prop · GM0343 · 1999-01-01 00:00:00 — Den som på grund av sjukdom eller annat tillstånd är i behov av narkotikaklassade läkemedel och som använder medlet i enlighet med läkarens ordination omfattas således inte av totalförbudet. För dessa förare gäller i stället reglerna om s.k. kliniskt rattfylleri som efter den föreslagna ändringen återfinns i paragrafens tredje stycke. Med begreppet ordination avses en sakkunnig instruktion om viss behandling, i detta fall medicinering med narkotikaklassat läkemedel av viss angiven dos. Illegal åtkomst av narkotikaklassat läkemedel liksom bruk av illegal narkotika eller överdosering av egna läkemedel faller således utanför undantaget och omfattas av nollgränsen. Föraren skall ha haft uppsåt till att narkotika intagits. Samtliga narkotikaklassade läkemedel förskrivs på särskilda receptblanketter och dess förpackningar är försedda med varningstriangel. I föreskrifter (LVFS 1997:12) om förteckningar över narkotika med tillägg (LVFS 1998:3) och i den årliga utgåvan av finns information om vilka substanser som är narkotikaklassade. Olovligt eget bruk av narkotika är kriminaliserat i narkotikastrafflagen. Den som för ett fordon efter ett sådant intag av narkotika skall, om övriga förutsättningar enligt denna paragraf är uppfyllda, dömas för rattfylleri. Straffet för ringa narkotikabrott bestäms ofta till dagsböter. Straffet för enkelt rattfylleri är normalt sett dagsböter. Vid fall av ringa narkotikabrott och rattfylleri bör ansvar ådömas för båda brotten. Om fråga är om grovt rattfylleri får detta brott anses konsumera ett ringa narkotikabrott medan det bör dömas i konkurrens med narkotikabrott som inte är ringa. 4 a § Ändringarna i 4 § föranleder redaktionella och språkliga ändringar i bestämmelsens första stycke. I paragrafen har tagits in en hänvisning till det föreslagna andra stycket i 4 §. Denna ändring är närmare kommenterad i avsnitt 5.4. 9.3 Förslag till lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. 1 § Ändringarna är av redaktionell karaktär och innebär endast en språklig anpassning. Någon ändring i sak är således inte avsedd. I de förarbeten som föregick lagens tillkomst (prop. 1958:80) finns uttalanden om att varsamhet i tillämpningen är påkallad när det är fråga om andra medel än alkoholhaltiga drycker. Medel som är avsedda för vederbörandes legitima behov bör således inte tas i beslag. 9.4 Förslag till lag om ändring i järnvägssäkerhetslagen (1990:1157) 30 § Förslaget innebär en anpassning till de föreslagna ändringarna i trafikbrottslagen. Beträffande det närmare innehållet i dessa ändringar, se författningskommentaren till 4 och 4 a §§ trafikbrottslagen ovan samt avsnitt 5.4. och 5.5. 9.5 Förslag till lag om ändring i sjölagen (1994:1009) 20 kap. 5 § En gräns om alkohol i blodet eller motsvarande i utandningsluften införs som en av de (fyra) särskilda omständigheter som skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. De grundläggande förutsättningarna för straffansvar för sjöfylleri enligt 20 kap. 4 § sjölagen gäller givetvis även om gärningsmannen har en koncentration av alkohol i blodet uppgående till eller överstigande en promille alkohol i blodet (och motsvarande värde i utandningsluften). Först om det kunnat konstaterats att gärningsmannen fört fartyget eller i övrigt haft en syssla av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då varit så påverkad att det kunnat antas att dessa åligganden inte kunnat utföras på ett betryggande sätt, kan domstolen gå vidare i sin bedömning av om sjöfylleriet varit att anse som grovt brott. Den uppmätta promillehalten (eller halten i utandningsluften) av alkohol utgör då en av omständigheterna som särskilt skall beaktas vid denna bedömning. Men domstolen skall givetvis göra en allsidig bedömning av de relevanta omständigheterna i varje enskilt fall. Såsom nämnts i det föregående är det av vikt att rättstillämpningen även fortsättningsvis är rättvis och anpassad till de särpräglade förhållanden som gäller för sjöfarten. Ändringen behandlas i avsnitt 6.1. Sammanfattning av betänkandet (SOU 1992:131) Kommitténs uppdrag har avsett två huvudområden. Det ena gäller grovt rattfylleri där uppdraget är inriktat på sänkt gränsvärde för alkoholkon- centrationen i blodet eller utandningsluften, skärpta straff och ökad en- hetlighet i rättstillämpningen. Det andra området gäller sjöfylleri där uppdraget avser möjligheterna att införa gränsvärden för alkoholkoncent- rationen i blodet eller utandningsluften även till sjöss. Rattfylleridelen Straffbestämmelserna i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen) har främst till syfte att bekämpa de olyckor i trafiken, vilkas uppkomst har samband med att föraren varit påverkad av alkohol eller annat medel. Dessa bestämmelser utgör således ett led i trafiksäker- hetsarbetet. Straffbestämmelserna verkar dels allmänpreventivt genom att förmå människor i allmänhet att avhålla sig från trafiknykterhetsbrott, dels individualpreventivt genom att förhindra återfall hos dem som tidi- gare begått trafiknykterhetsbrott. Kommittén föreslår en rad åtgärder för att nedbringa antalet trafiknyk- terhetsbrott och de olyckor som betingas av onykter körning. Tillsam- mans med de åtgärder som föreslagit i sitt be- tänkande "Trafikpolisen mer än dubbelt bättre" (SOU 1992:81) för att göra polisens övervakning av trafiknykterheten effektivare, finns det nu goda förutsättningar för att kampen mot trafiknykterhetsbrotten skall bli framgångsrik. Sammanfattningsvis innebär kommitténs förslag i rattfylleridelen föl- jande. Gränsvärdet för grovt rattfylleri sänks från alkohol i blodet resp. alkohol per liter utandningsluft till resp. per liter. Vid grovt rattfylleri skall normalpåföljden vara fängelse. En icke fri- hetsberövande påföljd skall kunna väljas endast om det föreligger sär- skilda skäl. Villkorlig dom skall - i likhet med vad som gällde års ändringar i trafikbrottslagen - användas med mycket stor restriktivitet. Fängelsedömda trafiknykterhetsbrottslingar skall placeras på special- anstalter och under verkställigheten av fängelsestraffet genomgå ett sär- skilt, intensivt, kurs- eller behandlingsprogram. Maximistraffet för grovt rattfylleri höjs från ett till fängelse. Motsvarande ändringar görs beträffande onykterhet till sjöss och trafik- nykterhetsbrott som faller under järnvägssäkerhetslagen (1990:1157). Någon översyn av brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom ingår inte i kommitténs uppdrag. Dessa brott förekommer emellertid inte sällan i samband med onykterhet i trafik. Det kan ifrågasättas om inte nämnda vållandebrott bedöms mildare än vad som kan anses rimligt. En strängare bedömning av dessa i egentlig mening grova brott skulle kunna främjas om det i lagtexten angavs vilka omständigheter som särskilt bör beaktas vid bedömningen av om ett så- dant brott skall anses som grovt och om det förhållandet att brottet begåtts i trafik eller annan därmed jämförbar verksamhet under självför- vållat rus angavs som en av dessa omständigheter. Straffskalan för exempelvis grovt vållande till annans död omfattar fängelse i lägst och högst . Även om straffmaximum kan överskridas när fängelse ådöms som gemensamt straff för flera brott - detta är ju fallet om gärningsmannen också gjort sig skyldig till trafik- nykterhetsbrott - bör dessutom övervägas att höja straffmaximum för brotten grovt vållande till annans död och grovt vållande till kroppsskada eller sjukdom. Yttrande från frivårdsmyndighet bör normalt tas in i mål om ansvar för grovt rattfylleri om det inte står klart att annan påföljd än fängelse är ute- sluten. Även i de fall där det står klart att ett fängelsestraff skall ådömas bör yttrande emellertid inhämtas om det finns anledning anta att det föreligger omständigheter som kan ha betydelse för fängelsestraffets längd. Handläggare inom frivården bör utbildas i användningen av test för att diagnostisera alkohol- och drogmissbruk, exempelvis eller MACH. Sådant test bör utgöra ett normalt inslag i den personutredning som frivårdsmyndigheten ombesörjer i mål om ansvar för trafiknykter- hetsbrott. Den som dömts för ett trafiknykterhetsbrott och därvid haft en alko- holkoncentration som uppgått till i blodet eller per liter utandningsluft skall till sin ansökan om körkort- stillstånd foga ett särskilt utlåtande som styrker att kravet på ett nyktert levnadssätt i körkortslagens (1977:477) mening är uppfyllt. Detta krav utvidgas till att omfatta alla förare som dömts för rattfylleri eller grovt rattfylleri. Återkallelse av körkort vid trafiknykterhetsbrott skall få underlåtas endast om synnerliga skäl föreligger och det kan ske utan fara för trafik- säkerheten. Bestämmelsen om att varning skall meddelas vid alkohol- koncentrationer under i blodet eller motsvarande, om var- ningen av särskilda skäl kan anses vara en tillräcklig åtgärd, bör enligt kommitténs mening avskaffas. Gränsvärdet för grovt brott Det nuvarande övre gränsvärdet - alkohol i blodet eller alkohol per liter utandningsluft - framstår som alltför högt från trafiksäkerhetssynpunkt. Redan vid betydligt lägre alkoholkoncentra- tioner inträder en signifikant försämring av körförmågan. Det är också så att gränsen mellan "normal" alkoholkonsumtion och sådana alkoholvanor som tyder på alkoholproblem eller alkoholberoende går betydligt lägre än vid eller motsvarande alkoholkoncentration i utand- ningsluften. Kommittén har därför funnit att gränsvärdet bör sänkas. När det sedan gäller att bestämma vilket gränsvärde som bör leda till att ett rattfylleribrott regelmässigt skall bedömas som grovt har kom- mittén stannat för att föreslå i blodet eller per liter utandningsluft. Avgörande för detta val har varit trafikfaresynpunk- ter samt att redan alkoholhalter på denna nivå indicerar alkoholproblem. De möjligheter till behandling och andra former av stöd- och hjälpåtgär- der som det straffrättsliga påföljdssystemet erbjuder - såväl inom an- staltsvården som inom frivården - har därför ansetts böra kunna komma till användning redan här. Påföljdsvalet vid grovt rattfylleri Bestämmelserna om trafiknykterhetsbrott verkar som sagts dels allmänpreventivt, dels individualpreventivt. ändringar i trafikbrottslagen har användningen av fäng- elsestraff minskat väsentligt som användningen av villkorlig dom har ökat markant. Vad gäller de tingsrättsdomar där grovt rattfylleri utgjort huvudbrott har andelen fängelsestraff minskat från år medan andelen villkorliga domar har ökat från till . Denna utveckling är oroande både ur allmänpreventiv och individualpreventiv synvinkel. Dagens påföljdspraxis ter sig alltför mild från allmänpreventiv syn- punkt. Onyktra förare utgör en stor trafiksäkerhetstara och dödas eller skadas enligt den officiella statistiken mellan 1 500 och 2 000 per- soner i trafikolyckor där minst en av förarna misstänks ha varit alkohol- påverkad. Det verkliga antalet torde vara betydligt större. Det finns där- för all anledning att se strängt på denna typ av brott. Förändrade dryck- esvanor och det europeiska integrationsarbetet kan för övrigt leda till att den totala alkoholkonsumtionen i landet ökar, vilket gör det ännu mer angeläget att betona att trafik och alkohol inte hör ihop. Enligt Trafiksä- kerhetsverkets bedömningar finns det dessutom en oroande tendens till ökad onykter körning bland yngre män. Dagens påföljdspraxis är olycklig även från individualpreventiv syn- punkt. Personer som begår trafiknykterhetsbrott har nämligen i stor ut- sträckning alkoholproblem och risken för återfall är stor bland dessa per- soner. Från trafiksäkerhetssynpunkt är det därför angeläget att söka komma till rätta med eventuella alkoholproblem och hindra återfall hos detta klientel. Detta kan ske inom såväl anstaltsvården som frivården. Som framgått ovan är det kommitténs uppfattning att normalpåföljden för grovt rattfylleri skall vara fängelse. För att en icke frihetsberövande påföljd skall kunna tillämpas vid grovt rattfylleri bör krävas att särskilda skäl talar för det. Villkorlig dom skall - liksom års reform - tillämpas endast i klara undantagsfall. De riktlinjer för påföljdsvalet som kommittén förordar innebär en skärpning jämfört med det synsätt som kom till uttryck i förarbetena till ändringar i trafikbrottslagen. Grovt rattfylleri ansågs då endast i vissa fall vara så kvalificerat att man kunde hänvisa till brottets art som skäl för fängelse. Specialanstalter för trafiknykterhetsbrottslingar Effektiva insatser mot trafiknykterhetsbrotten förutsätter att anstaltsvis- telsen ges ett mera meningsfullt och verksamt innehåll än och att de möjligheter som finns att - genom behandling och andra åtgärder - mot- verka fortsatt brottslighet tas till vara även inom anstaltsvården. Kommittén föreslår därför att specialanstalter inrättas för sådana tra- fiknykterhetsbrottslingar som kan beräknas vistas på anstalt i högst om- kring och som har ett trafiknykterhetsbrott som huvudbrott i den aktuella domen. skall dessa klienter ge- nomgå ett intensivt påverkansprogram. Att en person gjort sig skyldig till ett trafiknykterhetsbrott kan natur- ligtvis inte automatiskt tas till intäkt för att han har alkoholproblem, även om så ofta är fallet. Det föreslagna påverkansprogrammet bedöms emel- lertid ha mycket att ge även sådana intagna som inte har alkoholproblem och det kan anpassas särskilt till denna grupp. Fördelarna med de föreslagna specialanstalterna är flera. Genom att samla den aktuella klientgruppen på särskilda anstalter kan verksamheten drivas rationellt och kan klientunderlaget bli tillräckligt stort för att möjliggöra en viss differentiering av verksamheten beroende på verkstäl- lighetstidens längd, graden av den intagnes eventuella alkoholproblem och andra faktorer. Vidare tillåter en sådan ordning att verksamheten - aktiv påverkan i alkoholfrågan - genomsyrar fängelsevistelsen. Strävan bör vara att även sådana fängelsedömda trafiknykterhets- brottslingar som inte lämpligen kan placeras på de föreslagna specialan- stalterna skall bli föremål för påverkansprogram inom ramen för det tra- ditionella anstaltssystemet. Höjt straffmaximum för grovt rattfylleri m.m. Grovt rattfylleri är ett brott som innebär fara för människors liv och hälsa. Förarens agerande framstår som särskilt allvarligt därför att han medvetet valt att utsätta andra trafikanter för de risker hans alkoholpå- verkan innebär i trafiken. Man måste därför se strängt på dessa brott. För de svåraste fallen av grovt rattfylleri bör det finnas möjlighet för dom- stolarna att utdöma långvariga fängelsestraff. Det nuvarande maxi- mistraffet, fängelse , anser kommittén vara för lågt och föreslår där- för att maximistraffet höjs till fängelse. Genom en sådan höjning av straffmaximum kommer grovt rattfylleri att få samma maximistraff som exempelvis brottet framkallande av fara för annan. Kommittén föreslår vidare att brotten vållande till annans död och vållande till kroppsskada eller sjukdom - som inte sällan förekommer i samband med onykterhet i trafik - ses över. Kommittén ifrågasätter om bedömningen av dessa brott inte är mildare än vad som kan anses rimligt. Särskild personutredning i mål om ansvar för grovt rattfylleri Att domstolen har tillgång till en god personutredning är av vikt inte en- dast för påföljdsbestämningen i det enskilda fallet utan även för enhetlig- heten i rättstillämpningen. Kommittén anser att yttrande från fri- vårdsmyndighet normalt bör infordras i mål om ansvar för grovt rattfyl- leri om inte annan påföljd än fängelse är utesluten. Även i fall där det står klart att ett fängelsestraff skall ådömas bör yttrande emellertid inhämtas om det finns anledning anta att det föreligger sådana omständigheter som kan få betydelse för fängelsestraffets längd. För att öka kvaliteten på personutredningarna och underlätta motiva- tionsarbetet pekar kommittén på olika test för att diagnostisera missbruk och beroende såsom det s.k. ADDIS-testet och MACH-testet, och före- slår att frivårdens personal skall få utbildning i att använda sig av något av dessa eller liknande test. Sådana test bör normalt ingå som en del av den personutredning frivårdsmyndigheten ombesörjer när rätten begärt myndighetens yttrande i mål om ansvar för trafiknykterhetsbrott. Inte minst mot bakgrund av reglerna om utvidgad lämplighetspröv- ning vid ansökan om körkortstillstånd (se nedan) bör den misstänkte re- dan i samband med personutredningen ha ett betydande intresse av att hans alkoholproblem utreds och att han får hjälp och stöd för att komma till rätta med dessa. Omfattningen av den utvidgade lämplighetsprövningen Den s.k. utvidgade lämplighetsprövningen, som infördes , omfat- tar den som dömts för ett trafiknykterhetsbrott och som därvid haft en alkoholkoncentration som uppgått till i blodet eller per liter utandningsluft. Erfarenheterna av den utvidgade lämplighetsprövningen och av annan liknande verksamhet som pågått är goda. Alkoholkoncentrationen vid provtagningstillfället står inte i någon gi- ven relation till en persons alkoholvanor. Trafiknykterhetsbrott utgör dock ofta ett tidigt tecken på att alkoholbruket inte är kontrollerat och det är väl känt att en stor del av de trafiknykterhetsbrottslingar som vid provtagningstillfället har under 1,5 eller i många fall har alkoholproblem. Från körkortssynpunkt anser kommittén därför att det finns anledning att behandla alla förare som dömts för trafiknykterhets- brott på samma sätt. Visserligen torde andelen förare med alkoholproblem vara lägre vid låga alkoholhalter än vid de riktigt höga. Trafiknykterhetsbrott utgör emellertid, enligt kommitténs mening, ett så starkt tecken på olämplighet från nykterhetssynpunkt att det är motiverat att låta alla förare som dömts för trafiknykterhetsbrott underkastas den utvidgade lämplighetspröv- ningen vid ansökan om körkortstillstånd. Den utvidgade lämplighetsprövningen föreslås således omfatta alla förare som dömts för rattfylleri eller grovt rattfylleri; alltså även förare beträffande vilka det saknas bevisning om alkoholkoncentrationen i blo- det eller utandningsluften och förare som varit påverkade av annat medel än alkohol. Återkallelse av körkort på grund av trafiknykterhetsbrott Även de trafiknykterhetsbrottslingar som vid provtagningstillfället har relativt sett låga alkoholhalter utgör en fara i trafiken och även dessa förare har ofta alkoholproblem. Enligt kommitténs mening saknas därför anledning att från körkorts- synpunkt särbehandla förare vars alkoholkoncentration understigit eller motsvarande. Bestämmelsen om att återkallelse skall underlåtas vid förhållandevis låga alkoholhalter, om varning av särskilda skäl får anses vara en till- räcklig åtgärd, bör därför utgå. För att varning skall få träda i stället för återkallelse vid trafiknykterhetsbrott bör alltid krävas att det föreligger synnerliga skäl och att det kan ske utan fara för trafiksäkerheten. Sjöfylleridelen Sammanfattningsvis innebär kommitténs förslag i sjöfylleridelen föl- jande. Kommittén har prövat men underkänt tanken att med ett nedre gräns- värde för alkoholhalten i gärningsmannens blod eller utandningsluft be- stämma vad som skall straffas som enkelt sjöfylleri; straffbarheten får som prövas genom s.k. klinisk bedömning. Det har däremot ansetts både möjligt och lämpligt att genom ett övre gränsvärde bestämma vad som skall straffas som grovt sjöfylleri; detta gränsvärde skall vara detsamma som för grovt rattfylleri. Men för att brottet alls skall anses vara grovt måste det begås i en syssla som efter omständigheterna ställde höga krav på gärningsmannen. Det förutsätts att det nedre gränsvärdet för straffbar alkoholpåverkan i vägtrafiken - eller motsvarande värde i utandningsluften - kommer att få inflytande på den maritima straffrättskipningen. Gränsvärdet för grovt brott Gränsvärdet för alkoholkoncentrationen - alkohol i blodet eller per liter utandningsluft - införs bland de omständig- heter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om ett sjöfylleri är grovt. En så hög alkoholhalt indicerar avsevärd påverkan hos envar. Enligt kommitténs förslag skall vid bedömningen av om ett sådant brott är grovt i första hand beaktas den uppgift gärningsmannen haft att fullgöra och de krav uppgiftens beskaffenhet efter omständigheterna ställt på gärningsmannen. De uppgifter som utförs ombord på fartyg kan vara av många olika slag och ställa olika höga krav. Ansvarsfulla uppgifter som är komplice- rade och kräver koncentration och snabb reaktionsförmåga ställer natur- ligtvis högre krav på nykterhet än enkla uppgifter som kan utföras mer eller mindre mekaniskt. Hur höga krav en uppgift ställer på utövaren va- rierar också med hänsyn till exempelvis fartygstyp, väderlek, farvatten, trafikintensitet och den last som fartyget transporterar. Hårt väder och svårnavigerade vatten kan medföra att annars tämligen enkla uppgifter blir krävande och transport av farlig last ställer större krav på precision, omdöme och reaktionssnabbhet än transport av annan last. Huruvida uppgifter i det enskilda fallet ställt höga krav på gärningsmannen måste beaktas innan man går in på de andra i bestämmelsen nämnda omstän- digheterna som särskilt skall beaktas. Har de aktuella uppgifterna efter omständigheterna ställt höga krav på gärningsmannen skall särskilt beaktas vissa andra omständigheter. För- utom en alkoholhalt som uppgått till alkohol i blodet eller per liter utandningsluft nämns i kommitténs förslag annan avsevärd påverkan av alkohol eller annat medel samt påtaglig fara för säkerheten till sjöss. Avsevärd påverkan kan, med hänsyn till de individuella variationer som finns vad gäller den påverkan en viss alkoholkoncentration leder till, i vissa fall föreligga även vid lägre alkoholkoncentrationer än 1,0 pro- mille i blodet eller motsvarande i utandningsluften. Lagens budskap blir således: För grovt sjöfylleri blir Du dömd på samma bevis som fäller rattfylleristen. Den nedre straffbarhetsgränsen Kommittén har inte ansett sig böra föreslå införandet av något nedre gränsvärde för alkoholkoncentrationen i blodet eller utandningsluften. Det antas att den nedre straffbarhetsgränsen för alkoholpåverkan i vägtra- fiken - alkohol i blodet eller motsvarande alkoholhalt i ut- andningsluften - kommer att inverka på den maritima straffrättskip- ningen. Det är nämligen uppenbart att framförande av fartyg i många fall ställer minst lika höga krav på omdöme och precision som framförande av motorfordon i vägtrafiken. Det som är straffbar påverkan i vägtrafik bör vara det även i snarlika fall till sjöss; låt vara att bevisföring som inskränkts till utredning om alkoholhalt i blod eller utandningsluft kräver säkerhetsmarginal. De fall kommittén här i första hand haft för ögonen är exempelvis de där den tilltalade fört snabbgående motorbåt i livligt trafikerade vatten; likheten med vägtrafik är då, liksom i vissa andra fall, slående. Även utan så tyd- lig parallell till förhållandena inom vägtrafiken kan både uppgiften om- bord och yttre omständigheter ställa så höga krav på den tilltalade att al- koholhalter i närheten av det nedre gränsvärdet för rattfylleri bör tydas så att toleranströskeln överskridits. Det lätt förenklade budskap kommittén vill förmedla blir här detta: För sjöfylleri kan Du komma att dömas på samma bevis som fäller rattfylle- risten. Kommitténs lagförslag Förslag till lag om ändring i sjölagen (1891:35 s. 1) Härigenom föreskrivs att 325 och 325 a §§ sjölagen (1891:35 s. 1) skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 325 §1 Den som framför fartyg eller i övrigt på fartyg fullgör uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten till sjöss och då är så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller något annat medel, att det kan antas, att han inte på ett betryggande sätt kan utföra vad som därvid åligger honom, döms för sjöfylleri till böter eller fängelse .