prop · GM0394 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen följde utredningens förslag i den forsknings- politiska propositionen och föreslog därför inte någon ändring av lagen rörande lärarundantaget, men betonade att universiteten och högskolorna har ett ansvar när det gäller rådgivning och stöd till forskarna avseende patentering av forskningsresultaten. Som regeringen tidigare framhållit har ett betydande antal bolag och organisationer inrättats i anslutning till lärosätena med uppgift att dels främja samarbetet mellan läroanstalterna och det omgivande samhället, dels medverka till att de forskningsresultat som kan utvecklas till uppfinningar tas tillvara och kommersialiseras. Som exempel på sådana universitetsnära enheter kan nämnas forskningsbyar/science parks, teknikbrostiftelser, holdingbolag och forskarpatentbolag. Från närings- och forskningspolitisk synpunkt är det naturligtvis angeläget att så många uppfinningar som möjligt som härstammar från forskningen vid universitet och högskolor exploateras. Därigenom kan tillväxt och sysselsättning främjas. bör framhållas att nyttiggörandet av uppfinningar är ekonomiskt mycket riskfyllda projekt, där både de interna och externa hindren är betydande, t.ex. patent- kostnader, riskkapital, kunskapsbrister, meriteringskriterier och där vägen till framgång är synnerligen osäker. De exploateringshinder som finns utanför universiteten bör i möjligaste mån undanröjas genom en kombination av närings- och forskningspolitiska åtgärder. Motsvarande hinder inom universitetssektorn bör begränsas genom en tydlig forskningspolitisk strategi som både betonar universitetens ansvar gentemot forskarna när det gäller rådgivning och stöd i fråga om patentering av forskningsresultat med kommersiell potential men också forskarnas ansvar att på olika sätt medverka till nyttiggörandet av forskningsresultaten. I har regeringen /99 lagt fram ett förslag till en ny lag, som reglerar rätten till forskarnas uppfinningar vid universiteten och andra offentliga forskningsinstitutioner. Förslaget innebär att rätten till dessa uppfinningar tillkommer forskaren. Forskaren är emellertid skyldig att informera om att en exploaterbar uppfinning har gjorts och universiteten är skyldiga att bedöma uppfinningens tekniska och kommersiella potential. Efter gemensamma förhandlingar kan antingen välja att ta över rätten till uppfinningen mot ersättning till forskaren eller överlåta till forskaren att själv exploatera uppfinningen mot avtalad ersättning till . Den aktuella danska lagstiftningen förefaller väl avvägd genom att rättigheter och skyldigheter tillkommer såväl de berörda forskarna som värduniversiteten, som samhällets intresse av att på ett effektivt sätt ta till vara kommersiellt exploaterbara forskningsresultat. En liknande ordning är tänkbar också i , men i stället för lagstiftning bör förhandlingar inledas mellan parterna på arbets-marknaden. Det danska lagförslaget borde därvid kunna utgöra en förebild. Detta förfarande ger också en möjlighet för parterna att utforma avtalets närmare innehåll så att det kan anpassas till förhållandena inom det svenska utbildnings- och forskningsområdet. 7.3 Full kostnadstäckning Regeringens förslag: En modell skall tas fram för beräkning av full kostnadstäckning av forskningsverksamhet vid universitet och högskolor. Det bör undersökas om och på vilket sätt viss ersättning för kompetensutveckling kan ingå i denna beräkningsmodell. Regeringens bedömning: Principen att externa finansiärer av forskning vid universitet och högskolor skall betala såväl direkta som indirekta kostnader bör stå fast. Kommitténs förslag: Forskning 2000 anser att en korrekt kostnadsfördelning är fundamental för att forskningspolitiken skall bli meningsfull. Alla finansiärer av forskning skall bära sina egna kostnader, en princip som redan fastslagits av . Mot bakgrund av de långvariga konflikter som trots detta kännetecknar frågan om kostnadsfördelningen bör regeringen utfärda föreskrifter i dessa frågor. Alla externa finansiärer skall också, utöver de fullständiga direkta och indirekta kostnaderna, betala ett av regeringen fastställt särskilt påslag för lärosätenas kompetensuppbyggnad. Remissinstanserna: Ett flertal av remissinstanserna anser att full kostnadstäckning skall tillämpas, bland dem de flesta universitet och högskolor och flera forskningsinstitut. Flera forskningsråd och sektorsorgan anser att externa finansiärer inte skall betala för indirekta kostnader. anser att frågan skall lösas över statsbudgeten. Cancerfonden vill slippa ytterligare påslag med hänvisning till att fonden finansieras av gåvor. varnar för att privata stiftelser vid en nyordning kan få problem i förhållande till sina stadgar. har gjort en längre analys och anser att frågan är tillräckligt reglerad men att inre styrning och redovisning vid universitet och högskolor behöver utvecklas. Flera remissinstanser anser att universitet och högskolor redan är basfinansierade för att utföra även externt finansierad forskning i samhällets tjänst. Av det 30-tal remissinstanser som kommenterat frågan om påslag för kompetensuppbyggnad instämmer knappt hälften, de flesta av dem universitet och högskolor medan drygt hälften, de flesta av dem externa forskningsfinansiärer, är emot. De senare anser att de redan genom sina bidrag till anställningar och projekt finansierar kompetensuppbyggnad vid universitet och högskolor. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Principen om att alla finansiärer fullt ut skall svara för kostnaderna för den egna verksamheten gäller . I budgetpropositionen /95 (prop. 1993/94:100, bil. 9 s. 97) angavs att full kostnadstäckning skall tillämpas enligt avgiftsförordningen (1992:191) för den externfinansierade verksamheten. Vidare har regeringen i prop. 1994/95:100, bil. 9 s. 129 anfört följande. Som ett led i den pågående uppstramningen av statens ekonomiska redovisning i syfte att få en mer rättvisande bild av kostnader i förhållande till uppnådda mål är det än mer angeläget att principen om att alla finansiärer skall bidra till alla kostnadsslag tillämpas. Detta gäller även för den verksamhet inom universitet och högskolor vilken finansieras av myndigheter inom andra departements områden . I enlighet härmed skall alla forskningsfinansiärer erlägga ersättning för alla kostnader, även lokalkostnader. En omfördelning av medel från universitet och högskolor gjordes, först till forskningsråden och senare även till andra myndigheter, för att alla forskningsfinansiärer skulle kunna ersätta alla kostnader fullt ut. Grundprincipen är således, för universitet och högskolor liksom för statlig verksamhet i övrigt, att externa finansiärer skall täcka samtliga kostnader som uppstår i samband med det uppdrag eller projekt som finansieringen avser. Detta gäller självfallet direkta kostnader för t.ex. löner, lokaler och material men också kostnader för del i den infrastruktur i vid bemärkelse som finns inom högskolan och utan vilken arbetet inte skulle kunna bedrivas. Med infrastruktur avses här bibliotek, administration, gemensam service och utrustning etc. och högskolor bedrivs forskning och forskarutbildning med medel dels från staten direkt till respektive lärosäte och dels från externa finansiärer som forskningsråd, statliga myndigheter, stiftelser m.m. Av för framgår att intäkterna för forskning vid universiteten var , varav kom direkt från intäkter av anslag, var intäkter av bidrag och avsåg uppdragsforskning. I betänkandet från Forskning betonas att en korrekt kostnadsfördelning är fundamental för att forskningspolitiken skall bli meningsfull. De övergripande prioriteringar som statsmakterna gör får inte sättas ur spel genom att olika typer av direkta eller indirekta subventioner gör anslag olika mycket värda. Enligt Forskning 2000 betalas de direkta kostnaderna inte alltid fullt ut av externa finansiärer. Detta beror delvis på redovisningssvårigheter på grund av att personal i allmänhet arbetar med flera olika uppgifter. När det gäller gemensamma och indirekta kostnader tillämpas en schablon som inte beaktar eventuella kostnadsskillnader mellan vetenskaps- områden eller lärosäten. Det föreligger också enligt kommittén en intressemotsättning mellan forskare/externfinansiär å ena sidan och lärosätet å den andra, och det förekommer inte sällan försök att undvika att gemensamma kostnader tas ut. Särskilt tydlig blir den externa styrningen och uppbindningen av högskolans resurser när externa finansiärer också kräver direkt ekonomisk medverkan från de institutioner där deras projekt utförs. Kostnadsfördelningen för verksamhet vid universitet och högskolor har kommit att bli en alltmer betydelsefull fråga med växande andel extern finansiering. Principen om full kostnadstäckning gäller, men trots detta tillämpas inte full kostnadstäckning av alla aktörer, varför lärosätena ej fått alla kostnader täckta. De medel som anvisas under forskningsanslag direkt till universitet och högskolor måste kunna disponeras enligt beslut som fattas av berörda instanser vid lärosätena. Samverkansmönstren mellan lärosäten och externfinansiärer är komplexa. Villkor och kostnader varierar mellan ämnesområden, mellan lärosäten och bland finansiärer. Universiteten och högskolorna behöver vidareutveckla den ekonomiska redovisningen. Som ett stöd i detta arbete kommer regeringen att ge i uppdrag att efter samråd med utveckla en modell för beräkning av full kostnads-täckning av forskningsverksamheten. Universitetens och högskolornas uppgift att utan bindningar utveckla kunskap och därvid kunna kritiskt granska företeelser i omvärlden står i viss motsatsställning till uppgiften som samhällets forskningsinstitut där ramarna för forskningen ofta är snävare. Den fria forskningen ökar å andra sidan lärosätenas möjligheter att fungera som effektiv utförare av externfinansierad forskning, eftersom många forskningsuppdrag kommer att falla inom områden där kompetens redan kunnat byggas upp genom den fria forskning. Lärosätenas möjligheter att själva initiera och driva forskning är således av stor betydelse för båda dessa uppgifter. Utvecklingen mot en allt högre grad av externfinansiering begränsar emellertid lärosätenas möjligheter därvidlag, som det inte är möjligt att öka fakulteternas anslag till vetenskapsområden i den utsträckning som skulle vara nödvändig för att balansera extern- finansieringen. En möjlig lösning vore att universitet och högskolor, på samma sätt som konsulter och kunskapsföretag, genom uttagna kostnader garanteras ersättning för egen kompetensutveckling. En sådan ersättning kan betraktas som en del av de indirekta kostnaderna för externt finansierad verksamhet. Det bör därför undersökas om och på vilket sätt viss ersättning för kompetensutveckling kan ingå i en utvecklad modell för full kostnadstäckning. 8 Forskningsstiftelserna 8.1 Forskningsstiftelsernas styrelsesammansättning och livslängd Regeringens bedömning: Forskningsstiftelsernas styrelser bör vara allsidigt sammansatta och anpassade efter varje stiftelses verksamhets- inriktning. Det bör alltid ingå forskare i styrelserna. Kommitténs förslag: För att nå en god överensstämmelse med statsmakternas forskningspolitik bör forskningsstiftelsernas styrelser bestå av riksdagsledamöter. Styrelseledamöterna bör utses bland företrädare för partier som är företrädda i eller nomineras av dessa. Antalet ledamöter från respektive parti bör avspegla mandatfördelningen i . Forskningsstiftelserna bör anpassa sin utdelning av medel till den långsiktiga realavkastningen på stiftelsekapitalet i stället för att göra omfattande men tidsbegränsade åtgärder. Remissinstanserna: Ett fyrtiotal instanser uttalar sig i frågan om styrelsernas sammansättning. Endast någon enstaka instans är klart positiv. Alla övriga instanser avvisar förslaget. Flera instanser kan tänka sig att styrelserna består av bara forskare och politiker, men lika många instanser vill behålla nuvarande ordning med en bredare representation i styrelserna. Några instanser påpekar särskilt att näringslivet bör vara representerat i styrelserna och ett par instanser menar att även doktorander bör ingå i styrelserna. Några instanser anser att forskarrepresentanterna i styrelserna bör kunna utses genom en form av nomineringsförfarande som liknar det som tillämpas för forskningsråden. Ett trettiotal instanser uttalar sig om stiftelsernas livslängd. Ungefär en tredjedel är positiva till kommitténs förslag. En tredjedel är direkt negativa till kommitténs förslag och menar att stiftelserna även i fortsättningen bör kunna dela ut forskningsmedel i en takt som överstiger den årliga realavkastningen. Ytterligare en tredjedel av instanserna avvisar inte direkt förslaget, men påtalar antingen behovet av en övergångsperiod, vill ge stiftelserna möjlighet att dela ut viss del av realavkastningen eller varnar för att förslaget skulle medföra ett allvarligt bortfall av forskningsmedel på kort sikt. , av högre utbildning och forskning, och allergiforskning och inom områden med anknytning till och påpekar att de redan tillämpar en sådan utdelningspolicy som kommittén föreslår. Skälen för regeringens bedömning Bakgrund bildade staten sammanlagt elva stiftelser med medel som härrörde från avvecklingen av löntagarfonderna. Sju av stiftelserna har till ändamål att främja forskning och därtill anknytande verksamhet: () som stödjer naturvetenskaplig, teknisk och medicinsk forskning inom områden av särskild betydelse för framtida konkurrenskraft, () som stödjer forskning av strategisk betydelse för en god livsmiljö, och kompetensutveckling () som stödjer kunskaps- och kompetensutbyte, forskning vid mindre och medelstora högskolor samt främjar informationsteknologi, och allergiforskning (Vårdal) som stödjer forskning och forskarutbildning inriktad mot vårdområdet samt allergier och annan överkänslighet, av högre utbildning och forskning (STINT) som stödjer internationalisering av högre utbildning och forskning, inom områden med anknytning till och som skall bidra till uppbyggnad och finansiering av forskning och forskarutbildning i södra delen av , och vid . Härtill kommer att av staten fick en särskild donation avsedd för kulturvetenskaplig forskning. Stiftelserna och via kulturvetenskapliga donationen väntas fatta beslut om i stöd till forskning . har den klart största bidragsramen (ca ) och är den största externa finansiären av forskning vid högskolor och universitet. Bland övriga stiftelser har t.ex. och och kompetensutveckling bidragsramar på 280 respektive , av högre utbildning och forskning 240 miljoner och och allergiforskning . Stiftelsernas styrelsesammansättning Efter ändringar i stiftelselagen och i stiftelsernas stadgar är det regeringen som utser ledamöterna i forskningsstiftelsernas styrelser (prop. 1996/97:22, bet. 1996/97:LU2, rskr. 1996/97:62 och prop. 1996/97:5, bet. 1996/97:UbU3, rskr. 1996/97:99). Syftet med denna ordning är att möjliggöra ett demokratiskt inflytande över forskningsstiftelserna och öka förutsättningarna för ett närmare samarbete mellan stiftelser, forskningsråd, sektorsorgan samt universitet och högskolor. Forskning 2000:s förslag till ny sammansättning av stiftelsernas styrelser motiveras av en önskan att öka den offentliga kontrollen över utnyttjandet av de stora ekonomiska resurser som stiftelserna förfogar över. Tanken är att den föreslagna styrelsesammansättningen skall bringa stiftelsernas verksamhet mer i samklang med de övergripande forsknings-politiska prioriteringar som anges av regering och riksdag. Kommittéförslaget skulle innebära stora förändringar i förhållande till hur stiftelsernas styrelser är sammansatta . De styrelser som är utsedda för perioden 1999 är allsidigt sammansatta och innehåller förutom forskare även företrädare för forskningsråd och statliga myndigheter, representanter för näringslivet, företrädare för intresse- organisationer samt riksdagsledamöter. Sammansättningen av de enskilda styrelserna är avpassad efter inriktningen av respektive stiftelses verksamhet. Enligt kommitténs förslag skulle däremot alla stiftelser oavsett verksamhetsinriktning få en styrelse med samma sammansättning. Som kommittén påtalat kan en styrelse bestående av enbart politiker i sak bara svara för mer strategiska och övergripande beslut. utan forskare bör inte göra prioriteringar och fatta beslut som rör tilldelning av anslag till enskilda forskningsprogram eller forskningsprojekt. Sådana beslut skulle, om kommittéförslaget genom- fördes, i än högre grad än tidigare komma att hanteras av särskilda beredningsorgan och endast rent formellt tas i styrelsen. Flera remissinstanser har menat att en så utpräglad arbetsfördelning skulle skapa en svår situation för styrelserna och försvåra stiftelsernas arbete. Politikerna i styrelsen skulle tvingas ta det fulla ansvaret för beslut om forskningsanslag som de inte rimligen kan bedöma till fullo. Härtill kommer att förslaget från Forskning visserligen skulle ge politikerna ökad möjlighet till insyn och påverkan vad gäller stiftelsernas verksamhet, men skulle minska dessa möjligheter för andra intressenter. Eftersom flera av forskningsstiftelserna har inskrivet i sina stadgar att samverkan mellan högskolor och näringsliv skall främjas, förefaller det t.ex. problematiskt att ha styrelser utan några representanter från näringslivet. Styrelser med enbart politiker skulle också ta bort de värdefulla möjligheter till dialog och utbyte i forskningsfrågor mellan företrädare för olika intressen som en mer allsidig styrelsesamman- sättning kan ge. Regeringens bedömning är därför att kommitténs förslag om styrelser bestående av enbart politiker inte bör genomföras. I likhet med flertalet remissinstanser anser regeringen att det framförallt är väsentligt att forskningsstiftelsernas styrelser även i fortsättningen har en stark representation av forskare som garanterar vetenskaplig kvalitet och trovärdighet. Det är också regeringens uppfattning att styrelserna bör fortsätta att ha en allsidig sammansättning som medger insyn för och en dialog mellan andra än enbart forskare och politiker. En fråga som tagits upp av några remissinstanser är formerna för hur forskarna i styrelserna utses. Dessa utses direkt av regeringen utan något formaliserat system för nominering eller rekommendation från forskarsamhället, medan forskarna i forskningsråden nomineras av forskarna själva genom ett elektorsförfarande. Möjligen skulle forskningsstiftelsernas vetenskapliga trovärdighet och anseende bland forskare ytterligare stärkas om samma system för att utse forskar- representanter kunde användas för forskningsstiftelserna som för råden. står det klart att forskningsstiftelserna inte i samma utsträckning som forskningsråden kan styras av inomvetenskapliga bedömningar. Regeringen anser därför att det inte finns tillräckligt starka skäl för att införa någon särskild procedur för att utse forskare till stiftelsernas styrelser. En annan viktig fråga är hur en god samverkan mellan forskningsstiftelserna och olika statliga forskningsfinansiärer skall främjas. sker samverkan bl.a. genom att flera företrädare för forskningsråd och andra statliga forskningsfinansiärer också är ledamöter i forskningsstiftelsernas styrelser. Denna ordning har varit funktionell under ett skede då forskningsstiftelserna etablerat sig i forskningssystemet och dessutom övertagit en del forskningssatsningar från statliga finansiärer. är det så att en liten krets av personer därmed fått ett betydande inflytande över forskningsfinansieringen. Den jävsproblematik som kan ligga i detta har krävt stor försiktighet hos företrädare för andra finansiärer i stiftelsernas styrelser. Det är därför regeringens ambition att begränsa denna typ av utnämningar så långt som möjligt. Slutligen har några remissinstanser hävdat att det är rimligt att även doktoranderna blir representerade i stiftelsernas styrelser, eftersom stiftelserna finansierar ett stort antal doktorander. Regeringen anser att detta kan vara motiverat i vissa stiftelser där just finansieringen av forskarstudier är omfattande. Forskningsstiftelsernas livslängd Forskning 2000 har tagit upp frågan om vilken omfattning forskningsstiftelsernas årliga utdelning av forskningsmedel bör ha för att bäst gagna forskningen och konkurrensförmåga. Kommittén uttalar sig för en ordning där den årliga utdelningen av forskningsmedel begränsas till den långsiktiga realavkastningen på stiftelsekapitalet. Detta skulle ge stiftelserna i princip evig livslängd. Frågan om stiftelsernas livslängd behandlades redan när de första forskningsstiftelserna inrättades. Den dåvarande regeringen ansåg att stiftelsemedlen i sin helhet skulle förbrukas (prop. 1992/93:171). uppfattade den av regeringen angivna tidsramen som ett riktmärke och menade att stiftelsernas verksamhet med en framgångsrik förmögenhetsförvaltning borde kunna utsträckas (bet. UbU 1992/93:16). Regeringen kan konstatera att nästan alla forskningsstiftelsernas stadgar innehåller bestämmelser som ger stiftelserna möjlighet att förbruka inte bara avkastningen på sitt kapital utan också själva grundkapitalet. Frågor om utdelningstakt och livslängd måste därmed i flertalet fall avgöras genom självständiga beslut av varje enskild stiftelse. För de flesta stiftelserna gäller dock att styrelsens handlingsutrymme begränsas av att en minsta tidsperiod inom vilken kapitalet får förbrukas har lagts fast i stadgarna. Det är främst och som inte har några sådana bestämmelser i sina stadgar. har flera stiftelser bl.a. , av högre utbildning och forskning och och allergiforskning beslutat att begränsa sin utdelning till den reala avkastningen av stiftelsens kapital. har emellertid tills vidare beslutat om en utdelningstakt som förväntas förbruka kapitalet , men dess styrelse för fortsatta diskussioner i frågan. Stiftelsernas utdelningstakt och livslängd påverkar förutsättningarna för den nationella forskningspolitiken. Regeringen kommer därför bl.a. inom ramen för sin dialog med forskningsstiftelserna att noggrant följa stiftelsernas beslut vad gäller dessa frågor. 9 Myndighetsstrukturen för finansiering av forskning Regeringens bedömning: Det bör tillsättas en arbetsgrupp med uppdrag att föreslå myndighetsorganisation för forskningsfinansiering. Följande utgångspunkter bör gälla för utredningsarbetet: - De medel som avsätts för forskning måste fördelas med utgångspunkt i krav på hög inomvetenskaplig kvalitet. - De medel som avsätts för forskning till stöd för verksamheten inom ett visst samhällsområde måste fördelas även med utgångspunkt i relevansen för området. - Samspelet mellan olika slag av forskning liksom mellan forskning och samhälle måste utvecklas. - Ansvarsförhållandena mellan olika myndigheter måste vara tydliga. - Det måste finnas adekvata former för att ge stöd till tvärvetenskaplig forskning. - Arbetet med att fördela forskningsresurser måste bedrivas effektivt. Kommitténs förslag: Den parlamentariska kommittén Forskning 2000, med uppdrag att se över det svenska forskningssystemet, har i sitt betänkande Forskningspolitik (SOU 1998:128) pekat på vissa problem i dagens forskningspolitik, däribland bristande samband mellan grundforskning och mer tillämpad forskning, ett alltför splittrat finansieringssystem och otillräcklig granskning av relevans och vetenskaplig kvalitet i forskningen. Kommittén har lämnat förslag till en förenkling av forskningssystemet med fokus på en hög vetenskaplig kvalitet i all forskning. Kommittén anser att dagens forskningssystem bygger på en konstlad uppdelning mellan grundläggande och tillämpad forskning och mellan disciplininriktad och tvärvetenskaplig forskning. De grundvetenskapliga forskningsråden under stödjer grundforskning enbart efter strikt vetenskapliga kriterier medan den mer tillämpade forskningen stöds av en rad olika sektorsorgan samt forskningsråden under Social- och Jordbruksdepartementen. Dessa råd stöder även grundforskning.