prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Som utredningen har framhållit är det också förenat med uppenbara nackdelar att hantera två sidoordnade regelsystem inom samma rättsordning. Bland annat uppkommer i åtskilliga situationer besvärliga gränsdragningsproblem. Som sagts förut kan det antas att tvister med internationella inslag blir allt fler på det kommersiella området. Till bilden hör att företagen både i och i länder med vilka vi har täta ekonomiska förbindelser i högre grad internationaliseras. Det skulle strida mot denna utveckling att införa skilda regler eller regelkomplex för interna svenska och internationella skiljetvister. Regeringen noterar särskilt att utredningen vid sin genomgång av de olika ämnesavsnitten i en tilltänkt lag inte heller mer än på någon enstaka punkt funnit anledning att föreslå en särskild regel för tvister med internationella inslag och att dessa särregler utan olägenhet kan föras in i ett särskilt avsnitt i en i princip enhetlig lag om skiljeförfarande. Utredningen har mot bakgrund av de nu redovisade omständigheterna ställt sig avvisande till en ordning med separata lagar för nationella och internationella skiljeförfaranden. Utredningens ståndpunkt har vunnit gehör hos remissinstanserna. Regeringen ansluter sig till utredningens bedömning. Regeringen föreslår således att en ny lagstiftning på skilje- domsrättens område tas in i en gemensam ny lag. Lagen kan lämpligen rubriceras lag om skiljeförfarande. Vad därefter gäller den andra frågan, den om modellagens betydelse för den svenska lagrevisionen, konstaterar regeringen att det givetvis är också ett svenskt intresse att regleringen av skiljeförfarande i olika länder följer enhetliga riktlinjer. Modellagen fyller här en viktig funktion. Den har redan vunnit beaktansvärda framgångar i nationella lagstiftningsprojekt och torde även för framtiden få stor betydelse när en stat överväger ny skilje- mannalagstiftning. Regeringen är emellertid, som ovan angetts, av den uppfattningen att en svensk lagstiftning på skiljedomsrättens område bör vara enhetlig och sålunda tillämplig på såväl inhemska som internationella skiljeförfaranden. Modellagen är utformad uteslutande för internationella förhållanden. Redan av denna anledning är det uteslutet att utan vidare införliva model- lagen med svensk rätt. Frågan blir i stället hur och i vilken omfattning en svensk lag om skiljeförfarande bör närma sig modellagen. Med utgångspunkten att olika lagar för inhemska och internationella skiljeförfaranden inte lämpar sig för en svensk lagstiftning på området finns det egentligen tre alternativa förhållningssätt visavi modellagen. Det ena är att låta modellagen, innehållsmässigt och redaktionellt, bilda mönster för en ny svensk lag. Det andra är ett friare förhållningssätt som innebär att man i varje delfråga beaktar modellagens bestämmelser. Ett tredje alternativ är att låta parterna avtalsvägen bestämma att modellagen i stället för den svenska lagen helt eller delvis skall gälla vid en tvist. Det sistnämnda alternativet kan vid en första betraktelse framstå som ett enkelt och smidigt sätt att, med bibehållande av en enhetlig svensk lag om skiljeföfarande, tillgodose önskemålet om en uniform internationell reglering. En möjlighet med en opt in-klausul i den svenska lagstift- ningen skulle kanske också inverka positivt på möjligheterna att attrahera internationella skiljeförfaranden till . Konsekvenserna av en sådan ordning är emellertid ganska långtgående. Regeringen är heller inte helt övertygad om att det föreligger något större behov av att låta parterna i ett internationellt förfarande komma överens om att tillämpa modellagen. Om en svensk lag om skiljeförfarande i tillräcklig utsträckning beaktar modellagens regler och undviker att i allt för hög grad präglas av national peculiarities torde behovet av denna möjlighet starkt reduceras. I vart fall ter det sig nästan omöjligt att bestämt uttala sig i frågan. Däremot bör man framgent, med erfarenheterna av den nya lagstiftningen i ryggen, på nytt kunna överväga detta alternativ om utvecklingen ger anledning till det. Tills vidare anser regeringen emellertid att någon möjlighet att avtalsvägen bestämma att modellagen skall vara tillämplig i internationella skilje- förfaranden inte bör införas i den svenska lagstiftningen. Nästa fråga blir då om och i så fall i vilken utsträckning den svenska lagstiftningen skall ansluta sig redaktionellt och innehållsmässigt till modellagen. Som utredningen framhållit avviker modellagen i fråga om disposition av innehållet och utförlighet i regleringen en hel del från strukturen i den nuvarande skiljemannalagen. Vidare avviker modellagen också i den sakliga regleringen av vissa rättsfrågor från de lösningar som man av olika skäl kan tycka vara de lämpligaste med beaktande av svensk tradition och rättsuppfattning. Modellagen saknar vidare regler om vissa rättsfrågor som av svensk hävd eller andra skäl bör innefattas i en modern svensk skiljeförfarandelag. Som exempel kan nämnas regler om skiljedoms- kostnaderna. Dessa dilemman kan man naturligtvis försöka komma till rätta med antingen genom att avstå från den bästa lösningen till förmån för modellagen eller genom att göra åtskilliga ändringar i och tillägg till modellagen. Utredningen har ställt sig negativ till en sådan lösning. Mot det sagda skall vägas det nämnda intresset av att genom nära anslutning till modellagen få till stånd en uniformitet mellan olika rätts- system på skiljedomsrättens område. Förverkligande av en i realistisk mening uniform rätt är emellertid dessvärre svårt att åstadkomma eftersom flera europeiska länder med utvecklad tradition inom skiljedomsområdet har valt att bygga vidare på inhemsk grund och avvisat modellagen som mönster. En svensk variant av modellagen skulle sannolikt också innebära så många avvikelser från själva modellen att värdet med tanke på strävan efter enhetlighet skulle bli begränsat. Utredningen har kommit till slutsatsen att modellagen inte bör läggas direkt till grund för den nya svenska lagstiftningen vare sig dispositions- eller innehållsmässigt. Regeringen ansluter sig till denna bedömning. Detta är emellertid, som utredningen framhållit, inte liktydigt med att modellagen skulle frånkännas betydelse vid revideringen. Tvärtom anser regeringen det angeläget att i varje delfråga beakta modellagens bestäm- melser. Att en viss lösning har stöd i modellagen bör tillmätas stor betydelse och ha ett betydande egenvärde. Sålunda bör man i anslutning till varje enskild bestämmelse i den nya lagen om skiljeförfarande överväga i vilken omfattning bestämmelsen kan ansluta sig till modellagen. Den intagna ståndpunkten innebär alltså att utländska parter, ombud och skiljemän även fortsättningsvis har anledning att sätta sig in i den svenska lagstiftningen om skiljeförfarande. Det finns därför anledning att göra lagen i några hänseenden mera informativ än om den endast skulle ha en inhemsk läsekrets. En med detta sammanhängande strävan bör vara att avstå från att direkt eller indirekt hänvisa till den svenska rättegångs- balkens regler; en ny lag bör kunna tillämpas fristående. Att rättegångs- balken i olika hänseenden får spela en roll vid utformningen av innehållet i skiljemannalagen är en annan sak, men i åtskilliga frågor finns skäl att frigöra sig från balkens lösningar. LUSK, alltså lag om utländska skiljeavtal och skiljedomar, innehåller väsentligen bestämmelser om utländska skiljeavtal och om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar. Utredningen har ansett att det ligger nära till hands att föra samman denna materia med skiljedomslagstiftningen i övrigt. Enligt utredningen borde det inte minst för en utländsk publik vara en fördel att i en enda rättsakt kunna ta del av huvudparten av den svenska regleringen på skiljedomsrättens område. Regeringen är av samma uppfattning. Regeringen föreslår därför att bestämmelserna i nuvarande LUSK får ingå i en särskild avdelning beträffande internationella förhållanden i en ny svensk lag om skilje- förfarande. Bestämmelserna i omarbetades som följd av att ratificerade New Yorkkonvention om erkännande och verk- ställighet av utländska skiljedomar. Utrymmet för ändringar är därför begränsat. Enligt regeringens mening finns det dock anledning att överväga behovet av vissa förenklingar, klargöranden och preciseringar i förhållande till gällande reglering. 5 5.1 Inledning Till grund för ett skiljeförfarande ligger i allmänhet ett skiljeavtal. Ur detta härleder skiljemännen sin behörighet att avgöra tvisten. Som antytts kan skiljemännen visserligen grunda sin behörighet på annat än ett skiljeavtal. Ett exempel på en sådan reglering är 14 kap. 31 § andra stycket aktiebolagslagen (1975:1385) som föreskriver att vissa tvister i samband med inlösen av minoritetsaktier skall avgöras av skiljemän. De frågeställningar som skall behandlas tar emellertid enbart sikte på skiljeförfaranden som grundas på ett skiljeavtal eller en därmed jämställd rättshandling, t.ex. testamente eller gåvobrev. kan beskrivas som ett blandat avtal med både process- rättsliga och civilrättsliga inslag. För att avtalet skall få avsedd verkan krävs att parterna är rättskapabla. Vidare måste avtalet röra en fråga som kan överlämnas till skiljemän. giltighet prövas i princip med utgångspunkt i allmänna avtalsrättsliga regler, däribland den allmänna jämkningsregeln i 36 § avtalslagen (1915:218). anger gränserna för vilka frågor som kan överlämnas till avgörande av skiljemän. Eftersom skiljeavtalet sålunda utgör den yttersta grunden för skiljemännens behörighet att avgöra tvisten är det viktigt att ett skiljeavtal utformas med sådan eftertanke att det klart framgår vilka frågor som skiljemännen är behöriga att pröva 5.2 Skiljedomsmässighet 5.2.1 Dispositiva tvistemål Regeringens förslag: Grundregeln att parterna kan ingå skiljeavtal beträffande sådana frågor som de kan träffa förlikning om behålls. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Utgångspunkten är att skiljeavtal kan ingås beträffande frågor som parterna kan träffa förlikning om. Härmed avses s.k. dispositiva frågor till skillnad från indispositiva. Det kan gälla frågor som kan avgöras i en rättegång, men även andra frågor (se avsnitt 5.3) kan hänskjutas till avgörande av skiljemän. Frågan är om det skiljedomsmässiga området nu bör bestämmas annorlunda mot vad som gäller . Jämför man med andra rätts- ordningar kan man konstatera att i t.ex. anses alla tvister som inte gäller ordre public vara skiljedomsmässiga. I är alla tvister som rör vermögensrechtlicher anspruch skiljedomsmässiga. I den tyska lagstiftningen anges dock uttryckligen att även andra tvister är skiljedomsmässiga under förutsättning att tvistefrågan är dispositiv. Mot denna bakgrund kan man fråga sig om det finns skäl att i en ny svensk lag om skiljeförfarande utvidga det skiljedomsmässiga området. Vår nuvarande bestämmelse innebär nämligen att man från det skilje- domsmässiga området ofta utestänger tvister där ett allmänt intresse gör sig mera märkbart gällande. Grunden för skiljeförfarandet är skiljeavtalet. Detta avtal bygger på parternas förfoganderätt över tvisteföremålet. Enligt regeringens mening framstår det därför som mest följdriktigt att hålla sig inom gränserna för den fria avtalsrätten. Gör man det kan parterna ges ganska stor frihet att själva bestämma över förfarandet. Partsautonomins princip kan således få gälla i de flesta frågor. Om skiljemän även skulle pröva tvister där parterna inte fritt disponerade över processföremålet skulle det kunna bli svårt att undvika ett större mått av kontroll i efterhand av domstol. Enligt utredningen har det också visat sig svårt att hitta en annan någorlunda klar avgränsningsregel, särskilt som vårt ordre public-begrepp inte har något närmare preciserat innehåll. Med hänvisning till det sagda och då något reformbehov inte har aktualiserats under utredningsarbetet finner regeringen inte skäl att ändra den nuvarande grundregeln. Regeringen föreslår därför att huvudregeln alltjämt skall vara att skiljeavtal skall kunna ingås beträffande sådana frågor som parterna kan träffa förlikning om. Att det på ett visst område finns vad som vanligtvis betecknas som tvingande bestämmelser medför inte automatiskt att tvister på området inte är skiljedomsmässiga. Avtalslagens regler om rättshandlingars ogiltighet anses tvingande på så sätt att en part inte på förhand med bindande verkan kan avstå från att åberopa dem. Detsamma gäller de tvingande bestämmelserna inom konsumenträtten. När tvist uppkommer står det emellertid en part fritt att bestämma sin talan så att dessa s.k. tvingande bestämmelser inte blir tillämpliga. Tvister som involverar tillämpningen av denna typ av tvingande bestämmelser får anses vara i princip skiljedomsmässiga enligt huvudregeln. Av särskild betydelse för internationella tvister är räckvidden av den lagstiftning vars tvingande inslag skulle kunna göra tvisten indispositiv. Det får från fall till fall avgöras, om motsvarande främmande tillämpliga lag är av sådant slag att förlikning inför svensk domstol inte skulle godtas. När det gäller statusfrågor, t.ex. vårdnad om barn, torde det svenska synsättet gälla även om tvisten saknar anknytning till . Gäller det däremot en ekonomisk-politisk reglering i främmande stat saknas ofta anledning att låta de tvingande reglerna påverka förliknings- möjligheten i och därmed skiljedomsmässigheten enligt svensk rätt. Detta synsätt överensstämmer med en tendens på det internationella planet att godta att en internationell tvist löses genom skiljeförfarande även om en likadan nationell tvist skulle falla utanför det skilje- domsmässiga området. Av huvudregeln följer alltså att indispositiva tvister inte är skiljedomsmässiga. Vilka frågor som är, respektive inte är, förlik- ningsbara bestäms med ledning av de materiella bestämmelserna i andra lagar än lagen om skiljeförfarande. Det finns emellertid också vissa i sig dispositiva tvister som uttryckligen är undantagna från det skilje- domsmässiga området. Detta gäller enligt 1 kap. 3 § lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister vissa tvister rörande kollektivavtals giltighet eller befrielse från sådant avtal (31 § första och tredje styckena lagen [1976:580] om medbestämmande i arbetslivet). Härifrån bör man skilja de områden där skiljeavtal avseende framtida tvister inte godtas. Så är fallet enligt 3 a § skiljemannalagen i konsumentförhållanden, om tvisten kan prövas som s.k. småmål enligt 1 kap. 3 d § (se avsnitt 5.2.2). Vidare får framtida hyrestvister enligt 12 kap. 66 § jorda- balken i allmänhet inte göras till föremål för skiljeavtal. På samma sätt förhåller det sig med skiljeavtal angående arrendatorns rätt eller skyldighet att tillträda eller kvarsitta på arrendestället enligt 8 kap. 28 § jordabalken. I de nämnda fallen föreligger dock inte hinder mot att träffa skiljeavtal angående en uppkommen tvist. I detta lagstiftningsärende reserveras termen skiljedomsmässig för tvister som kan lämnas till avgörande av skiljemän antingen på förhand eller sedan de uppkommit. En tvist som betecknas som icke skilje- domsmässig kan alltså inte alls lämnas till avgörande av skiljemän. 5.2.2 Skydd för ekonomiskt svaga parter Regeringens förslag: Den nuvarande inskränkningen i rätten att träffa skiljeavtal angående framtida tvister mellan näringsidkare och konsument utvidgas till att avse i princip samtliga framtida tvister mellan sådana parter oavsett tvisteföremålets värde. Regeringens bedömning: Någon särskild kostnadsregel som begränsar en ekonomiskt underlägsen parts ansvar för ersättningen till skiljemännen bör inte införas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens, såvitt avser förbudet mot skiljeavtal i konsumentrelationer. Utredningen har därut- över föreslagit en särskild kostnadsregel som begränsar en ekonomiskt underlägsen parts ansvar för ersättningen till skiljemännen till ett basbelopp. I denna del har två särskilda yttranden avgetts i utredningen. Remissinstanserna: Nästan samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget om förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister mellan näringsidkare och konsument. En mycket stor majoritet avstyrker utredningens förslag om en särskild kostnadsregel. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Utredningen har i sitt slutbetänkande Näringslivets tvistlösning (SOU 1995:65) behandlat frågan om ett förstärkt rättsskydd för en ekonomiskt underlägsen part. Frågan har sin bakgrund i påståendet att det förekommer att parter i ett skiljeavtal av kostnadsskäl avstår från att hävda sin rätt i större utsträckning än när saken skall prövas av allmän domstol. Utredningen har bekräftat att så är fallet. Utredningen har i detta sammanhang bl.a. belyst tillämpningen av 36 § avtalslagen på skiljeavtal och kommit fram till att vid en sådan prövning står sig i regel skiljeklausuler i avtal mellan näringsidkare medan motsatsen gäller i avtal mellan näringsidkare och konsument. Vad avser skiljeklausuler som varit intagna i anställnings- avtal har, enligt utredningen, Arbetsdomstolen i flertalet fall inte bedömt dessa vara oskäliga. I de flesta fallen har Arbetsdomstolen ansett att skälig ersättning till skiljemännen i aktuell tvist inte skulle uppgå till så betydande belopp att enbart den risk som arbetstagaren löper att helt eller delvis behöva svara för denna kostnad innebar att tillämpning av skiljeklausulen var att bedöma som oskäligt mot arbetstagaren. När det gäller frågan om en generell begränsning av skiljeförfarande med hänsyn till rättsskyddsintresset har utredningen behandlat om en ekonomiskt underlägsen parts behov av rättsskydd tillgodoses genom en utökning av det område inom vilket skiljeavtal inte alls godtas eller genom generella regler om förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister. Utredningen har vidare diskuterat om det nuvarande förbudet mot skiljeavtal i konsumentrelationer innan tvist uppkommit bör utvidgas till att avse i princip samtliga tvister mellan sådana parter. Regeringen tar nu upp dessa frågor till behandling. Skiljemannalagen innehåller i 3 a § ett allmänt förbud mot att i vissa fall träffa skiljeavtal innan tvist uppkommit. Förbudet gäller tvister mellan näringsidkare och konsumenter som kan prövas enligt 1 kap. 3 d § , s.k. småmål. I dessa mål finns bl.a. särskilda regler om en parts rätt till ersättning för rättegångskostnader. En part har t.ex. inte rätt till ersättning för ombudsarvode. Sålunda garanteras en kon- sument genom 3 a § i skiljemannalagen tillgång till ett billigt rätte- gångsförfarande vid allmän domstol utan hinder av en skiljeklausul. En konsument behöver alltså i dessa fall inte av kostnadsskäl avstå från att få sin sak prövad. När tvist väl har uppkommit finns det emellertid inget hinder för konsumenten att ingå skiljeavtal. Inskränkningar i rätten att träffa skiljeavtal angående framtida tvister syftar till att skydda en underlägsen part. Förutom den ovan angivna regeln i skiljemannalagen återfinns sådana inskränkande regler i t.ex. sjölagen (1994:1009), järnvägstrafiklagen (1985:192), lagen om befordran med luftfartyg (1937:73) och jordabalken. Dessa utgör ett effektivt skydd var och en inom sitt område. Frågan är då om det finns något behov av att införa motsvarande inskränkningar för andra typer av avtal utöver dem som finns . Varken resultatet av en enkätundersökning som utredningen genomfört eller annat underlag som funnits tillgängligt för utredningen pekar på att det beträffande vissa andra avtalstyper finns sådana starka skyddsbehov som motiverar ett förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister. Mot bakgrund härav och då sådana inskränkningar måste övervägas med beaktande av de materiella reglerna inom respektive tillämpningsområde anser regeringen att det saknas skäl att vidare överväga denna typ av begränsningar. Denna bedömning överensstämmer med utredningens. Ett skiljeavtal mellan ojämbördiga parter kan innehålla en föreskrift som innebär att den starkare parten står för hela eller större delen av kostnaderna för förfarandet oavsett utgången i målet. I den mån kost- nadsfördelningen medför att även den svagare parten anser sig ha möjlighet att göra sin rätt gällande i ett skiljeförfarande finns det inte skäl att förbjuda ett sådant skiljeavtal även om det avser framtida tvister (se vidare avsnitt 11.1.2). Att föreskriva ett generellt förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister mellan ojämbördiga parter låter sig därför inte göras. Utredningen har kommit till samma slutsats. Regeringen delar även utredningens uppfattning att ett allmänt förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister inte är en framkomlig metod för att mera generellt skydda en part i ett förmögenhetsrättsligt avtal, vilket som helst. Det finns, som utredningen framhåller, egentligen endast en typ av allmänna förmögenhetsrättsliga avtal där det kan föreligga tillräckliga skäl för ett generellt förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister och det är i relationen mellan näringsidkare och konsument. I dessa fall är utgångspunkten vid tillämpningen av 36 § avtalslagen att skiljeklausuler inte står sig. Tillämpningen kan dock sägas vara oklar på vissa områden. Det gäller t.ex. skiljeklausuler i konsumentförsäkringar. Även genomförandet av EG:s direktiv om oskäliga avtalsvillkor i konsumentförhållanden genom lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden kan noteras i sammanhanget. Det är i någon mån oklart i vad mån skiljeavtal i konsumentförhållanden anses oskäliga (se prop. 1994:95:17 s. 98). Det finns således ett behov av en klar och generell reglering. Det finns enligt regeringens mening inget som tyder på att det skulle föreligga ett behov av att kunna träffa skiljeavtal med en kon- sument redan innan tvist har uppkommit. på- pekande under remissomgången om ett eventuellt framtida behov av skiljeklasuler i konsumentförsäkringsavtal kan i detta sammanhang inte tillmätas någon avgörande betydelse. Den risk för rättsförluster som följer av att en konsument kan känna sig tvingad att avstå från att hävda sin rätt när han är bunden av ett skiljeavtal bör därför undanröjas med en generell reglering. Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in en bestämmelse om förbud mot skiljeavtal avseen- de framtida tvister mellan näringsidkare och konsument oavsett tvisteföremålets värde. Från förbudet bör, liksom , undantas vissa kollektiva försäkringar och de fall där annat följer av inter- nationella förpliktelser. Som ovan anförts har utredningen även föreslagit en särskild kostnadsregel som begränsar en underlägsen parts ansvar för ersättningen till skiljemännen till ett basbelopp. Förslaget skall ses i belysning av att utredningen inte funnit det lämpligt att införa särskilda regler för att minska kostnaderna för skiljeförfarandet. Utgångspunkten för utred- ningens förslag är att skiljeavtalet får anses vara tillkommet i den starkare partens intresse och att det därför är rimligt att en del av kostnaderna övervältras på denne oavsett utgången i tvisten. Utredningens förslag tar sikte på fall där ena parten intar en under- lägsen ställning och det med fog kan antas att han inte kan ta den kostnadsrisk som skiljeförfarandet medför. Regeln, som utformats med 36 § andra stycket avtalslagen som förebild, är tänkt att kunna tillämpas på såväl förhållandet mellan näringsidkare och konsument (skiljeavtal som träffats sedan tvist uppkommit) som i de fallen båda parterna är näringsidkare. Även en arbetstagare som har en skiljeklausul i sitt anställningsavtal kan ingå i den kategori av typiskt sett svagare parter som utredningens förslag tar sikte på. Endast ersättningen till skilje- männen omfattas av bestämmelsen.