar framgår att de flesta bestämmelser är begränsade till de geografiska områden där landsdels- eller minoritetsspråken används av hävd. Det finns dock ett antal förpliktelser i konventionens del III som om ett land väljer att ratificera dessa punkter gäller i hela landet. Dessa förpliktelser avser bl.a. utbildning, media, kultur, utbyte med andra stater samt inflytande för dem som talar minoritetsspråk. Del IV behandlar övervakningsmekanismen. Övervakningen av konventionens tillämpning skall ske genom att de stater som ratificerar konventionen inger rapporter till om hur staterna praktiskt har omsatt sina åtaganden enligt konventionen. Den första rapporten skall avges efter ratificeringen och de följande rapporterna avges med mellanrum efter den första rapporten. Rapporterna granskas av en expertkommitté bestående av en medlem från var och en av de stater som ratificerat konventionen. sammanställer en rapport till . kan om det finns anledning till det ge rekommendationer till enskilda stater med anledning av rapporten. 4.4 Ramkonventionen ramkonvention om skydd för nationella minoriteter öppnades 1995. Konventionen trädde i kraft sedan den ratificerats av 12 länder. De 24 länder som ratificerat konventionen är , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , , och . har undertecknat men inte ratificerat konventionen. Ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter är uppbyggd som en principdeklaration och i konventionen anges att de principer som kommit till uttryck i konventionen skall förverkligas genom nationell lag och lämplig regeringspolitik. Ramkonventionen innehåller inte någon definition på en nationell minoritet vilket medför att de ratificerande staterna själva kan avgöra vad som kännetecknar en nationell minoritet. Även om ramkonventionen inte innehåller någon definition har det under tillkomsten framgått att begreppet syftar på grupper med långvarig anknytning till en stat. Ramkonventionen omfattar bestämmelser om skydd för språk samt skydd och stöd för minoritetskulturer, traditioner, kulturarv och religion vilket är vidare än de områden minoritetsspråkskonventionen tar sikte på. Konventionens regelverk består av 32 artiklar och är indelat i fem delar varav de första tre är de viktigaste. Del I (artiklarna 1 3) innehåller grundläggande principer till vägledning för andra bestämmelser i konventionen. Här kan särskilt nämnas att varje individ själv avgör om han eller hon vill bli behandlad som tillhörande en nationell minoritet och att ingen nackdel skall följa av detta val. I del II (artiklarna 4 19), som består av en katalog av specificerade regler, vidareutvecklas dessa grundläggande bestämmelser. I denna del behandlas förbud mot diskriminering och främjande av likställdhet, upprätthållande och utveckling av minoritetskultur, tillgång till massmedia, undervisning i minoritetsspråk, bilateralt och multilateralt samarbete och andra kontakter över gränserna samt rätten att delta i aktiviteter inom enskilda organisationer. Del III innehåller tolknings- och tillämpnings- bestämmelser. Del IV behandlar övervakningsmekanismen. Ansvaret härför åligger med bistånd av en rådgivande kommitté. Konventionsstaterna skall avlämna rapporter som skall innehålla fullständig information om de rättsliga och andra åtgärder som vidtagits för att uppfylla och ge verkan åt de principer som konventionen slår fast. Den första rapporten avges efter att en stat ratificerat konventionen. De följande rapporteringarna skall ske eller närhelst ministerkommittén begär det. Del V innehåller bestämmelser om undertecknande och ratificering. 4.5 Situationen i andra nordiska länder var det första land som ratificerade minoritetsspråkskonventionen. Det skedde och ratificerades även ramkonventionen. Inget annat språk än samiska nämns i ratifikationsinstrumentet för minoritetsspråkskonventionen. Samråd med representanter för samerna skedde innan man fattade beslut om vilka punkter och stycken som skulle omfattas av ratifikationen. I finns ca 35 000 samer. De utgör en majoritet i flera av de kommuner där samerna traditionellt har varit och är bosatta. Till följd härav är de norska samerna representerade inom de flesta förvaltnings- myndigheter i dessa kommuner. I talas, liksom i och , flera olika varieteter av samiska bland vilka nordsamiskan dominerar. har emellertid valt att ratificera minoritetsspråkskonventionen för samiska som ett språk och till stor del har man överlämnat frågan om vilka insatser som skall göras för språkets olika varieteter till det norska . I fanns redan en rad lagar och åtgärder i övrigt till skydd och stöd för samernas kultur och språk m.m. Det samiska språket ges särskilt skydd och stöd i samelovens språkregler , där det framgår att samiska liksom norska är officiella språk i . Sameloven utgör grunden för ratificering av minoritetsspråkskonventionen. I enlighet med syftet med minoritetsspråkskonventionen har i första hand inriktat sitt stöd till samerna inom de områden där de traditionellt har levt och fortfarande lever. Vidare medger språkreglerna använd- ningen av samiska bl.a. vid kontakt med lokala och regionala myndig- heter, inom hälsosektorn och den sociala sektorn, rättsväsendet, kyrkan och utbildningsväsendet. Det finns också regelbundna sändningar på samiska i norsk radio och TV. Till följd av minoritetsspråkskonventionen avsatte för användningen av samiska, enligt samelovens språkregler, inom kommuner och fylkeskommuner i det samiska förvaltningsområdet dvs. sex kommuner i . De avsatta medlen fördelas av norska språkråd. Det har visat sig att man inte har behövt använda hela den summa som avsattes för ändamålet. Målet är att upprätta en tvåspråkig förvaltning inom dessa kommuner med tvåspråkiga tjänstemän. används dock fortfarande tolk i stor utsträckning. Från norsk sida har angetts att man inför ratificeringen av ramkon- ventionen fört samtal med kvener, skogsfinnar, tater (resande), romer och judar. Det visade sig då att dessa grupper inte önskade att bli utpekade i ratificeringsinstrumentet för konventionen. Detta ledde till att den norska regeringen bestämde sig för att dessa grupper skulle omfattas av den norska minoritetspolitiken om de själva önskar det utan att de namnges vid ratificeringen. De norska samerna har också uttryckt att de inte vill klassificeras som en nationell minoritet. De har dock liksom de andra minoriteterna möjlighet att ta del av de åtgärder som följer av konventionen om de så önskar. ratificerade minoritetsspråkskonventionen som andra land och ramkonventionen . Av ratifikations- instrumentet för minoritetsspråkskonventionen framgår att ratificerat konventionen för samiska, svenska, och andra territoriellt obundna språk i . Det sistnämnda innebär att gör det möjligt att låta ytterligare minoritetsspråk omfattas av konventionen om det visar sig att de kan uppfylla de kriterier som ställs på minoritetsspråk i konventionen. Det svenska språket har en särskild position i eftersom det är ett av två nationalspråk. När det gäller samiskan har liksom valt att ratificera konventionen för samiska som ett språk även om det finns flera varieteter av samiska i . Innan det beslöts vilka åtaganden i minoritetsspråkskonventionen som skulle åta sig att tillämpa, konsulterades den svensktalande minoriteten företrädd av folkting, samerna företrädda av delegationen för sameärenden och romerna genom delegationen för zigenarärenden. I anslutning till ratificering av ramkonventionen angavs att detta åtagande omfattar åtminstone samer, zigenare, judar, tatarer och s.k. gammalryssar samt de facto också finlandssvenskar. Ratifikations- instrumentet innehåller ingen begränsning som utesluter framtida minoritetsgrupper. Det uppställs heller inga krav på medborgarskap. I fanns redan en rad lagar till skydd och stöd för finland- svenskarnas, samernas och romernas kultur och språk m.m. I den finska regeringsformen stadgas i 14 § tredje stycket följande: "Samerna såsom urfolk samt zigenarna och andra grupper har rätt att bevara och utveckla sitt språk och sin kultur." Därtill finns ytterligare en grundlags- bestämmelse som berör det samiska språket samt ett antal lagar och förordningar till skydd för samiska och svenska. Viktigast av dessa bestämmelser är för svenskans del språklagen och för samiskans del lagen om användning av samiska hos myndigheter som trädde 1992. Enligt språklagens regler gäller följande för svenskans del. Vid kontakt med statliga myndigheter har en medborgare alltid rätt att använda sitt eget språk. Om ämbetsdistriktet för de statliga myndigheten är två- språkigt, dvs. i de kommuner där av befolkningen eller minst 3 000 personer talar finska eller svenska, har den enskilde rätt att få svar på det egna språket. Någon sådan rätt finns inte om ämbetsdistriktet är enspråkigt, dvs. där av befolkningen talar finska eller svenska. Vid kontakt med kommunala myndigheter har den enskilde rätt att använda sitt eget språk i tvåspråkiga kommuner. Är kommunen enspråkig måste emellertid den enskilde använda kommunens språk. När det gäller utbildning är alla kommuner skyldiga att anordna grundskoleundervisning på svenska respektive finska om det finns minst 13 lågstadieelever som har endera språket som modersmål. För daghem finns regler om att en kommun skall sörja för att dagvård erbjuds på barnets modersmål. När det gäller hälsovård finns bestämmelser om att patientens modersmål i möjligaste mån skall beaktas. Den samiska språklagen innebär i korthet följande. har rätt att inom hembygdsområdet (Enontekis, Enare och Utsjoki kommuner) använda samiska i ärende som gäller dem, eller i ärenden där de skall höras. Rätten omfattar såväl kommunala myndigheter som områdets alla statliga distriktsmyndigheter och domstolar som har ämbetsdistrikt som täcker någon del av samernas hembygdsområde. Lagen innehåller också bestämmelser om att lagar och förordningar, statsrådsbeslut m.m. som särskilt berör samerna skall publiceras också på samiska. Lagar som rör utbildning på grundskole- och gymnasienivå ger elever som är bosatta inom samernas hembygdsområde rätt att få undervisning i eller på samiska. I lagen om dagbarnvård stadgas att kommunerna skall sörja för att dagbarnvård står till buds på barnets modersmål om detta är samiska. För romerna i finns ingen särskild lagstiftning. Däremot finns en statlig delegation för zigenarärenden som består av 18 medlemmar varav tio är romer. Delegationens uppgift är att främja den romska befolkningens möjlighet att på likvärdiga villkor delta i samhällslivet samt främja den romska befolkningens ekonomiska, sociala och kulturella levnadsförhållanden. Utöver denna delegation finns det fyra regionala delegationer med uppgift att främja den romska befolkningens levnadsförhållanden på det regionala planet. När det gäller stödet och skyddet för språket tillsatte en ledningsgrupp för zigenarutbildning inom Utbildningsmini- steriet som skall handlägga alla frågor av principiell natur som rör utbild- ning av romer, från förskoleutbildning till vuxenutbildning. Hälften av ledamöterna i ledningsgruppen är romer. Ett av syftena med undervisning i och romsk kultur och historia är att göra skolundervisning och vuxenundervisning mer meningsfull för både romska barn och vuxna. Vad avser kostnader i samband med den finska ratificeringen av de båda konventionerna framgår att dessa varit obefintliga då medel redan avsatts för åtgärder som vidtas för förverkligandet av den samiska språklagen uppgående till ca två miljoner mark . Vad gäller stödet och skyddet för avsatte en och en halv miljon finska mark till ledningsgruppen för zigenarutbildning. Ratifikationsinstru- mentet innehåller en deklaration att ramkonventionen skall tillämpas på den tyska minoriteten i . har inte ratificerat minoritetsspråkskonventionen. Den tyskspråkiga minoritetens rättigheter behandlas i /Köpen- hamnsdeklarationen , som garanterar den tyskspråkiga minoriteten i liksom den danskspråkiga minoriteten i och deras respektive organisationer rätten att använda sina respektive språk i såväl tal som skrift. 4.6 Historiska minoriteter i 4.6.1 Samerna Samerna är en urbefolkning, som finns i de norra delarna av nuvarande , , och i . Samekulturen växte fram ur den fångstkultur som etablerades efter den sista istiden. Ingen bestämd tidpunkt kan pekas ut då samerna först fick kontakt med skandinavernas förfäder men troligen samlevde under ömsesidigt kulturellt utbyte. försörjde sig samerna på jakt och fiske och flyttade mellan olika jakt-, fiske- och fångst- områden alltefter årstidens växlingar. började samerna hålla renhjordar som de följde mellan de olika årstidsbundna betesmarkerna. När jorden började odlas upp allt längre norrut i trängdes samerna undan för undan bort från de områden som de tidigare bebott. Rennäringen kom följaktligen efter hand att bedrivas allt längre upp mot fjälltrakterna dit jordbruksbebyggelsen inte hade nått. Trots att samerna länge befunnit sig i minoritetsställning i har de lyckats bevara sin kultur och gruppidentitet. Samernas kultur skiljer sig tydligt från den svenska majoritetsbefolkningens kultur. Viktiga inslag i den samiska kulturen är det samiska språket, rennäringen, sameslöjden, den traditionella klädedräkten, jojken och matkulturen. Längre tillbaka i tiden hade samerna också egen religion. I det moderna samiska kulturlivet ingår också samisk teater, bildkonst och litteratur. En viktig del i den samiska identiteten är det samiska språket. Samiskan är ett finsk-ugriskt språk som liksom andra språk förändrats under tidens gång. Det har aldrig funnits några absoluta gränser för de olika samiska språkvarieteter som finns i , nordsamiska, lulesamiska och sydsamiska. Inom området för de traditionella bosättningsområdena är den ömsesidiga förståelsen störst mellan varieteter som talas i geografiska områden som gränsar till varandra. Bland i första hand äldre och medelålders samer vittnar ett flertal om att de i sin ungdom inte fått tillräcklig träning i det egna språket eftersom de inte fick möjlighet att tala sitt modersmål i skolan. är situationen annorlunda. Det har blivit lättare att få tillgång till utbildning i samiska för dem som så önskar. En annan central utgångspunkt för samernas identitet är deras ställning som ursprungsfolk. Detta bekräftades också av då det konstaterades att samerna är ett ursprungsfolk i och att de som sådant intar en särställning. Enligt sametingslagen (1992:1433) anses som same den som själv anser sig vara same och som har eller har haft samiska som språk i hemmet eller vars föräldrar, far- eller morföräldrar har eller har haft samiska som språk i hemmet. Same är också den som anser sig vara same och har en förälder som är eller har varit upptagen i röstlängd till . Den samiska befolkningen i uppgår till ungefär 15 000 20 000 personer. De bor i huvudsak i de traditionella bosättningsområdena från i till i . Cirka 2 500 av de samer som bor i detta område ägnar sig åt renskötsel. Många samer är också bo- satta i kusttrakterna i norra och i samt i Stock- holmsområdet. har genom tiderna organiserat sig på olika sätt. I äldre tid fanns bland samerna siidasystemet, en egen organisation inom vars ram bl.a. gemensamma beslut fattades och rätt skipades. finns andra organisationsformer som varierar från samebyar till olika samiska föreningar och samiska partier. Det finns flera samiska riksorganisationer och det förekommer också ett samiskt samarbete över nationsgränserna eftersom många samefrågor rör samerna som folkgrupp, oberoende av nationell tillhörighet. Exempel på gränsöverskridande samiska organisa- tioner är som bildades och Nordiskt samiskt institut som bildades . I inrättades som folkvalt organ och statlig förvaltningsmyndighet med uppgift att bl.a. besluta om fördelningen av statens bidrag och medel ur Samefonden till samisk kultur och samiska organisationer.