prop · GM0385 · 1999-01-01 00:00:00 — En skyldighet att teckna återförsäkring gäller om försäkringsbeloppet överstiger ett bolags i bolagsordningen angivna s.k. självbehåll eller skademaximal. Med detta avses det högsta belopp ett bolag får behålla för egen räkning på en risk. Beloppet står i en viss relation till bolagets kapitalstyrka. Under krig eller krigsfara skall de förut nämnda återförsäkringskon- sortierna kunna ta hand om återförsäkringsaffärer på det sätt som förut- sätts enligt de träffade beredskapsavtalen. Eftersom svenska försäkringsgivare i stor utsträckning återförsäkrar sig på den internationella marknaden kan de ställas inför problem om förbindelserna med utlandet störs eller avbryts. Detsamma gäller natur- ligtvis för återförsäkringskonsortierna om försäkringsbolagen som ingår i dessa har utestående fordringar på utländska återförsäkrare med anledning av större skador som ännu inte hunnit regleras. För att motverka att ett avbrott i återförsäkringsförbindelserna för- svårar eller förhindrar fortsatt försäkringsverksamhet kan staten, enligt 2 § andra stycket krigsförsäkringslagen, åt svenskt försäkringsbolag eller sammanslutning av sådana bolag meddela återförsäkring. Sådan försäkring kan meddelas avseende transportförsäkring, motorfordonsför- säkring och lagringsförsäkring mot krigsrisker och därmed jämställda risker, och för transportförsäkring i övrigt, allmän egendoms-, inkomst- och ansvarsförsäkring samt för trafikförsäkring. Staten kan också åter- försäkra viss olycksfallsförsäkring. Till detta ämne återkommer regeringen i det följande (se avsnitt 7.5) Som nämnts inledningsvis har regeringen bemyndigat att träffa avtal med och återförsäkringskonsortierna om återförsäkring av civila försäkringar enligt riktlinjer som godkänts av (prop. 1961:172, L2U 70, rskr. 391 och prop. 1966:6, L2U 1, rskr. kan också meddela återförsäkring av krigsförsäkringar. Det finns emellertid inte någon planering för sådan verksamhet och det har inte heller fastställts några villkor avseende sådana avtal eftersom de svenska försäkringsbolagen inte har för avsikt att meddela krigsförsäkringar under allvarligare krigsförhållanden. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare framhållits är det ett viktigt samhällsintresse från såväl ekonomisk som psykologisk synpunkt att försäkringsverksamheten under krig och krigsfara fungerar så långt det är möjligt. Syftet med den statliga återförsäkringsverksamheten inom den civila försäkringssektorn är att staten skall täcka de svenska försäkringsbolagens återförsäkringsbehov inom centrala områden om bolagens ordinarie utländska återförsäkringsförbindelser blir avbrutna under krigsförhållanden. För att underlätta för försäkringsbolagen att fortsätta sin verksamhet under extraordinära förhållanden har regeringen i det föregående före- slagit att det under sådana förhållanden ges möjlighet till avsteg från bestämmelser i lagarna om försäkringsrörelse och försäkringsavtal. En tillämpning av denna beredskapslagstiftning kan t.ex. innebära en möjlighet för ett försäkringsbolag att teckna försäkring utan att behöva återförsäkra sig i samma utsträckning som annars, att bolaget ges anstånd med att betala ut försäkringsersättning eller tillåts att höja självrisker under löpande försäkringstid eller att försäkringar kan upphöra före avtalstidens utgång. Även om nu nämnda möjligheter ges i syfte att underlätta för försäkringsbolagen att fortsätta att bedriva sin verksamhet då lik- viditetssvårigheter uppstått anser regeringen att ett statligt enga- gemang när det gäller återförsäkring alltjämt är nödvändigt för att försäkringsbolagen skall kunna uppfylla sina åtaganden mot för- säkringstagarna. När det gäller civila risker torde nämligen de svenska försäkringsbolagen inte ens i samverkan ha tillräcklig kapacitet att klara ett större bortfall av utländska återförsäkrare. Enligt krigsförsäkringslagen kan statlig återförsäkring endast meddelas svenska försäkringsbolag och sammanslutningar av sådana bolag. Som regeringen redan tidigare framhållit bör emellertid här i landet etablerade utländska försäkringsföretag i så stor utsträckning som möjligt likställas med svenska försäkringsbolag. En möjlighet för nämnden att meddela återförsäkring för här i landet etablerade utländska försäkringsgivare bör därför införas. Statlig återförsäkring bör kunna meddelas för försäkringar som är väsentliga för samhället och där återförsäkring är nödvändig för för- säkringsbolagens likviditet och soliditet. Det nu för återförsäkring för- säkringsbara området är med denna utgångspunkt i huvudsak väl avvägt. Detta område omfattar emellertid inte civil motorfordonsförsäkring. Frågan om staten skall kunna återförsäkra även denna försäkringsklass har varit föremål för bedömning i samband med att möjligheten för staten att meddela motorfordonsförsäkring mot krigsrisk infördes. Det ansågs inte föreligga något behov av en möjlighet till statlig återförsäkring på ifrågavarande område (se prop. 1961:172 s. 20). Även om behovet av återförsäkring inte är lika stort när det gäller motorfordonsförsäkring som beträffande transport-, företags- och fastighetsförsäkring kan det inte sägas vara obetydligt. Av beredskaps- skäl är det därför motiverat att göra det möjligt för staten att vid behov meddela återförsäkring även beträffande motorfordonsförsäkring. Det går inte nu att se att det skulle föreligga något ytterligare behov av möjlighet till återförsäkring. Som framhållits i det föregående bör en beredskapsbestämmelse emellertid utformas så att den medger ett visst utrymme för samhällsutveckling utan att bestämmelsen skall behöva ändras. Bestämmelsen bör därför ges ett sådant innehåll att återförsäkring kan ske i mån av att ett behov uppkommer. Det får således anses mindre lämpligt att i lagen uppställa någon begränsning till vissa bestämda försäkringsslag. Som nämnts inledningsvis innebär beredskapsplaneringen på det civila återförsäkringsområdet att har träffat återför- säkringsavtal med sammanslutningar av försäkringsbolag angående försäkringar som faller inom respektive organs verksamhetsområde. Regeringen har i det föregående föreslagit att i lag ges ett generellt bemyndigande att ingå krigsutbrottsavtal (se avsnitt 7.2). Av samma skäl som anfördes i det sammanhanget anser regeringen att ett motsvarande bemyndigande bör ges när det gäller att ingå beredskapsavtal om återförsäkring. Även när det gäller beredskapsavtal om återförsäkring bör gälla att regeringens godkännande skall inhämtas om ett avtal innebär annat än en mindre avvikelse från gällande ordning. Det bör i detta sammanhang även framhållas att det åligger och även bör åligga att följa försäkringsmarknadens utveckling och att hos regeringen göra de framställningar som påkallas av förhållandena och som har samband med verksamheten. När det gäller försäkring mot krigsrisker är systemet i praktiken inte uppbyggt med staten som återförsäkringsgivare. Återförsäkrings- möjligheten bör dock behållas eftersom det inte kan uteslutas att ett sådant behov kan uppkomma . Som utredningen har konstaterat kan det uppstå problem för ett åter- försäkringskonsortium om medlemsbolagen har oreglerade storskador konsortiet skall inleda sin verksamhet. I första hand måste det dock ankomma på bolagen att lösa skaderegleringen på egen hand eller gemensamt genom att ta i anspråk egna tillgängliga medel och genom upplåning på den inhemska marknaden. Först om det skulle visa sig vara omöjligt för bolagen att ordna finansieringen på något annat sätt bör det alltså bli aktuellt att överväga olika former av statlig medverkan. Att redan på förhand dra upp riktlinjerna härför och utreda och precisera de förutsättningar och villkor som bör gälla är närmast ogörligt och knappast ändamålsenligt eftersom antalet olika situationer som planeringen med nödvändighet skulle behöva omfatta är alltför stort. Mot denna bakgrund är det inte motiverat att staten avger en avsiktsförklaring med det innehåll som utredningen föreslår. I vad mån lån från staten skall lämnas konsortierna får således bli beroende av omständigheterna i den föreliggande situationen. Natur- ligtvis är utgångspunkten fortfarande att återförsäkringskonsortierna skall kunna träda i funktion när situationen så kräver enligt de intentioner som ligger i beredskapsplaneringen. 7.4 Återförsäkring av statens försäkringsansvar Regeringens förslag: får även i fortsätt- ningen återförsäkra sig (avge återförsäkring) för sådana försäk- ringar som den meddelar. En bestämmelse om detta tas in i lagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller lämnar dessa utan er- inran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 § instruktionen för får nämnden återförsäkra sådana försäkringar som den meddelar. I praktiken är det fråga om en möjlighet att ta åter- försäkring i utlandet eftersom svenska försäkringsbolag inte driver krigsförsäkringsverksamhet under tid som nämnden är aktivt verksam som försäkringsgivare. Man kan naturligtvis ifrågasätta om det är lämpligt att under krigs- förhållanden återförsäkra risker i utlandet. Krigsförhållandena kan ju leda till att kontakterna mellan återförsäkringsparterna avbryts. Utgången av kriget kan också få betydelse för i vad mån ersättning för skador kommer att ges medan premierna för återförsäkringen likväl alltid måste betalas. Under lyckades staten emellertid att ta återför- säkring i utlandet i viss begränsad omfattning och även om det på för- hand inte går att uttala sig om utsikterna att erhålla återförsäkring under krigsförhållanden, bör möjligheten till detta ändå behållas. I den mån det är praktiskt möjligt att återförsäkra och dessutom realistiskt att räkna med att återförsäkringen kan fullföljas bör återförsäkring således kunna ske. Befogenheten att återförsäkra bör dock framgå av lagen och inte som , i instruktionen för . Man skulle naturligtvis kunna diskuteras om nämnden bör vara skyldig att avge återförsäkring om så är möjligt. Det måste emellertid förutsättas att nämnden, utan att en uttrycklig bestämmelse om detta ges, tillvaratar statens ekonomiska intressen genom att företa riskutjämning om så är möjligt och realistiskt. Regeringen föreslår därför inte någon ändring på denna punkt. Av naturliga skäl är det inte lämpligt att redan i fredstid träffa återförsäkringsavtal med en utländsk motpart. 7.5 Krigsolycksfallsförsäkring Regeringens förslag: Bemyndigandet för att meddela krigsolycksfallsförsäkring upphävs. Utredningens föreslår att alltjämt bör ha rätt att meddela krigsolycksfallsförsäkring för personal på transportmedel som kan ge ersättning med högre belopp och med ersättning av annat slag än som annars gäller. Möjligheten att återförsäkra sådana försäk- ringar hos staten bör enligt utredningen dock avskaffas. Utredningen behandlar däremot inte frågan hur försäkringen är tänkt att administreras och finansieras. Det lämnas således öppet huruvida försäkringen skall ingå som en del i socialförsäkringen, och finansieras över statsbudgeten, eller om den skall utgöra en premiebaserad högriskförsäkring. Remissinstanserna: () har ifrågasatt om en premiebaserad krigsolycksfallsförsäkring lämpligen bör ligga inom verkets ansvarsområde. påpekar att personer inom järnvägen kan antas vara utsatta för en förhöjd skaderisk i en krigs- situation. Verket anser därför att krigsolycksfallsförsäkring bör kunna meddelas även denna personalkategori. () framhåller att de personer som i folkrättsligt sammanhang benämns civila åtföljande stridskrafterna är en viktig personalkategori vid höjd beredskap. Till denna kategori räknas viss personal som utför uppdrag åt fältförbanden t.ex. lastbils- och busschaufförer, tåg- och flygbesättning samt leverantörer. Det är enligt ÖCB väsentligt att denna kategori beaktas när det gäller krigsolycksfallsförsäkring. understryker att det är av största vikt att de särskilda försäkringsvillkoren bibehålls för den personal som tjänstgör på fartyg under krigsförhållanden, att regler finns utformade på förhand och att dessa görs kända. AB Aerotransport anser att det är viktigt att ges möjlighet att meddela krigsolycksfalls- försäkring för t.ex. flygplanens besättningar eftersom dessa synes tillhöra gruppen krigsdeltagare (personer som medföljer krigsmakten), för vilka försäkringsbolagen i allmänhet är fria från ansvarighet för dödsfall oavsett om detta inträffat på grund av krigshändelse eller ej. Bakgrunden till regeringens förslag: Enligt krigsförsäkringslagen kan meddela krigsolycksfallsförsäkring för per- sonal på transportmedel med högre ersättningar och med ersättningar av annan art än som annars gäller (3 §). Lagen anger även de sociala olycksfallsförsäkringsbolagen som möjliga försäkringsgivare; men som tidigare nämnts har dessa bolag numera upplösts. Vidare gäller att staten genom kan motta återförsäkring av sådana försäkringar som meddelat (4 §). Motivet till bestämmelsen om krigsolycksfallsförsäkring var att man ville skapa ett kompletterande skydd till den då gällande obligatoriska försäkringen för skada till följd av olycksfall i arbetet. Lagen om yrkesskadeförsäkring gällde nämligen inte för skada till följd av krig vari var indraget. Försäkringen enligt lagen om yrkesskadeförsäkring var dels obliga- torisk, dels frivillig. Den frivilliga försäkringen finansierades genom avgifter, som beräknades efter försäkringsmässiga principer och varie- rade alltefter den riskklass som ansågs föreligga. Den frivilliga försäkringen mot yrkesskador avvecklades emellertid då yrkesskadelagen ersattes av den ännu gällande lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring (LAF). Försäkringsskyddet enligt LAF gör inte undantag för skador som inträffar under krig. Genom de överenskommelser om trygghetsförsäkring som arbets- marknadens parter träffade uppnåddes en avtals- mässig lösning av skadeståndsfrågan inom yrkesskadeskyddet som garanterade praktiskt taget alla förvärvsarbetande vilka skadats i arbetet full kompensation för lyte och men. Det blev därigenom möjligt att i den nya lagen om arbetsskadeförsäkring renodla livräntans centrala funktion att kompensera för inkomstbortfall, och knyta an till de principer för invaliditetsbedömning som gällde inom den allmänna försäkringen. LAF omfattar alla som förvärvsarbetar i , både anställda, uppdragstagare och egenföretagare. Försäkringen gäller även när en arbetstagare sänds utomlands för arbete som avses vara högst . Även vissa studerande omfattas av försäkringsskyddet enligt LAF. Enligt lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd gäller ersätt- ningsreglerna i LAF även för personskada som drabbar den som tjänstgör enligt lagen (1994:1809) om totalförsvarsplikt eller som medverkar i räddningstjänst och den som är intagna i kriminalvårdsanstalt eller som tvångsomhändertagits på annat sätt. För den som skadas i verksamhet som ålagts genom tjänsteplikt eller myndighets beslut gäller person- skadeskyddet även . För den som tjänstgör ombord på ett svenskt fartyg ger lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän ett kompletterande skydd för krigsolycksfall . Lagen gäller dock inte för skada till följd av krig som är indraget i. Ersättning utgår med tillämpning av LAF. Ersättning enligt LAF lämnas i form av sjuklön från arbetsgivaren och sjukpenning från den allmänna försäkringen. Ersättning för inkomstförlust under tid med sjukpenning skiljer sig alltså inte från den ersättning som lämnas vid nedsättning av arbetsförmågan som beror på annat än arbetsskada. Även kostnaden för sjukvård till följd av arbets- skada ersätts på samma sätt som vid annan sjukdom. En försäkrad som till följd av arbetsskada fått en bestående nedsättning i sin förmåga att skaffa inkomst har rätt till ersättning i form av livränta för den inkomstförlust som uppkommit. Livräntans storlek kan kortfattat sägas utgöra skillnaden mellan vad den försäkrade skulle ha haft i inkomst om skadan inte inträffat och den inkomst den försäkrade kan bedömas få trots skadan. Vid beräkningen av underlaget för livräntan bortses dock från belopp som överstiger 7,5 basbelopp. I detta avseende skiljer sig alltså inte arbetsskadelagen från vad som gäller inom den allmänna sjukförsäkringen. Vid dödsfall på grund av arbetsskada lämnas en begravningshjälp. Vidare har den försäkrades efterlevande rätt till liv- ränta. Reglerna om detta överensstämmer i huvudsak med dem som gäller för efterlevandepensionen enligt lagen (1962:381) om allmän för- säkring. Som inledningsvis nämndes kan ersättning för arbetsskada numera också utgå på grundval av överenskommelser i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. För anställda på det privata området sker det enligt trygghetsförsäkringen vid arbetsskada (TFA). På det kommunala och landstingskommunala området benämns det kompletterande försäk- ringsskyddet TFA-KL. På det statliga området ges motsvarande ersätt- ning enligt avtalet om ersättning vid personskada (PSA). Trygghets- försäkring kan tecknas även av arbetsgivare som inte omfattas av ett kollektivavtal. Arbetsgivaren själv, liksom rörelseidkare utan anställda, kan också omfattas av försäkringen. Den personkrets som omfattas av lagen om statligt personskadeskydd har rätt till ett kompletterande skydd enligt lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada m.m. Ersättningen motsvarar vad arbetstagare hos staten får genom PSA. Enligt lagen (1977:267) om krigsskadeersättning till sjömän kan den som utför arbete på fartyg och som drabbas av krigsskada också få ersättning motsvarande trygghetsförsäkringarna. Ersättningen för ideell skada vid förlust av arbetsförmåga är dock maximerad till sex basbelopp. Trygghetsförsäkringarna lämnar ideell ersättning enligt i huvudsak skadeståndsrättsliga regler. Detta innebär ersättning för sveda och värk samt vid invaliditet för lyte och men och för olägenheter i övrigt. Vid bestående arbetsoförmåga ges ersättning i form av livränta för fram- tida inkomstförluster som inte ersätts genom den allmänna försäkringen. Ersättning enligt TFA lämnas emellertid inte för skada som orsakas av krigsåtgärd under krig vari riket befinner sig. Det statliga person- skadeavtalet, PSA, gäller om är i krig endast i den mån regeringen bestämmer det. Detsamma gäller för ersättning enligt lagen om statlig ersättning vid ideell skada eftersom rätten till ersättning enligt den lagen är knuten till PSA. Sammanfattningsvis kan konstateras att försäkringsskyddet enligt arbetsskadelagen gäller även för det fall kommer i krig och att något undantag för krigsskada därvid inte görs. Detta innebär att såväl förvärvsarbetande som de som utför allmän tjänsteplikt har ett grund- skydd även för krigsskada. Skyddet enligt trygghetsavtalet på det privata avtalsområdet kommer i en krigssituation emellertid inte att omfatta krigsskada. För statligt anställda och övriga som omfattas av det statliga personskadeskyddet, bl.a. personalen inom totalförsvaret, blir det emellertid beroende av regeringens beslut om skyddet enligt trygghets- avtalet skall bestå och gälla även för krigsskador. Skälen för regeringens förslag: Hur krigsansvarigheten för liv- och invaliditetsförsäkring bör vara utformad återkommer regeringen till i följande avsnitt. Frågan som gäller i detta sammanhang är om det är motiverat att behålla bestämmelsen som ger rätt att meddela krigsolycksfallsförsäkring för personal på transportmedel. Ett krig innebär naturligtvis stora risker för personal som tjänstgör på transportmedel. I ofredstider ökar emellertid riskerna betydligt även för andra grupper av yrkesverksamma, exempelvis personer som arbetar inom krigsviktiga industrier, inom kraftförsörjning, i stationstjänst inom transportväsendet, i polisväsendet och brandväsendet. Alla nu nämnda särskilt riskfyllda uppgifter kommer att kräva personella insatser. Givet- vis kommer även det militära försvaret att kräva en omfattande insats av personal. Det är emellertid inte försvarbart att ha särbestämmelser som till- försäkrar personal som tjänstgör på fartyg eller något annat transport- medel ett högre ekonomiskt skydd än andra personalkategorier som är särskilt utsatta i krig, exempelvis personer inom det militära försvaret. En sådan särställning skulle kunna leda till att den som under höjd beredskap kvarstår i sin anställning inom handelsflottan tillförsäkras ett större ekonomiskt skydd för krigsskada än den som fullgör krigstjänstgöring på ett fartyg. En fråga som uppkommer i detta sammanhang är om Riksförsäk- ringsverket, såsom flera remissinstanser föreslår, bör ges rätt att meddela krigsolycksfallsförsäkring även för andra yrkeskategorier som är särskilt utsatta i krigssituationer. Som tidigare konstaterats gäller försäkringsskyddet enligt arbets- skadelagen även för krigsskada under tid då är i krig. Ett rimligt skydd för inkomstförlust ges således genom den allmänna försäkringen. När det gäller ersättning för ideell skada kan emellertid försäkrings- tagarnas skydd för krigsskada komma att försämras om trygghetsavtalen upphör. Ett behov av en kompletterande försäkring på detta område kan därför tänkas föreligga. I en sådan situation ligger det emellertid närmast till hands att överväga ändrade regler i den allmänna försäkringen. En sådan möjlighet finns enligt gällande beredskapsbestämmelser. Enligt 11 § lagen (1984:989) om socialförsäkringsväsendet under krig och krigsfara har regeringen nämligen givits ett bemyndigande att, i den mån förhållandena påkallar det, föreskriva att förmåner som administreras av och de allmänna försäkringskassorna skall bestäm- mas enligt andra grunder eller i annan ordning än som gäller enligt lag eller annan författning. Skulle emellertid förhållandena vara sådana att ett kompletterande försäkringsskydd inte anses böra omfattas av socialförsäkringen utan i stället får erbjudas genom premieförsäkringar, bör en sådan försäkrings- verksamhet i första hand handhas av det enskilda försäkringsväsendet. saknar nämligen numera den försäkringsorgani- sation som fanns inom verket yrkesskadeförsäkring kunde tecknas frivilligt och det kan inte anses ekonomiskt försvarbart att lägga ner resurser på att planera för en organisation för en premiegrundad krigsförsäkring. Bemyndigandet för att meddela krigsolycksfallsförsäkring bör således upphävas. 8 Krigsansvarighet för liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkring 8.1 Inledning Vid tiden strax före gällde som huvudregel att för- säkringsbolagen i sina allmänna villkor för livförsäkring friskrev sig från ansvar för dödsfall som drabbade krigsdeltagare, och detta oberoende av om dödsfallet förorsakats av krigshandling eller inte. Vid dödsfall bland civila utgick däremot alltid full försäkringsersättning. Under rådande förhållanden framstod villkoren som otillfredsställande och nya försäk- ringar kom därför att tecknas på ändrade villkor, enligt vilka även krigs- deltagarnas dödsrisk täcktes. För att motsvarande skydd skulle kunna ges för tidigare meddelade försäkringar ansågs det emellertid krävas lagstift- ning. Mot denna bakgrund tillkom under slutet av lagen med vissa bestämmelser om livförsäkring m.m. Enligt lagen gällde beträffande äldre försäkringar, att ett förbehåll som innebar att försäkringsgivaren var fri från ansvar för försäkringsfall som hade samband med krigstillstånd inte fick åberopas gentemot krigsdeltagare intill ett belopp motsvarande försäkringens återköpsvärde jämte av risksumman. För för- säkringsavtal som slöts efter lagens tillkomst gällde, att dessa inte utan regeringens godkännande fick innehålla förbehåll om ansvarsfrihet för krigstillstånd. Lagen innehöll också bestämmelser, till skydd för försäk- ringsbolagen, som angav hur en ökad kostnad för krigsförsäkringen skulle finansieras. Utgångspunkten var att överkostnaden skulle täckas av försäkringsgivarna och försäkringstagarna till lika del genom krigs- och tillskott. Det förhållandet att olika vägar valts för nya respektive gamla för- säkringar medförde att systemet för krigsansvarighet blev mycket komplicerat.