prop · GM0384 · 1999-01-01 00:00:00 — Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Bakgrunden till regeringens förslag: I bedrivs industriell framställning av dikalciumfosfat, kalciumklorid och natriumfosfat av ett företag, i . Vid dessa processer uppkommer rester i form av ett oorganiskt, metallhaltigt slam. Dikalciumfosfat är ett mineralfoderfosfat som används inom husdjursnäringen. Framställningen av denna produkt grundar sig på en speciell typ av råfosfat, s.k. Marockofosfat. I processen upplöses råfosfatet i saltsyra och därefter följer olika processteg, som bl.a. innebär utfällning av fluor samt kadmium, arsenik och andra tungmetaller. Vid företaget sker även framställning av andra fosfatprodukter, såsom natriumpolyfosfat. Användningsområdet för denna produkt är som tvättmedelskomponent. Kalciumklorid används för dammbindning på grusvägar, inom oljeborrningsindustrin m.m. Vid tillverkningen av kalciumklorid utnyttjas restlösningar från dikalciumfosfatprocessen. Avfallsslammet från dikalciumfosfatproduktionen förs till en s.k. slamstation, där neutralisation och filtrering sker. Avfallsslammet blandas där med avfallsslam från natriumfosfatproduktionen. Efter denna blandning och neutralisering med kalk erhålls ett filtrerbart slam som kan avskiljas i s.k. filterpressar. Mängden fosfatslam uppgår till ca och deponeras vid företagets egen deponeringsanläggning. Den deponerade mängden motsvarar ca fast substans. Även vid produktionen av kalciumklorid måste en rening ske, vilket ger upphov till ett avfallsslam som deponeras under samma förhållanden som fosfatslammet. Kalciumkloridslammet uppgår till ca , vilket motsvarar fast substans. Slammet innehåller tungmetaller av olika slag. Skälen för regeringens förslag: En förutsättning för att dikalciumfosfat, kalciumklorid och natriumfosfat skall kunna framställas är att de föroreningar som ingår i råvarorna avskiljs genom olika reningssteg. De föroreningar som via råvarorna tillförs processerna är bl.a. tungmetallerna kadmium, arsenik och krom. Dessa föroreningar anrikas i avfallet och omöjliggör en användning av avfallet i t.ex. gödselmedel. Framställningen av dikalciumfosfat grundar sig på en speciell typ av råfosfat, varför möjligheterna till en minskning av avfallsmängden via ändringar av råvaruflödet synes vara begränsade. Slammet innehåller vidare stora mängder halogener (exempelvis fluor och klor), vilka har förhindrat möjlig-heterna till att finna tekniska lösningar för en återanvändning av avfallet i någon form. Sammantaget anser regeringen att deponering får anses vara det miljömässigt bästa sättet att ta om hand de slammängder som härrör från kemiska processer avseende framställning av dikalciumfosfat, kalciumklorid och natriumfosfat. Dessa avfallsslag bör därför medges skattebefrielse. 13.6.2 Kalciumfluoridslam från framställning av aluminiumfluorid Regeringens förslag: Kalciumfluoridslam från framställning av aluminiumfluorid skall vara skattebefriat. Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Bakgrunden till regeringens förslag: Endast ett företag, i , bedriver framställning av aluminiumfluorid i . Aluminiumfluorid kan tillverkas enligt två olika metoder. Enligt den ena metoden, som tillämpas av , används fluorkiselsyra som fluorkälla. Enligt den andra metoden används jungfruliga mineraler som fluorkälla. Den producerade aluminiumfluoriden används som flussmedel vid produktion av primäraluminium. Den smältelektrolys varigenom primär- aluminium utvinns ur aluminiumoxid kräver normalt en mycket hög temperatur, ca 2 000oC, men genom tillsats av bland annat aluminiumfluorid ändras vissa parametrar med följd att temperaturen kan sänkas till ca 980oC. Härigenom kan energiförbrukningen vid aluminiumframställningen väsentligt minskas. Skälen för regeringens förslag: När aluminiumfluorid tillverkas av fluorkiselsyra, vilket är en biprodukt från en annan tillverkningsprocess, sparas naturresurser. Om inte fluorkiselsyran användes för detta ändamål skulle den deponeras eftersom den är miljö- och kanske hälsofarlig, vilket gör den olämplig för all annan användning. Användandet av fluorkiselsyra vid tillverkningen av aluminiumfluorid framstår således i sammanhanget som mer eftersträvansvärd eftersom dels ett annars oanvändbart material faktiskt kommer till användning, dels att mineraler inte behöver brytas i naturen, vilket alltså är en besparing av naturresurserna. Då fluorkiselsyra används som råvara vid framställningen av aluminiumfluorid uppkommer ett avfall i form av ett slam med fluorhaltig moderlut, som efter neutralisering bildar kalciumfluorid. uppkommer 10 000 sådant slam. Fluorförlusten beror på de kemiska förhållandena under processen och någon realistisk processförändring som skulle kunna förbättra detta är inte känd. Inte heller byte av råvaror påverkar detta förhållande. Kalciumfluoridens fysikaliska egenskaper och dess kemiska beståndsdelar gör att möjligheterna att finna alternativ till deponering av slammet får anses som små. Det finns inga möjligheter att avsätta den kalciumfluorid som uppkommer som avfall vid aluminiumfluoridtillverkning. Med hänsyn till slammets metallinnehåll anser regeringen att deponering är den miljömässigt bästa formen av omhändertagande av detta avfall och att skattefrihet därför bör medges. 13.6.3 Gipsslam från framställning av uppkolningsmedel Regeringens förslag: Skatt skall inte tas ut på gipsslam från framställning av uppkolningsmedel. Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om skattebefrielse för gipsslam från framställning av uppkolningsmedel. Remissinstanserna: Kemikontoret och anser att gipsslam från framställning av uppkolningsmedel bör skattebefrias, eftersom alternativ till deponering av avfallet saknas och skatten i detta fall alltså skulle sakna styrande effekt. Bakgrunden till regeringens förslag: är en filial till ett amerikanskt bolag. Verksamheten i sker i och har bedrivits . tillverkas en enda produkt, ett uppkolningsmedel som levereras till gjuteri- och stålindustrin i främst . Så vitt framkommit är företaget ensamt i om att framställa sådant uppkolningsmedel. Tillverkningen går till på så sätt att petroleumkoks med en svavelhalt om hettas upp i en inert atmosfär till 2500oC. Vid den temperaturen drivs svavel och andra föroreningar bort och kvar blir ett kolmaterial med en mycket hög renhetsgrad, . Föroreningarna drivs bort i gasform och gasen måste renas innan den släpps ut till atmosfären. Reningen sker i en venturiskrubber och föreningen gips bildas. Gipset avvattnas och ett gipsslam uppkommer som består till av vatten och av en mängd olika föroreningar. Slammet deponeras sedan. Mängden gipsslam beräknas uppgå till ca . Skälen för regeringens förslag: Enligt vad som framkommit finns det endast mycket begränsade möjligheter att inom en överskådlig framtid genom realistiska processförändringar på ett markant sätt minska mängden uppkommet gipsslam från framställning av uppkolningsmedel. Inte heller bedöms skatten kunna utgöra ett verksamt styrmedel så till vida att mängden deponerat avfall härigenom skulle kunna minskas genom återanvändning, återvinning för materialutnyttjande eller energiutnyttjande. Eftersom miljömässigt acceptabla alternativ till deponering saknas, bör således skattebefrielse medges för det aktuella avfallssla-get. 13.6.4 Elfilterstoft och andra rester från framställning av kalciumkarbid m.m. Regeringens förslag: Elfilterstoft från framställning av kalciumkarbid skall vara befriat från skatt. Skattebefrielse skall inte medges för sot och kiseljärn från sådan framställning, inte heller för kloratslam från framställning av natriumklorat. Utredningens förslag: Utredningen behandlar inte frågan om skattebefrielse för rester från framställning av vare sig kalciumkarbid eller natriumklorat. Remissinstanserna: Kemikontoret och anser att elfilterstoft, sot och kiseljärn från framställning av kalciumkarbid samt kloratslam från framställning av natriumklorat bör undantas från skatten, eftersom det saknas miljömässigt acceptabla alternativ till deponering för dessa avfallsslag. Bakgrunden till regeringens förslag: Kalciumkarbid är en produkt som främst används för avsvavling av råjärn och vid framställning av acetylen. är i det enda företag som framställer kalciumkarbid. Produktionsanläggningen är belägen i utanför . Kalciumkarbid framställs i en elektrisk reduktionsugn, där bränd kalk och koks smälts ihop med elektrisk kraft som energikälla. Gaserna från ugnen renas från stoft i ett elektrofilter. Elfilterstoftet består till största delen av kalcium- och magnesiumoxider och innehåller en mindre mängd kol. Mängden elfilterstoft vid nuvarande produktionsvolym uppgår till ca . Stoftet innehåller stora mängder föroreningar från råvarorna. Föroreningarna består av magnesium, järn, kisel, cyanid och aluminium och är av så stor omfattning att återföring till karbidugnen skulle störa processen. Sot tas ut manuellt via manluckor från den övre delen av karbidugnen. Egenskapsmässigt liknar sotet elfilterstoft, men det innehåller dock högre halter av kol och kalciumoxid än detta. Innehållet av kisel och aluminium är så högt att en återföring till karbidugnen är utesluten. Hög cyanidhalt gör alternativa användningar ointressanta. Mängden sot från karbidugnen uppgår till ca . Kiseljärn uppkommer som en slagg i karbidugnen genom att förore- ningarna kisel och järn reagerar. Kiseljärn tappas ut tillsammans med karbidsmältan. Efter kylning och krossning kan kiseljärn avskiljas med magnetseparator. Mängden kiseljärn uppgår till . Kisel och järn finns i råvarorna kalksten och koks. Råvaror med låga halter kisel och järn används av företaget och det bedöms inte som realistiskt att ytterligare kunna minska mängden kiseljärn. Kiseljärn kan inte återföras i processen. Det kiseljärn som avskiljs har så dålig och ojämn kvalitet att inget stålverk har varit intresserat av att ta hand om det. I Casco Products AB:s regi sker även framställning av natriumklorat genom elektrolys av koksalt i lösning. Processlösningen renas från järn- oxider genom filtrering i en kammarfilterprocess. Som tillsatsråvara i kloratprocessen finns ett kromat, som kontaminerar slammet. Mängden kloratslam uppgår till ca . Slammets innehåll av krom och andra ämnen, som t.ex. klorider och natrium begränsar alternativa användningsområden. Skälen för regeringens förslag: Så vitt framkommit kan inte mängden elfilterstoft minskas genom ändrad ugnsdrift eller val av andra råva-ror. Eftersom stoftet innehåller en hög halt cyanid (totalcyanid) saknas alternativa användningsområden för stoftet. Mot bakgrund av vad som framkommit rörande elfilterstoftet anser regeringen att deponering får anses vara den miljömässigt bästa formen av omhändertagande för detta avfallsslag samt att en skatt skulle sakna styreffekt. Elfilterstoft från framställning av kalciumkarbid bör därför skattebefrias. Motsvarande skäl kan visserligen, i vart fall i viss utsträckning, anföras även beträffande sot och kiseljärn från karbidtillverkningen samt kloratslammet. Det rör sig dock i samtliga dessa fall om ringa mängder avfall. Regeringen har i avsnitt 9, som en allmän utgångspunkt för beviljande av skattefrihet, angett att skattebefrielse inte bör komma i fråga för avfallsslag, vars årsvolym uppgår till ringa mängder. Mot den bakgrunden finner inte regeringen skäl att medge skattebefrielse för vare sig sot och kiseljärn från karbidtillverkningen eller för kloratslam. Inte i något av dessa fall beräknas avfallsmängden överstiga ; för kloratslammets del är mängden endast . 13.7 Avfall från järn-, stål- och metallindustrin 13.7.1 Inledning Inom järn- och stålindustrin uppkommer en rad olika avfall med varierande egenskaper. Bl.a. uppkommer slagger vid olika slag av metallurgiska processer. Utöver dessa finns det avfallsslag som inte härrör från järn- och stålindustrin men från övrig metallindustri. Samtliga avfallsslag som tagits under övervägande behandlas nedan. 13.7.2 Slagger från metallurgiska processer Regeringens förslag: Skatt skall inte tas ut på slagger från metallurgiska processer. Utredningens förslag: Stämmer överens med regeringens förslag. Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Bakgrunden till regeringens förslag: Metallurgiska processer förekommer inom järn- och stålindustrin. Vidare hör framställning av ickejärnmetaller och ferrolegeringar till de metallurgiska processerna. Vid samtliga de nu nämnda processerna uppkommer avfall i form av slagger. Järn- och stålindustrin Stål är en legering av järn och kol samt olika legeringsmetaller. Vanligen skiljer man mellan verk som utgår från malm, s.k. integrerade verk (syrgasstålverk) och de som använder skrot som råvara (elektrostålverk). I ett integrerat verk kan tillverkningsprocessen delas upp i råjärnsframställning (koksverk, sintring och masugn), stålframställning samt varm- respektive kallbearbetning (valsning och efterföljande färdigställnings-operationer av stålet). I de malmbaserade verken kan man utgå från två olika typer av sinter, antingen pellets (kulsinter) eller pannsinter. Den svenska järn- och stålindustrin använder sig numera uteslutande av pellets som råmaterial för råjärnsframställningen. Pellets framställs av ett svenskt företag, . I övriga europeiska stålverk används både pannsinter och pellets. De helt dominerande mängderna avfall från järn- och stålindustrin, drygt , utgörs av slagger från raffineringen av olika smältor. Slagger uppkommer dels vid masugnsprocessen, dels vid vidareförädlingen i stålverket. Mängden slagg beror på föroreningsmängden i ingående råvaror. Av den uppkomna slaggmängden deponeras drygt . Masugnsslagg I masugnen tillsätts sinter, kalk och koks i ugnens övre del varefter järn- oxiden reduceras till råjärn. I masugnens nedre del sker slutreduktionen av malmen. Vid hanteringen i masugnar uppkommer avfall i form av slagger. Mängden uppgår totalt till ca . Ingen deponering sker av denna typ av slagg, utan den kan i sin helhet återanvändas externt. Masugnsslaggen är stabil och har även en viss isolerande förmåga. Den används främst som vägbyggnadsmaterial och ersätter därvid naturmaterial, såsom t.ex. naturgrus. Stålugnsslagg Det råjärn som erhålls genom masugnsprocessen förädlas vidare i stålverk. I syrgasstålverken finns s.k. LD-ugnar, vari kolhalten i råjärnet sänks med hjälp av syrgas. Genom denna process utvinns råstål. Slagg från syrgasstålverken recirkuleras till masugnen för återvinning av metall- och kalkinnehåll. Ingen extern användning sker , vilket beror på att denna typ av slagg innehåller höga kalkhalter. Kalkhalterna gör slaggen mindre och därför mindre lämpad som utfyllnadsmaterial. Totalt uppkommer ca slagg från syrgasstålverken, varav eller deponeras. Det rör sig om de slaggrester som blir över efter recirkuleringen i masugnen, dvs. efter återvinningen av metall- och kalkinnehåll. I de skrotbaserade verken (elektrostålverk) erhålls råstål genom en smältprocess i ljusbågsugn (LB-ugn). Ca slagg från sådana processer uppkommer och eller deponeras. Det förekommer i viss mindre utsträckning att denna slagg används för marktäckning inom industriområden och liknande, där kraven på hållfasthet inte är lika stora som vid vägbyggen. Ingen intern återanvändning är möjlig. Man försöker dock att så effektivt som möjligt utnyttja slaggens kemiska kapacitet för att ta hand om ämnen som inte är önskvärda i stålet. Det är därefter inte möjligt att återföra slaggen till ugnen ytterligare en gång eftersom dess reningskapacitet redan är utnyttjad. Någon annan användning för slaggen i processerna finns inte. Slaggernas föroreningsinnehåll m.m. Slaggens sammansättning och miljöegenskaper varierar med stålprodukt och processer. Stålugnsslaggen består huvudsakligen av oxider såsom FeO, CaO, SiO2, Al2O3 och MgO och har genom de fysikaliska /mekaniska egenskaperna likheter med naturliga berg- och krossmaterial. Men slaggen innehåller också spårmetaller och andra föroreningar från framförallt metallskrot. Många slagger innehåller stora mängder kalk, som gör att slaggen vid eller efter stelnandet antingen expanderar eller faller sönder som stoft. Kalken är det viktigaste ämnet för att ta hand om föroreningar och möjligheterna att ändra kalkinsatsen är begränsade. Visserligen har slaggerna oftast materialegenskaper som gör dem intressanta att använda som anläggningsmaterial, men avsättningen har varit begränsad och varierande i tiden. Med tanke på föroreningsinnehållet i en del av slaggerna har det ansetts tveksamt från miljösynpunkt att alltför kraftigt styra mot ett utnyttjande utanför kontrollerade deponier. Raffineringen av olika smältor sker för att minska föroreningsmängderna i dessa och kräver tillsats av slaggbildare samt förbrukning av energi. Det ligger därför i företagens intresse att begränsa slaggmängderna så långt som bedöms möjligt. Slaggmängderna har ungefär halverats under de senaste 20 30 åren och ligger långt före de flesta andra länder i detta avseende. En skatt skulle möjligen bidra till att slaggmängderna kunde reduceras ytterligare en del. Reduktionen torde dock inte stå i paritet till de processförändringar som skulle krävas. En minskning av framtida slaggmängder kommer troligen framförallt att bero på förbättrade konstruktioner av produkter som innehåller stål, som medger bättre skrotsortering och därigenom innehåller mindre mängder av icke järnhaltigt material. Framställning av ferrolegeringar Ferrolegeringar är legeringar av järn med ämnen som ger stål de speciella egenskaper som erfordras för vissa användningsområden. Tillverkningen av ferrolegeringar sker genom elektrotermisk reduktion av oxidiska i elektriska ljusbågsugnar. Som reduktionsmedel tillförs koks. Krominnehållande malm eller koncentrat används som råvara. Krområvaran, som alltid innehåller mineralet kromit, kan variera i sin sammansättning varför varierande mängder av olika slaggbildare som kvarts, dolomit och bauxit tillsätts. I är det endast ett företag, , som bedriver framställning av ferrolegeringar. Företaget framställer två typer av ferrolegeringar, ferrokisel och ferrokrom. I ugnen reagerar kol från koksen med krom- och järnoxider i malmen. Resultatet blir en järn-kromlegering med kol. Från framställningen av ferrokrom uppkommer slagg. Framställningen av ferrokiesel ger inte upphov till slaggrester. I medeltal uppkommer ca ferrokromslagg. I viss mindre utsträckning sker återföring av ferrokromslaggen till ugnen för utvinning av metallrester. Ingen deponering sker av ferrokromslagg, utan slaggen finner avsättning för väg- och husbyggnadsändamål. Ferrokromslagg har en mycket låg kalkhalt, vilket innebär att produkten har en hög hållfasthet och alltså inte som fallet är med stålugnsslagg lätt vittrar sönder. Framställning av ickejärnmetaller Koppar, zink och bly samt i viss mindre utsträckning ädelmetaller som guld och silver framställs oftast i integrerade anläggningar bestående av ett flertal olika verk. Avfall i form av slagg uppkommer i kopparsmältverk, slaggfumingverk samt i blykaldoverk. Kopparframställning kan ske såväl från som genom återvinning och omsmältning av skrotmaterial. I kopparsmältverket börjar processen med att kopparsmältmaterial i huvudsak anrikad kopparmalm, s.k. kopparsliger passerar genom en rostningsprocess, där bl.a. delar av råmaterialets svavel oxideras bort. Det varma rostgodset smälts sedan i en elektrisk motståndsugn (kopparhytta), som innehåller elektroder av grafit. I den mån koppar återvinns från skrotmaterial, torkas skrotmaterialet vid behov i elektriska torkugnar och följer därefter rostgodset genom processen. Under smältningen bildas två skikt; ett övre som består av slagg och ett undre av skärsten. Den flytande skärstenen transporteras till konverterhallen där materialet genomgår en konvertering. Detta innebär att kopparsulfid omvandlas till metallisk koppar. Till följd av konverteringen erhålls råkoppar. Efter reducering av syremängden i anodugnar och uppgjutning till anoder raffineras råkopparen på elektrolytisk väg. Härigenom erhålls högren koppar i form av plattor. Den slagg som uppkommer i samband med den ovan nämnda smältningsprocessen innehåller gråberg och järn samt mindre mängder zink och bly. Slaggen förs i flytande form till ett slaggfumingverk, där zinken, järnet och blyet avskiljs. Slagg kommer också från blykaldoverket. I fumingugnen reduceras zinkoxiden till zinkmetall som järnoxiden reduceras till järn. Från fumingugnen faller zinken ut som stoft. Stoftet avskiljs i elektrofilter i en gasreningsanläggning och raffineras vidare i en roterande klinkerugn. Oönskade ämnen avskiljs och till följd av behandlingen i klinkerugnen erhålls zinkklinkers, som förädlas till zinkmetall i ett zinkverk. All fallande slagg från kopparsmältugnen upparbetas i slaggfumingverket för återvinning av metaller. Utgående slagg från fumingen granuleras i vatten, varvid en produkt som kallas järnsand uppstår. Järnsanden är en glasartad, kemiskt stabil förening. En betydande andel säljs och används som fyllnadsmaterial vid vägbyggnad och grundläggning. En mindre del säljs som blästermedel. producerades ca granulerad slagg, varav ca såldes och resten, dvs. Anledningen till att en större andel inte kan avyttras är att det kopparsmältverk som finns i är beläget i norra delen av landet och att transportkostnaderna blir alltför höga om avyttringen skall ske långt bort från kopparsmältverket. Möjligheten till avsättning inom rimliga transportavstånd från kopparsmältverket är begränsad, vilket motiverar att endast en begränsad avsättning är möjlig. Framställning av bly uppvisar betydande likheter med kopparframställningen. Blysliger upparbetas i ett blykaldoverk till råbly, som sedan transporteras till raffineringsavdelningen där slutlig rening sker. Råbly erhålls till följd av processen i en smältugn och råblyet raffineras innan det slutligen gjuts till tackor. Det finns två blykaldoverk i , varav ett är en del av en integrerad anläggning med bl.a. kopparsmältverk. Vid blykaldoverken uppkommer ca blyslagg som i sin helhet deponeras. Det metallinnehåll som finns i slaggen är inte möjligt att upparbeta av ekonomiska och kvalitetsmässiga skäl, eftersom slaggen innehåller en hög andel andra föroreningar. Avfall i form av slagger uppkommer även vid sådana ickejärnmetallverk, som uteslutande använder skrot som råvara. Det finns ett 10-tal sådana mindre, skrotbaserade verk i . Endast mindre mängder slagg uppkommer dock vid deras hantering, uppskattningsvis sammanlagt . Av dessa torde merparten deponeras. Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av vad som anförts i ovanstående avsnitt anser regeringen att skattebefrielse bör gälla för slagger från metallurgiska processer, åtminstone i ett inledningsskede. Skattebefrielsen skulle innebära att samtliga företag som har produktion av järn och stål omfattas (14 stycken). I praktiken kommer skattebefrielsen att aktualiseras vad gäller stålugnsslaggen, medan masugnsslaggen i sin helhet avyttras och således inte deponeras. Vad gäller ickejärnmetallindustrin berörs ett företag av skattefriheten för den s.k. granulerade slaggen, medan blyslagg uppkommer vid processerna hos två företag. Härtill kommer ett tiotal mindre företag, som sysslar med metallåtervinning vid skrotbaserade verk, som i varierande grad kan komma att beröras av skattefriheten. Framställning av ferrolegeringar är en metallurgisk process, vilket innebär att de slagger som uppkommer i processen i och för sig faller in under den skattefria posten "slagger från metallurgiska processer". Eftersom någon deponering av ferrokromsslagg inte sker torde dock undantaget i praktiken inte komma att aktualiseras för denna typ av slagger. Ett ökat utnyttjande av slaggerna bör dock eftersträvas.