prop · GM0363 · 1999-01-01 00:00:00 — 7.4.5 Batterier I finns mål för avveckling av kvicksilverbatterier. Målet är att avvecklingen skall ske och senast (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338). Vidare har regeringen angivit att användningen av bly i batterier och kadmium i nya produkter bör upphöra inom 10 (prop. 1997/98:145). Angivna mål för insamling av startbatterier innehållande bly är (prop. 1990/91:36, bet. 1990/91:JoU15, rskr. 1990/91:77) och för nickelkadmiumbatterier (prop. 1990/91:90, bet 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:73). Insamlingen av blybatterier administreras av ett för ändamålet bildat bolag, , som finansieras via avgifter på blybatterier. Försäljningen av batterier med kvicksilveroxid har i princip upphört i . För slutna nickelkadmiumbatterier var andelen batterier inkomna till behandlingsanläggningar och insamlade mängder av startbatterier uppgår till mellan 95 . Siffrorna bygger på de mängder som nått anläggningar för återvinning eller bortskaffande och ger således inte en heltäckande bild. Den mängd batterier som samlats in av kommunerna men ännu inte nått behandlingsanläggningarna är inte känd, men sannolikt finns det lager av insamlade batterier ute i kommunerna. Därutöver finns sannolikt batterier även lagrade hos hushållen. Den totala mängden lagrade eller insamlade batterier är således troligen större än den andel insamlade batterier som som anges ovan. Enligt kommissionens direktiv (98/101/EG) av om anpassning till den tekniska utvecklingen av rådets direktiv /157/EEG om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen, skall medlemsstaterna förbjuda saluhållande av batterier med en kvicksilverhalt över 0,0005 viktprocent. Knappcellsbatterier med en halt upp till 2 viktprocent undantas dock från förbudet. 7.4.6 Kontorspapper Återvinningsbranschen har genom ett frivilligt åtagande förbundit sig att samla in och återvinna av kontorspappret och på lång sikt. Regeringen anser att effekterna av det frivilliga åtagandet bör avvaktas innan ställning tas till behovet av ytterligare åtgärder. genomförde en uppföljning av hur arbetet med kontorspapper fortskrider. Uppföljningen visade att insamling och återvinning enligt det frivilliga åtagandet fungerar bra samt att det inte finns något behov av att vidta några ytterligare åtgärder. avser att göra ytterligare en uppföljning . 7.4.7 Byggavfall Byggsektorn har i ett frivilligt åtagande förbundit sig att halvera den mängd av sektorns avfallsmängder som deponeras . kommer att verka för en miljöanpassning samt en ökad återvinning av byggvaror. Verket kommer bl.a. att bistå samt följa utfallet av Byggsektorns Kretsloppsråds åtaganden. har i samråd med på uppdrag från regeringen gjort en översyn av hur det farliga avfallet identifieras och hanteras vid rivning. I rapporten som redovisade till regeringen föreslås ett antal lagändringar för att förbättra de brister som har funnits avseende identifiering och hantering av material som kan vara farligt avfall. Bland annat föreslås att (1987:10) skall kompletteras med krav på att rivningsplanen grundas på en inventering av förekomsten i byggnaden av sådant material som kommer att utgöra farligt avfall. Även ett krav på rivningsanmälan vid utrivningar föreslås i de fall där det kan antas att farligt avfall uppkommer. Det föreslås kompletteras med ett krav på användande av ett formulär som bemyndigas få utforma. När det gäller certifiering föreslås kvalitetsansvariga ges möjlighet att komplettera sin behörighet. Dessutom föreslås att det skall finnas möjlighet att utse en fristående sakkunnig kontrollant för kontroll av rivningsarbetet. Avslutningsvis föreslår att slutbeviset i stort sett skall utformas likformigt vid rivning och byggande. Frågan bereds inom . 7.4.8 Elektriska och elektroniska produkter Regeringen avser att införa producentansvar för uttjänta elektriska och elektroniska produkter i (prop. 1996/97:172, bet. 1997/98:JoU7, rskr. 1997/98:55). Ett förslag till förordning har anmälts till Europeiska kommissionen som inte har lämnat några synpunkter på det svenska förslaget. som regeringen beslutar att producentansvaret skall träda i kraft avser regeringen att förbjuda deponering, fragmentering och förbränning av elektriska och elektroniska produkter om de inte behandlats av en certifierad förbehandlare. får meddela föreskrifter om sådan verksamhet som syftar till demontering, sortering eller andra förbehandlande åtgärder. 7.4.9 Möbler Kretsloppsdelegationen har i sin rapport, Producentansvar för möbler (Kretsloppsdelegationens rapport 1997:15), föreslagit att producentansvar för uttjänta möbler införs. Det i renhållningslagen införda förbudet mot deponering av organiskt avfall och ett kommande införande av en avfallsskatt tillsammans med den fungerande andrahandsmarknaden för möbler gjorde att regeringen i propositionen Svenska miljömål miljöpolitik för ett hållbart (prop. 1997/98:145) bedömde att återanvändning och återvinning av uttjänta möbler kommer att öka. Regeringen har därför inte för avsikt att införa ett författningsreglerat producentansvar för möbler. Kemikalieinspektionen har på uppdrag av regeringen föreslagit vissa åt- gärder för att minska riskerna för miljö och hälsa från kemikalier som förekommer i textilier (Kemikalier i textilier, Rapport från Kemikalie- inspektionen 2/97). Regeringen har i proposition Svenska miljömål miljöpolitik föt ett hållbart (prop. 1997/98:145) angivit en avsikt att förbjuda användning av azofärgämnen i textilier liksom import av produkter innehållande sådana ämnen. Motivet till detta är att azofärgämnena kan ge upphov till cancerframkallande arylaminer. sammanställning över nuvarande hantering av avfall Ursprung, mängder och hantering av avfall Konsumtionsavfall Vad är konsumtionsavfall ? Med konsumtionsavfall menas hushållsavfall, icke branschspecifikt avfall, bygg- och rivningsavfall, park- och trädgårdsavfall, slam från reningsverk och enskilda avlopp samt avfall från bilskrotning. Vårt konsumtionsavfall består till nästan hälften av avfall från hushållen . Konsumtionsavfall - mängder, 1994 Hushållsavfall Utvecklingen av hushållsavfallsmängderna är mycket svår att följa över en längre tidsperiod eftersom officiell statistik började föras först . I den senaste undersökningen av () uppgick mängden hushållsavfall till ungefär . Enligt () genererades hushållsavfall , varav gick till materialåtervinning. Mängden inkluderar sådant avfall som samlats in genom producenternas försorg. Den mängd hushållsavfall som samlats in av kommunerna uppskattas enligt RVF till . Hushållsavfall samlas in genom producenternas eller kommunernas försorg. En stor del av insamlingen sker genom anlitande av olika entreprenörer. sköter ungefär en tredjedel av kommunerna insamling av hushållsavfall i egen regi. har sorteringen av hushållsavfall ökat. , sker genom införandet av ett producentansvar, sortering i olika fraktioner. Exempelvis källsorteras returpapper och förpackningar av olika materialslag såsom glas, metall, plast, papp och kartong samt wellpapp. Förpackningarna lämnas i olika insamlingskärl, medan returpapper i många kommuner kan lämnas vid tomtgränsen eller i särskilda insamlingsbehållare. Det kommunala ansvaret omfattar det hushållsavfall som inte omfattas av producentansvaret. I detta avfall ingår även grovavfall och hushållens farliga avfall. I de flesta kommuner sker en insamling genom kommunens försorg av hushållens farliga avfall. Insamlingssätten varierar mellan ambulerande miljöbilar och permanenta miljöstationer, vilka ofta finns i anslutning till en bensinstation. I ett mindre antal kommuner samlas hushållens farliga avfall in vid den ordinarie sophämtningen i särskilda miljöboxar. samlades farligt avfall in från hushållen. Det innebär per invånare. Kasserade batterier samlas också in av kommunen via antingen inlämning till försäljningsställen eller i s.k. batteriholkar som finns uppsatta på ett flertal ställen inom kommunen. Grovavfall hanteras normalt skilt från övrigt avfall och samlas in antingen genom hämtning vid fastigheten eller genom att hushållen lämnar detta avfall vid en avlämnings- eller återvinningscentral. I ca 20 kommuner sker även en mer långtgående sortering, i syfte att få en bättre behandling av det avfall som återstår efter det att farligt avfall och återvinningsbart avfall sorterats ut. I t.ex. och sorteras en våt organisk fraktion och en torr brännbar fraktion ut. I sorterar hushållen avfallet i en komposterbar fraktion, en brännbar fraktion och en deponirest. Sorteringen sker i olikfärgade plastpåsar som sedan skiljs åt vid behandlingsanläggningen genom optisk avläsning. Vilken modell som har utvecklats i kommunerna beror på tillgången på behandlingsanläggningar. Nedan visas ett diagram över hur hushållsavfall behandlas. Figuren visar att en relativt stor andel av hushållsavfallet fortfarande deponeras. Behandling av hushållsavfall. Övrigt konsumtionsavfall sker en öppen kompostering av främst park- och trädgårdsavfall, men även av en del utsorterat organiskt avfall från hushåll, i större eller mindre skala inom nästan varje kommun. Med öppen kompostering menas att komposteringen sker utomhus med fritt lufttillträde. komposterades eller rötades av park- och trädgårdsavfallet centralt. Resterande del av insamlat park- och trädgårdsavfallet gick till förbränning eller deponerades. återvinns en mycket liten del av bygg- och rivningsavfallet. av detta avfall deponeras, förbränns och resterande mängd återvinns. Även icke branschspecifikt avfall deponeras () och slam från kommunala reningsverk deponeras () i stor utsträckning. Omhändertagande av konsumtionsavfall Materialåtervinning Återvinningen av konsumtionsavfall har ökat . En pådrivande faktor har varit införandet av producentansvar för förpackningar, returpapper och däck. När det gäller förpackningar ökade den årliga materialåtervinningen med . Endast en mycket liten del av de insamlade förpackningarna går till energiutvinning. I den uppföljning som gjordes om hur producenterna klarat de återvinningsmål som finns uttryckta i förordningararna om producentansvar fann att de flesta målen uppnåtts. När det gäller insamlade däck är det endast en mycket liten mängd som går till materialåtervinning (var andelen ). Den största delen går istället till olika former av förbränning. samlades 78 viktprocent av returpappret in. Det returpapper som samlas in går uteslutande till materialåtervinning. Dessutom samlas även av den totala mängden kontorspapper in för materialåtervinning i eller för export. Av bygg- och rivningsavfallet går en mycket stor del fortfarande till deponering. Andelen som gick till materialåtervinning var , men andelen väntas dock öka bland annat till följd av det handlingsprogram som tagits fram av Byggsektorns Kretsloppsråd för att minska andelen deponerat bygg- och rivningsavfall. Förbränning finns det 21 förbränningsanläggningar för avfall spridda från i norr till i söder. Omfattningen av avfallsförbränning i ökade kraftigt . har det inte byggts någon ny anläggning utan endast ombyggnad och modernisering av de befintliga anläggningarna har gjorts. Vid samtliga anläggningar för avfallsförbränning i utnyttjas energin i avfallet för värmeproduktion som levereras till det lokala fjärrvärmenätet eller intilliggande industrier. Tre anläggningar producerar dessutom el. och fram har mängden avfall som gått till förbränning fördubblats och energiproduktionen mer än tredubblats. Framför allt beror den ökade energiutvinningen på att andelen bortkyld värme successivt minskar som förbränningseffektiviteten blivit bättre och bränslet blivit torrare och renare på grund av bättre sortering. Förutom avfallsförbränningsanläggningar finns det ett tiotal mindre för-bränningsugnar för sjukvårdens riskavfall. Dessutom finns det ett antal små ugnar som förbränner djurkroppar och annat avfall från djursjukhus. I övrigt tas riskavfallet om hand vid kommunala förbränningsanläggningar eller deponier. Ett komplement till förbränning i avfallsförbränningsanläggningar, vilket blivit mer aktuellt, är inblandning av källsorterat brännbart material i fastbränslepannor vilka normalt eldas med olika typer av biobränslen (såsom träflis, pellets, briketter, träpulver och spån), torv och kol. Dessa pannor finns i ett betydligt större antal och är enklare i sin utformning än avfallsförbränningsanläggningar t.ex. vad gäller drift, underhåll och reningsutrustning. För förbränning av avfall i avfallsförbränningsanläggningar har utfärdat föreskrifter; kungörelse med föreskrifter om utsläpp till luft från anläggningar för förbränning av kommunalt avfall med en nominell kapacitet mindre än och som beviljats tillstånd enligt miljöskyddslagen (1969:387) före (SNFS 1993:13) och kungörelse med föreskrifter om utsläpp till luft från anläggningar för förbränning av kommunalt avfall som beviljats tillstånd enligt miljöskyddslagen (1969:387) efter och anläggningar med nominell kapacitet lika med eller större än som beviljats tillstånd enligt samma lag före (SNFS 1993:14). Biologisk behandling Kompostering och rötning (biologisk förgasning) är två olika behandlingsmetoder för biologiskt avfall. Kompostering är biologisk nedbrytning av organiskt material i syrerik miljö, s.k. aerob process, medan rötning är biologisk nedbrytning i syrefattig miljö, s.k. anaerob process. Ursprungsmaterialet vid dessa behandlingar kan vara gödsel, latrin, matrester, park- och trädgårdsavfall, avloppsvatten från industrier eller slam från reningsverk. Den första fullskaleanläggningen i för rötning av bl.a. hushållsavfall invigdes i . Anläggningen tog emot . finns ytterligare 10 rötningsanläggningar i drift. För central kompostering finns fyra anläggningar i drift. Förutom den storskaliga biologiska behandlingen sker också en utbredd hemkompostering. Beroende på kommun komposterar allt från av villahushållen sitt trädgårdsavfall. Kompostering av matavfall kräver behållare som måste vara skyddade mot angrepp av skadedjur. I komposterar i genomsnitt av villa- och småhusägare själva detta avfall. Många kommuner satsar dock på att öka hemkomposteringen genom rådgivning och försäljning av behållare. behandlades totalt ungefär organiskt avfall med biologiska metoder, varav genom kompostering och genom rötning. Deponering De flesta avfallsdeponier som tar om hand konsumtionsavfall ägs av kommuner eller kommunala bolag. Av den totala avfallsmängden är det som deponeras på de privatägda upplagen. Det finns cirka 300 kommunala deponier i landet som tar emot konsumtionsavfall per anläggning och år. Vid 12 av dessa upplag deponeras mer är konsumtionsavfall . Totalt tog dessa större anläggningar emot drygt , dvs. en tredjedel av den totala deponerade avfallsmängden. Vid 172 mindre anläggningar togs sammanlagt av den totala mängden emot. De flesta av dessa mindre anläggningar finns i norra delen av landet. Enligt deponerades hushållsavfall och därmed jämförligt avfall. Förutom de ovan nämnda deponierna finns i landet cirka 120 deponier som enbart tar emot slam samt ett stort antal s.k. schaktmassetippar som tar emot schaktmassor och bygg- och rivningsavfall. kontrolleras tillförseln av avfall vid infarten till de flesta kommunala anläggningarna. Kontrollen omfattar både mängd och avfallsslag. För att öka tillförlitligheten i kontrollen av deponerade mängder installeras våg vid allt fler avfallsupplag. Våg finns vid cirka 100 upplag, bl.a. vid samtliga kommunala deponier som tar emot avfall . Detta innebär att av upplagen har våg och att av allt avfall som deponeras på kommunala deponier vägs. har utbyggnaden av gasutvinningssystem ökat vid de kom-munala deponierna. Vid 55 upplag finns anläggningar för insamling av deponigas. producerades cirka 400 GWh, varav som värme och resterande som el. Ytterligare ett trettiotal anläggningar planerar att installera system för deponigasutvinning. Mer än hälften av de kommunala deponierna har system för uppsamling av lakvatten. Vid äldre anläggningar består uppsamlingssystemet, i den mån det finns något, ofta enbart av en kringdränering (uppsamlingsdike) som främst tar upp ytavrinnande vatten. Vid nyare deponier är detta ersatt av, eller kompletterat med, dräneringar under det deponerade avfallet (bottendränering). Flertalet upplag har däremot inte försetts med bottentätningar. Den dominerande behandlingsformen har varit att leda över och behandla lakvattnet i avloppsreningsverk. Ett 80-tal kommunala deponier har en mer eller mindre omfattande plan för avslutning av upplaget. Att avsätta medel för avslutning och efterbehandling är en relativt ny företeelse och de flesta kommunala deponier har börjat med detta först . har avsatts för detta ändamål vid ett 50-tal deponier. Produktionsavfall Produktionsavfall är avfall som specifikt kan härledas till industriell verksamhet, vilket med ett annat namn kallas branschspecifikt industriavfall. gjorde en undersökning av hur mycket avfall som industrin genererar. Den visar att industrin genererade totalt avfall, varav gruvindustrin stod för den absolut största delen, . I en inventering genomförd av (rapport 4614) angavs mängden till knappt , varav gruvindustrin bidrog med . Skillnaden mellan de två undersökningarna kan möjligen bero på att olika basår har använts, men också att begreppet avfall definieras olika av uppgiftslämnarna. Övrig industri genererade enligt verkets undersökning . Industrins avfall är ofta homogent och därför inte i stort behov av sortering. I de fall sortering sker görs detta på särskilt i ordningställda platser som är uppförda fristående eller i anslutning till någon typ av vidarebehandling, t.ex. avfallsupplag. Sortering av industriavfall sker på ett hundratal deponier. Omhändertagande av produktionsavfall Hur produktionsavfall tas om hand visas i figuren nedan. Omhändertagande av industriavfall (exkl. gruvavfall). Materialåtervinning inventering av industrins avfallsmängder visar att materialåtervinningen i genomsnitt ligger på (i denna siffra är gruvavfall exkluderat). Inom vissa branscher, främst sågverk, återvinns av avfallet. Även livsmedelsindustrin och järn- och stål- industrin återvinner mycket av sitt avfall. Förbränning Enligt figuren ovan framgår att av produktionsavfallet förbränns. Inom skogsindustrin har utnyttjandet av avfallet länge varit en förutsättning för en effektiv produktion. Inom massa- och papperstill- verkning omhändertas mycket brännbart material i form av bark, flis, spån och övrigt produktionsspill, vilket kan utnyttjas för att täcka stora delar av värmebehovet i fabrikerna. Även slam används som bränsle i dessa fabriker. Renare avfallsfraktioner från industriavfall, t.ex. träflis, går till förbränning i andra fastbränslepannor än avfallsförbränningsanläggningarna. Mängden avfall som förbränns på detta sätt kommer sannolikt att öka. Deponering Det finns cirka 300 industrideponier i landet som tar emot avfall . Sammanlagt rör det sig om som deponeras, av vilka gruvindustrin står för ungefär , enligt inventering. Dessa mängder utgör av produktionsavfallet exklusive gruvavfall. Allt avfall som deponeras från gruvindustrin sker i egna deponier, medan övrig industri deponerar i egna anläggningar. Industrideponierna ägs vanligen av de företag inom vilket avfallen uppkommer och har i allmänhet varit i drift sedan industriverksamheten startade. Tillstånden för själva industriverksamheten omfattar oftast även den egna deponin. I en del fall kan deponierna ha sitt ursprung från tidigare verksamheter på platsen. Det avfall som deponeras på industrins egna deponier är i huvudsak känt, men någon fullständig dokumentation av alla avfallsslag och mängder som har deponerats finns inte. Deponier för industriavfall utgörs i stor utsträckning av utfyllnader i mark och vatten inom industriområdena. Ofta används den utfyllda marken för utbyggnader, till lagerytor, etc. Sluttäckningens kvalitet bestäms ofta av kortsiktiga bedömningar, t.ex. vilka ändamål upplagsytorna skall användas till när deponeringen avslutas. Det innebär att sluttäckningarna kan variera från enkla jordtäckningar till täta asfaltytor. Industrideponierna har ingen behandling av lakvatten med undantag från något enstaka fall. Det förkommer heller inte någon utvinning av deponigas. Farligt avfall Nuvarande regler Regler om farligt avfall finns framför allt i 9 kap. (Miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd), 14 kap. (Kemiska produkter och biotekniska organismer) samt 15 kap. (Avfall och producentansvar). Dagens hantering I används följande metoder för omhändertagande av farligt avfall: materialåtervinning, framställning av avfallsbränsle, förbränning, kemisk eller fysikalisk behandling, biologisk behandling samt deponering. Materialåtervinning sker genom avdrivning, destillation, elektrolys, gravimetrisk sortering, kemisk fällning, omsmältning och regenerering. Framställningen av avfallsbränsle ur olje- och lösningsmedelshaltiga avfall sker genom gravimetrisk separation och avdrivning. Förbränning av farligt avfall eller avfallsbränsle ur farligt avfall sker i specialugnar för högtemperaturförbränning, konventionell eller plasmateknik, eller genom samförbränning i industri- eller avfallsugnar såsom cementugn, ångpanna, mesaugn eller avfallsförbränningsanläggning. Kemisk eller fysikalisk behandling omfattar metoder för förbehandling av avfall före återvinning eller bortskaffande. Exempel på sådana förfaranden är avdränering på akutplatta, separering av oljeavfall, ultrafiltrering, jordtvätt, termisk avdrivning, vattenångdestillation, neutralisation och kemisk fällning. Biologisk behandling omfattar kompostering i öppna eller slutna system och som uppslamning med eller utan lufttillträde. Deponering slutligen kan ske i ytdeponi med olika skyddsnivå eller i grund eller djupbergdeponi. Verksamhet med transport, mellanlagring och behandling av farligt avfall är tillstånds- eller registreringspliktig. Tillstånden för behandling av farligt avfall omfattade ett sextiotal verksamheter. Uppgifterna om registrerade, ej tillståndspliktiga transportörer av farligt avfall finns endast hos berörd länsstyrelse. I bilaga 2 finns en förteckning över avfall och behandlingsmetoder uppdelat på behandlingsföretag. Mängder, ursprung och kapacitet Oklarhet råder beträffande mängderna farligt avfall i . De uppskattningar som har gjorts förekom i utredningen avfall nya regler (SOU 1992:45) samt i Statistiska Centralbyrån:s utredning Industrins avfall och returråvaror . Det finns flera orsaker till att bedömningen av mängder och flöden av farligt avfall inte har kunnat anges på ett tillfredsställande sätt. Problemet med att ange mängderna farligt avfall kunde dels hänföras till svårigheten att entydigt definiera vad som menades med farligt avfall och dels till att de administrativa systemen för att registrera de många och komplicerade avfallsströmmarna var bristfälliga. En otillräcklig definition ledde till skiftande bedömningar, med olika resultat, hos avfallslämnaren och tillsynsmyndigheten. Svårigheterna gällde främst det avfall som ligger på gränsen mellan icke-farligt och farligt. De uppgifter som redovisas nedan avser mängder som tidigare betecknades miljöfarligt avfall. Statistik beträffande farligt avfall enligt förordningen (1996:971) om farligt avfall saknas än så . Det avfall som exporteras och importeras redovisas separat längre fram i detta avsnitt. Med anledning av bl.a. frånvaron av en nationell statistik håller på att utarbeta en nationell databas, vars syfte bl.a. är att sammanställa de flöden av farligt avfall som förekommer inom landet. Sammanställda mängder av miljöfarligt avfall I utredningen avfall nya reglers betänkande anges mängder miljöfarligt avfall som behandlades eller exporterades .