prop · GM0353 · 1999-01-01 00:00:00 — Detta särskilt mot bakgrund av att lagstiftningen i huvudsak är konsumentinriktad. Några remissinstanser har anfört att lagen även bör omfatta rent inhemska betalningar och hänvisat till betänkande (SOU 1995:69). Det finns i och för sig skäl för att samma regler bör gälla för gränsöverskridande betalningar som för betalningar inom landet. Frågan kräver dock ytterligare överväganden. I sammanhanget kan nämnas att kommissionen har fått i uppdrag att skriva en rapport om bl.a. tidsåtgången mot bakgrund av den tekniska utvecklingen. Denna rapport skall presenteras för Europarlamentet och rådet senast efter det att direktivet har börjat tillämpas. 6.3 Bör lagregleringen gå längre än direktivet? Regeringens förslag: Den svenska lagens krav på information före och efter en betalningsöverföring skall vara strängare än direktivets bestämmelser. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian har dock föreslagits att regeringen eller , efter bemyndigande från regeringen, skall kunna meddela föreskrifter om villkor och omständigheter av betydelse i informationshänseende. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt promemorians förslag. Kammarrätten i har påpekat att skärpningen av informationsskyldigheten inte får verka konkurrensbegränsande på ett internationellt plan. har pekat på att direktivet inte är ett minimidirektiv utan ett direktiv avsett att harmonisera reglerna i medlemsstaterna i ett visst avseende i och med att den företeelse som regleras är gränsöverskridande. Inspektionen har ansett att de föreslagna bestämmelserna i 3 och 4 §§ bör kompletteras med en bestämmelse om vad som gäller angående en banks återbetalningsskyldighet för det fall en betalningsöverföring misslyckas. Det är viktigt att kunden får klart för sig vad som gäller i detta avseende. I promemorians lagförslag föreslås vidare en bestämmelse där regeringen, eller , ges möjlighet att utfärda föreskrifter om komplettering av ytterligare information än den som anges i lagen. har emellertid ansett att den information, med ovan angiven komplettering, som anges i förslaget är tillräcklig ur konsumentsynpukt varför några ytterligare regler i föreskrifter från inspektionen inte är nödvändiga. har pekat på att ordalydelsen i direktivet bättre än lagtexten klargör att det skall vara fråga om förhandsinformation och lagtexten bör därför anpassas. Verket erinrar om de bestämmelser om informationsskyldighet som finns i fastighetsmäklarlagen (1995:400) och konsumentkreditlagen (1992:830). Vidare bör enligt verket informationsreglerna inledas med en allmän bestämmelse med innebörden att betalningsförmedlaren är skyldig att lämna sådan information som är av särskild betydelse för beställaren (se 4 § 2 st marknadsföringslagen). Föreskrifter som anges i förslagets 3 och 4 §§ bör innehålla skyldigheter för företagen att informera om att lagen bara är tillämplig på transaktioner understigande . Det är av stor vikt att sådana bestämmelser innehåller skyldighet att erinra om under vilka förutsättningar och med vilka belopp ersättning kan utgå om företaget misslyckas med att genomföra en transaktion. Det bör också enligt framgå om mottagaren aviseras när pengarna har överförts till dennes konto. Enligt förslagets 5 § skall vid underlåtenhet att lämna information enligt 3 och 4 §§ marknadsföringslagen tillämpas. Det bör för tydlighets skull anges att handling som strider mot informationskravet anses stå i strid med god marknadsföringssed enligt 4 § marknadsföringslagen. har anfört att det måste undvikas att lagen ålägger ett väsentligt strängare ansvar för sina förpliktelser än vad som följer av direktivet. har framfört ett antal förslag till en mer långtgående lagreglering. har ansett att den angivna delegeringen av föreskriftsrätten går för långt, i synnerhet då den inkluderar möjlighet för myndigheter att utfärda föreskrifterna. Därvid beaktar föreningen att marknadsföringslagen kommer att bli tillämplig även på sådan föreskrifter. Det innebär att tillämpningen av sådan föreskrifter kan komma under tingsrätts och prövning. Föreningen anser att dessa domstolars uppgifter inte bör vara att pröva tillämpningen av förvaltningsmyndigheters föreskrifter utan av lag. Skälen för regeringens förslag: Det är tydligt att det inte är förenligt med direktivets karaktär av skyddsreglering för bl.a. konsumenter att vid införlivandet av direktivet införa bestämmelser, vilka är mindre förmånliga för kunder än de som direktivet innehåller. Med hänsyn bl.a. till att direktivets föreskrifter inte kan anses vara särskilt långtgående kan det däremot synas tilltalande att i vår lagstiftning införa regler som är mer förmånliga för konsumenter och andra berörda kunder än vad direktivet anger och i motsvarande mån mer ingripande mot kreditinstitut. Av den hänvisning till artikel 100a i som görs i ingressen till direktivet och som således utgör den rättsliga grunden för direktivets bestämmelser följer att de nationella reglerna skall hamoniseras. Ett så pass detaljerat direktiv som det nu aktuella torde därmed inte ge utrymme för någon större avvikelse från direktivets bestämmelser. En annan sak är att ett kreditinstitut enligt direktivet får träffa avtal med en kund om andra villkor än de som anges i direktivet på några punkter. Det gäller den tid det tar att överföra ett belopp till det av betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet respektive att göra det tillgängligt för betalningsmottagaren. Vidare får den som ger uppdraget att utföra betalningsöverföringen bestämma att denna skall ske på betalningsmottagarens bekostnad. Det kan tilläggas att, som följer av redogörelsen i det föregående för förfarandet vid betalningsöverföringar (se avsnitt 5), de svenska bankernas nuvarande praxis, som tillämpas även i förhållande till icke- medlemsstater, är sådan att den i princip torde uppfylla de krav som uppställs i direktivet. Trots vad som sagts i det föregående kan det vara förtjänt av närmare övervägande om det inte finns skäl att skärpa den svenska regleringen i förhållande till direktivets bestämmelser i ett särskilt avseende, nämligen då det gäller skyldigheten att informera kunder om villkoren för betalningsöverföring och om förhållanden hänförliga till visst överföringsuppdrag. Frågan om informationsskyldighet skiljer sig från övriga frågor som regleras i direktivet så tillvida att den inte hör till själva verkställandet av en betalningsöverföring. Mer långtgående bestämmelser om informationsskyldighet kan inte anses stå i strid med direktivet. För en sådan tolkning talar ordalydelsen i artiklarna 3 och 4 i direktivet, där det anges att Denna information skall omfatta minst följande respektive Denna information skall minst innehålla . Även punkten 8 i ingressen till direktivet anger att det är fråga om minimikrav som är nödvändiga för att säkerställa att kunderna får tillräcklig information. Sådana nationella bestämmelser torde inte heller kunna orsaka olägenheter, inte ens ur ett konkurrensbegränsande perspektiv, på grund av att andra stater inte kan väntas ha motsvarande krav. En fyllig information gagnar särskilt konsumenter, vilka i allmänhet inte kan förväntas ha någon närmare kännedom på förhand om hur det i olika hänseenden går till vid en betalningsöverföring och om de därtill förknippade kostnaderna. Som ett exempel kan nämnas informationskravet i marknadsföringslagen (1995:450), som är en lag som bygger på grundtanken att det ankommer på näringsidkarna själva att lämna tillräcklig information. Enligt 4 § i lagen skall vid marknadsföringen näringsidkaren lämna sådan information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Det bör dock beaktas att de uppgifter som enligt direktivet alltid skall lämnas får anses vara förhållandevis långtgående och tillgodose de krav på information som presumtiva och aktuella kunder i allmänhet rimligen kan ha. Det är sålunda svårt att finna några ytterligare uppgifter av större betydelse som alltid bör lämnas. I promemorian anges dock att det inte kan bortses från att det i särskilda fall kan finnas behov av ytterligare upplysningar. Därför föreslås att uppräkningen av de i direktivet angivna omständigheterna lämpligen kan kompletteras med en mera allmänt hållen föreskrift, avseende andra villkor respektive omständigheter av betydelse. Det föreslås därvid ankomma på regeringen eller, efter bemyndigande, att närmare precisera de villkor respektive om- ständigheter som avses. Enligt regeringen finns det emellertid inte något behov av att ge en rätt att genom föreskrifter precisera de i direktivet angivna omständigheterna. De bestämmelser som finns i direktivet torde som angetts vara tillräckliga ur konsumentsynpunkt. Dock finns det skäl att förtydliga informationsbestämmelserna i lagen på det sätt som har föreslagits av flera remissinstanser. Därutöver bör det lämnas en särskild anvisning till bestämmelserna i marknadsföringslagen (1995:450). Dessutom bör det understrykas att det står kreditinstitut fritt att lämna mera omfattande information än som föreskrivs i lagen. Denna möjlighet kan utnyttjas bl.a. i konkurrenssyfte. Skulle trots allt finna ett behov av ytterligare reglering kan dessa, åtminstone inledningsvis, ges formen av allmänna råd. 6.4 Tillämplig lag Regeringens bedömning: Tillämplig lag vid tvister med anledning av en gränsöverskridande betalningsöverföring regleras av Romkonventionen. Det innebär att när ett uppdrag ges av en konsument blir lagen på konsumentens bostadsort tillämplig på avtalet. Vid andra fall torde som regel lagen i den stat, där det av beställaren respektive betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet har sitt huvudkontor, tillämpas. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna har inte haft erinringar mot förslaget. Skälen för regeringens bedömning: En särskild fråga är vilket lands lag som skall tillämpas vid tvister i anledning av betalningsöverföringar till och från utlandet. Frågan är att bedöma enligt allmänna internationellt privaträttsliga principer. inkorporerades konventionen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (Rom- konventionen) i svensk rätt (prop. 1997/98:14 Romkonventionen tillämplig lag för avtalsförpliktelser, bet. 1997/98:LU9, rskr. 1997/98:139). Romkonventionen kompletteras av två protokoll om EG- domstolens tolkning av konventionen. Dessa protokoll, som är avsedda att säkerställa en enhetlig tolkning av konventionen, har ännu inte trätt i kraft. En betalningsöverföring består som nämnts av olika led. I sin enklaste form går överföringen till på så sätt att ett kreditinstitut, sedan det erhållit medel av den betalande, överför motsvarande belopp till ett kreditinstitut i den stat där betalningen skall ske, varefter det sistnämnda kreditinstitutet gör beloppet tillgängligt för betalningsmottagaren. Om det kreditinstitut som har erhållit överföringsuppdraget inte självt har något korresponderande kreditinstitut i betalningsstaten, får det anlita ett kreditinstitut som har sådana kontakter och överföra beloppet till detta. Ett sådant förfarande är dock knappast aktuellt i , i vart fall inte i fråga om de större bankerna som alla torde ha korresponderande banker inom EES. Det är vidare vanligt förekommande att det kreditinstitut som betalningsmottagaren anlitar är ett annat än det överförande kreditinstitutets korresponderande kreditinstitut. I sådant fall fordras att beloppet förs över från det korresponderande kreditinstitutet till det som betalningsmottagaren anlitar. I de båda sistnämnda fallen tillkommer alltså två led i överföringen av betalningen från den betalande till betalningsmottagaren. De ytterligare kreditinstitut som därvid medverkar är sådana som i direktivet benämns förmedlande kreditinstitut. Direktivet utgår från att beställaren träffar avtal med ett kreditinstitut om betalningsöverföring och att det föreligger ett avtal även mellan betalningsmottagaren och det kreditinstitut som skall mottaga beloppet för hans räkning. Avtalet mellan betalningsmottagaren och dennes kreditinstitut kan bestå endast i att mottagaren har konto i institutet. Man får dock, som angetts, räkna med att det inte alltid föreligger något avtal ens i denna mening mellan betalningsmottagaren och det kreditinstitut som skall mottaga det överförda beloppet för hans räkning. Det av beställaren anlitade kreditinstitutet svarar gentemot beställaren för att beloppet blir överfört till det av mottagaren anlitade kreditinstitutet inom föreskriven tid och utan obehöriga avdrag för kostnader (artikel 6 punkt 1 och artikel 7 punkt 2). Det sistnämnda kreditinstitutet svarar i förhållande till mottagaren för att det mottagna beloppet görs tillgängligt för denne inom föreskriven tid och utan obehöriga avdrag för kostnader (artikel 6 punkt 2 och artikel 7 punkt 3). Det av beställaren anlitade kreditinstitutet svarar också mot beställaren för att beloppet över huvud överförs till mottagarens kreditinstitut, dock med viss begränsning till beloppet (artikel 8 punkt 1). På motsvarande sätt svarar det senare kreditinstitutet gentemot betalningsmottagaren (artikel 8 punkt 2). Ett förmedlande kreditinstitut svarar för sina åtgärder i förhållande till det kreditinstitut av vilket det har fått sina instruktioner (artikel 6 punkt 1 sista stycket, artikel 7 punkt 2 andra stycket och artikel 8 punkt 1 sista stycket). Vad nu sagts innebär att avtalsförhållanden med anledning av ärenden om betalningsöverföring främst föreligger mellan beställaren och det av honom anlitade kreditinstitutet, mellan ett sådant kreditinstitut och ett förmedlande kreditinstitut samt mellan betalningsmottagaren och hans kreditinstitut. Tvister kan närmast tänkas uppkomma i dessa avtalsförhållanden. Det står parterna fritt att träffa överenskommelse om den lag som skall tillämpas på deras avtal (artikel 3 i Romkonventionen). I fråga om konsu- mentavtal skall konsumenten dock inte berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i lagen i det land där han har sin vanliga vistelseort, bl.a. ifall avtalet har föregåtts av annonsering där och konsumenten där vidtagit de för avtalets ingående nödvändiga åtgärderna eller ifall hans motpart har mottagit beställningen där (se artikel 5 punkt 2 i konventionen). Beträffande den närmare innebörden härav kan hänvisas till prop. 1997/98:14 s. 43 f. För fall då överenskommelse om lagval inte har ingåtts kan framhållas följande. Det blir då det s.k. obligationsstatutet som skall tillämpas på de olika avtalsförhållandena. Det innebär att lagen i det land som avtalet har närmast anknytning till skall tillämpas (se artikel 4 punkt 1 i Romkonventionen, se även , Svensk internationell privat- och processrätt, 4. uppl. 1992, s. 225 ff.). Sådan anknytning skall som regel anses finnas till det land där den part som skall utföra den för avtalet karakteristiska prestationen har sin vanliga vistelseort vid avtalsslutet eller, i fråga om en juridisk person, sin centrala förvaltning (artikel 4 punkt 2). Då det gäller konsumentavtal skall dock, under samma förutsättningar som gäller beträffande skydd enligt tvingande regler (se ovan), tillämpas lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort (artikel 5 punkt 3). Vad nu sagts torde i fråga om uppdrag som getts av en konsument i allmänhet medföra att lagen på konsumentens bostadsort blir tillämplig på avtalet. För andra fall torde som regel lagen i den stat, där det av beställaren respektive betalningsmottagaren anlitade kreditinstitutet har sitt huvud- kontor, kunna tillämpas. Det innebär att i fråga om en betalningsöverföring från till utlandet bör svensk lag vara tillämplig vid en tvist mellan beställaren och det av honom anlitade kreditinstitutet. Då det gäller en tvist mellan beställarens kreditinstitut och ett korresponderande kreditinstitut i utlandet, torde utländsk lag bli tillämplig. Rörande betalningsöverföring från utlandet till bör svensk lag bli tillämplig dels beträffande rättsförhållandet mellan ett utländskt kreditinstitut och dess svenska korresponderande kreditinstitut, dels beträffande rättsförhållandet mellan betalningsmottagaren och dennes kreditinstitut. Det kan erinras om att enligt 4 § lagen (1992:160) om utländska filialer m.m. skall utländska företag och utomlands bosatta utländska medborgare, frånsett vissa undantag som här saknar aktualitet, anses som svenska rättssubjekt vid bedömande bl.a. av om de i ett rättsförhållande, som gäller av dem i bedriven näringsverksamhet, lyder under svensk lag. Tilläggas kan att det torde sakna större betydelse vilket lands lag som skall tillämpas i det enskilda fallet, eftersom det förutsätts att unionsstaternas lagstiftning i ämnet i princip är överensstämmande. Frågan kan dock få praktisk betydelse t.ex. beträffande storleken på ränta som skall utgå såsom skadestånd vid bl.a. dröjsmål. De begränsningar i fråga om den föreslagna lagens tillämpningsområde som sålunda kommer att gälla i internationellt privaträttsligt hänseende följer, som framgår av det anförda, av Romkonventionen och behöver inte komma till direkt uttryck i lagen. 6.5 Tillämpning av allmänna kontraktsrättsliga regler och institutens ersättningsskyldighet när en betalningsöverföring inte har verkställts Regeringens förslag: Om en betalningsöverföring inte har verkställts på det sätt som avtalats skall den anlitade banken vara skyldig att återbetala det förkomna beloppet. Det skall föreligga ett strikt ansvar . Därutöver skall allmänna bestämmelser och principer om skadestånd i kontraktsförhållanden vara tillämpliga. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget. har ifrågasatt om bestämmelsen i förslagets 18 § är en begränsning jämfört med bestämmelsen i direktivet. Lagförslaget skulle vinna på att förtydligas så att direktivets konstruktion för ansvaret vid bristande eller felaktig fullgörelse av betalningsöverföringen tydligare avspeglas i lagtexten. Det borde således bättre kunna klargöras att det föreligger ett strikt ansvar upp till 12 500 ecu (numera euro), som inte kan avtalas bort, och att det därutöver kan finnas en rätt till skadestånd i enlighet med vad som särskilt avtalats eller följer av allmänna rättsgrundsatser. Inspektionen anför att ett exempel på en sådan allmän rättsgrundsats anges i som i sitt betänkande SOU 1995:69 intagit synsättet att den som åtar sig ett uppdrag att medverka vid en betalningsöverföring bör kunna jämställas med den som åtagit sig att utföra en tjänst av annat slag. De principer som finns i konsumenttjänstlagen bör enligt betaltjänstutredningen därför kunna tillämpas. Det innebär att den som utför en tjänst skall ansvara för direkta skador i enlighet med principerna för kontrollansvar och för indirekta skador om felet beror på vårdslöshet eller uppsåt vid utförandet. Såvitt avser begränsningen av det belopp som skall återbetalas vid utebliven prestation torde grundprincipen vara den att om någon betalningsöverföring av inbetalda medel inte skett skall dessa betalas tillbaka till fullt belopp. Endast om den uteblivna prestationen beror på någon omständighet som uppdragstagaren inte rår över kan det bli aktuellt att diskutera en jämkning av beloppet ner till det belopp på som banken har ett strikt ansvar för. har förstått denna bestämmelse så att banken enligt allmänna skadeståndsrättsliga regler svarar fullt ut vid egen försummelse men att vid fall då ingen av de i betalkedjan deltagande bankerna varit försumliga (dvs. det ligger utanför bankens kontrollansvar) den uppdragstagande banken ändå är skyldig att till beställaren maximalt erlägga , dvs. en form av återbetalningsgaranti. har ansett att bestämmelserna i förslagets 14 och 18 §§ synes motsägelsefulla och behöver förtydligas. Verket ifrågasätter också om 17 § är förenlig med direktivets artikel 8 punkt 2. har anfört att 18 § är för oklar och bör förtydligas. har funnit beloppsbegränsningen helt oacceptabel. Beställaren måste alltid lita på att betalningen effektueras i banksystemet. Ingen annan än banken och dess utländska partners har kontroll över systemet. Det absurda i förslaget kan illustreras med en likartad situation på ett annat område, t.ex. en reklamation av felaktiga skor. I det fallet skulle skobutiken återge en halv vänstersko till den reklamerande kunden. anser att utebliven överföring skall ersättas med hela det inbetalade beloppet. har ansett att det bör framgå av lagen att beloppet i sin helhet skall återbetalas om det kan återfinnas och att inblandade aktörer skall vara skyldiga att eftersöka beloppet om det försvunnit. Begränsningen till bör således, enligt föreningen, beskrivas som ett slags garanti om vilket belopp som den som utfört uppdraget alltid är skyldig betala, oavsett hur beloppet kommit bort. Det bör också framgå av lagen att återbetalningsskyldigheten i övrigt är vidare än så. Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivets artikel 8 skall, om en betalningsöverföring inte har verkställts, den av beställaren anlitade banken återbetala till honom det belopp som skulle överförts, dock högst jämte ränta och kostnader. Bestämmelsen bör tolkas på så sätt att det föreligger ett strikt ansvar för banken att återbetala belopp . Denna återbetalningsgaranti kan inte avtalas bort. Beträffande denna bestämmelse, liksom bestämmelserna i direktivet om påföljd då föreskriven tid för verkställande av betalningsöverföring har överskridits och då förbudet mot att göra avdrag för kostnader har överträtts anges i direktivet att bestämmelserna inte inverkar på andra krav respektive rättigheter som beställaren respektive kunder och kreditinstitut kan ha (se artikel 8 punkt 1 första stycket och artikel 6 punkt 4, artikel 7 punkt 2 första stycket, se även punkt 12 i ingressen till direktivet). Vad som för svensk rätts del skulle kunna ligga till grund för en rätt till ersättning i andra hänseenden än de som anges i direktivet synes, förutom vad som kan följa av avtal mellan parterna, närmast vara allmänna principer om ersättningsskyldighet i kontraktsförhållanden. Att allmänna bestämmelser och principer om skadestånd i kontraktsförhållanden blir tillämpliga vid sidan av vad som gäller enligt en särskild lagreglering av frågan om betalningsöverföring på grundval av direktivet kan inte anses stå i strid med någon allmän grundsats i svensk rätt. Lagregleringen skall alltså utgå därifrån. Vid tillämpningen måste tillses att allmänna regler inte kommer i konflikt med de nu förevarande bestämmelserna. Detta bör komma till uttryck i lagtexten, se 18 §. Lagrådet har noterat att det av den föreslagna lagtexten till 14 § inte kan utläsas vad som anges i författningskommentaren, nämligen att ränta aldrig skall beräknas på högre belopp än . Frågan om innebörden av beloppet i punkt 2 i den föreslagna bestämmelsen bör därför lämpligen bli föremål för ytterligare överväganden under det fortsatta lagstiftningsarbetet. Regeringen kan dela Lagrådets uppfattning att 14 § bör förtydligas i detta avseende. Som angavs i lagrådsremissen anser regeringen att direktivets bestämmelse om återbetalningsgaranti skall tolkas på så sätt att räntan inte kan beräknas på ett högre belopp än även om överföringen avsåg ett högre belopp. Denna uppfattning delas av tjänstemän inom kommissionen och av andra medlemsstater. Även i detta sammanhang bör det dock observeras att banken utöver detta strikta betalningsansvar kan, enligt avtalet eller allmänna principer om skadestånd, vara skyldig att återbetala ett högre belopp än vad garantin omfattar. I detta fall ränta beräknad på den del av ett förkommet belopp som överstiger . Flera remissinstanser har ansett att bestämmelsen i 18 § skall förtydligas och att återbetalningsgarantin skall klargöras. Regeringen delar denna bedömning och har därför justerat lagtexten.