prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Detta hindrar dock inte att parterna kan träffa avtal om att tvisten skall prövas enligt ett visst lands lag eller att skiljemännen skall avgöra tvisten efter skälighet. Framgår det att skiljemännen, i strid med en sådan överenskommelse, har tillämpat ett annat lands lag, kan skiljedomen efter talan vid domstol komma att hävas på den grund att skiljemännen överskridit sitt uppdrag. Däremot bör domstolen vid en klandertalan givetvis inte pröva om skiljemännen felaktigt tillämpat den lag som parterna enats om. Det kan ju ändå inte föranleda att skiljedomen hävs. 9.2 Begreppen skiljedom och beslut Regeringens förslag: Begreppen skiljedom och beslut definieras i den nya lagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Den närmare innebörden av begreppet skiljedom, till skillnad från andra beslut som skiljemännen fattar, är inte angiven i skiljemannalagen. Enligt utredningen föreligger det bland praktiker olika uppfattningar t.ex. om skiljemännen som en preliminär fråga kan pröva sin egen behörighet i en skiljedom. Utred- ningen anser därför att det i lagen närmare bör anges vad som avses med en skiljedom. Regeringen delar den uppfattningen. Modellagen har till viss del reglerat frågan bl.a. i artikel 32, men den saknar en övergripande bestämmelse. Den finska lagen saknar också en bestämmelse som uttryckligen reder ut begreppen. För del definieras begreppen dom och beslut i 17 kap. 1 § på följande sätt. Avgörandet av saken sker genom dom. Häri inbegrips avgörande av såväl hela saken som delar av saken genom deldom eller mellandom samt stadfästelse av förlikning. Alla andra avgöranden träffas genom beslut. Skiljer rätten sig från saken på annat sätt än genom dom sker det genom ett slutligt beslut. Eftersom det inte finns någon internationellt vedertagen begrepps- bildning kunde det ligga nära till hands att knyta an till reglering. En mycket viktig aspekt av skiljeförfarandet är emellertid att skiljedomar i stor utsträckning kan verkställas utomlands. Detta för- hållande grundar sig på New Yorkkonventionen om erkännande och verkställighet av utländska skiljedomar. Konventionen behandlar bara skiljedomar. Den innehåller emellertid inte någon närmare definition av begreppet skiljedom. Om man i ger uttrycket skiljedom en snäv avgränsning, efter förebild från domsbegrepp, kan det leda till att avgöranden meddelade i enligt vår lagstiftning kommer att kunna verkställas i mindre mån än avgöranden enligt andra länders lagstiftning. Det kan därför finnas anledning att ge skiljedom en mera vidsträckt innebörd. Detta medför å andra sidan att vissa såsom skiljedom betecknade avgöranden kanske inte blir att betrakta som skiljedomar enligt New Yorkkonventionen. Ett avgörande av tvistefrågan bör givetvis betecknas som skiljedom. Detta bör gälla oavsett om hela eller delar av tvistefrågan avgörs. Vidare bör även andra avgöranden som avslutar förfarandet motsvarigheter till avskrivning och avvisning vid domstol betecknas skiljedom. Andra avgöranden bör betecknas beslut. Dessa avgöranden vinner inte rättskraft och kan när som helst ändras av skiljemännen, om inte annat följer av den nya lagen. Enligt vad som har föreslagits tidigare (avsnitt 6.2.3) gäller undantaget beslut varigenom en skiljeman skilts från sitt uppdrag på grund av jäv. Ett sådant beslut kan inte ändras av skiljemännen. Av den skisserade regleringen följer att i den mån parterna inte särskilt hänskjutit frågan om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet till avgörande av skiljemännen får skiljemännens avgörande av sin egen behörighet formen av ett beslut, om de finner sig behöriga. Om skiljemännen i stället inte anser sig behöriga avslutas förfarandet genom skiljedom. Med den föreslagna regleringen vinner det senare avgörandet rättskraft om det inte angrips genom talan vid domstol. Det förstnämnda beslutet får som tidigare nämnts (se avsnitt 5.9) inte sådan verkan. 9.3 Frist för meddelande av skiljedom Regeringens bedömning: Någon särskild tidsfrist för meddelande av skiljedom bör inte föreskrivas i lagen. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar utredningens bedömning. Några remissinstanser anser dock att en tidsfrist, om än något längre än enligt gällande rätt, är att föredra. En remissinstans anser att det bör övervägas att ge domstol möjlighet att förlänga en mellan parterna avtalad frist. Skälen för regeringens förslag: Parterna kan enligt 18 § skilje- mannalagen bestämma , inom vilken en skiljedom skall meddelas. Har parterna inte avtalat skall en skiljedom med vissa undantag meddelas från påkallelsen. Följden av att en dom inte meddelas inom angiven tid blir i båda fallen att skiljeavtalet förfaller, om tiden inte förlängs genom en överenskommelse mellan parterna eller, i det senare fallet, genom ett beslut av tingsrätt. Den nu beskrivna regleringen gäller dock inte om parterna eller en av dem har hemvist utom riket. Varken modellagen eller den finska lagen innehåller någon mot- svarande bestämmelse. Regleringen i andra länder visar flera olika lösningar. Enligt den belgiska lagen kan parterna bestämma inom vilken en skiljedom skall meddelas. Har de inte bestämt någon sådan tid kan endera av dem begära att domstol sätter ut en frist, dock först förflutit från att skiljemännen blev utsedda. I gäller en frist . Denna frist kan förlängas av domstol. Även om parterna bestämt en viss frist kan domstol förlänga denna. Den nederländska lagen anger att skiljemännen får bestämma inom vilken tid en skiljedom skall meddelas. En betydligt kärvare inställning har den spanska lagen, som anger att en skiljedom i princip skall meddelas från att skiljemännen blev utsedda. Denna frist kan förlängas endast genom överenskommelse mellan parterna. Det kan ifrågasättas om en i lag bestämd frist verkligen har så stor betydelse som den i vissa fall tillmäts. Praxis när det gäller att förlänga fristen torde nämligen vara generös. Vidare framstår det som en trubbig reglering att ha samma frist oberoende av tvistens omfattning och karaktär. Det är ganska givet att en realistisk frist måste bestämmas med utgångspunkt i den aktuella tvisten. Fristen kunde visserligen, vilket också framförts under remissomgången, ha betydelse för att motverka långsamhet från parter och skiljemän samt obstruktion från framför allt partsutsedda skiljemän. Denna betydelse borde emellertid i så fall vara minst lika stor i internationella tvister. Dessa tvister är undantagna från fristregeln i skiljemannalagen. Detta har emellertid veterligen inte lett till några problem i form av utdragna förfaranden, trots att de internationella tvisterna torde vara mera svår- bemästrade än de inhemska. Det finns enligt regeringens mening inte anledning att tro att något annat skulle inträffa, om den lagstipulerade fristen avskaffades även för inhemska skiljeförfaranden. För övrigt står det parterna fritt att komma överens om en tidsfrist, om de anser att en sådan skulle vara till nytta. Oberoende av en tidsfrist har skiljemännen i de stupstocksförelägganden som har omtalats i avsnittet om förfarandet (avsnitt 8.3) instrument som kan användas mot en trilskande eller försumlig part. Förekomsten av tidsfristen kan rent av ha vissa direkt negativa verkningar. En frist sätter ett extra vapen i händerna på en svarandepart som genom att dra ut på förfarandet tills slutdagen är nära kan hota att omintetgöra skiljeförfarandet. Vidare blir en obligatorisk frist en komplikationsfaktor i lagregleringen. Regeringen har t.ex. i det före- gående föreslagit liberala möjligheter att efter en begäran om skiljedom få till stånd prövning av nya yrkanden inom ramen för ett och samma förfarande. En ordning där man beräknar skilda frister för olika yrkanden synes mindre lämplig. Om fristen tas bort utan att någon annan regel införs, t.ex. möjlighet för domstol att sätta en frist, kommer en parts bundenhet vid skiljeavtalet inte att upphöra även om förfarandet drar ut . Däremot har en part enligt förslaget möjlighet att få en skiljeman utbytt om denne försenar förfarandet. Vidare kan ena parten begära skiljedom beträffande tvisten även om motparten återkallar sin talan (se vidare avsnitt 9.5). Genom att använda sig av den föreslagna regleringen kommer således varje part att kunna framtvinga en skiljedom. Mot bakgrund av det nu anförda anser regeringen att den nya lagen om skiljeförfarande inte bör innehålla någon dispositiv regel om tidsfrist för skiljedoms meddelande. Lagen kommer därmed att överensstämma med modellagen och den finska lagen på denna punkt. Frågan är då om det i stället för den lagstadgade fristen bör införas en möjlighet för en part att vända sig till domstol för att domstolen skall sätta ut en frist för meddelande av dom. En sådan ordning skulle emellertid kunna medföra att förfarandet drog ut . Domstolen skulle nämligen inte kunna fatta ett beslut utan en noggrann prövning av tvisten, sådan den såg ut då domstolen prövar frågan om fristen. Mot denna bakgrund framstår det som mindre lyckat att ge en part rätt att vända sig till domstol i ett sådant ärende. Parterna får i stället genom möjligheten att få skiljeman utbytt och sin rätt att kräva dom i tvisten anses vara tillräckligt tillgodosedda. Det kan dock finnas skäl att överväga behovet av en fristregel för vissa typer av avtal. Det finns t.ex. i 12 kap. 66 § jordabalken en regel som säger att parterna i ett hyresförhållande i vissa fall får avtala kortare frist för meddelande av skiljedom än men inte . Denna typ av särregler bör införas bland de materiella reglerna på området. Detta kräver emellertid särskilda överväganden som inte skall göras vid genomgången av de generella regler som bör införas i den nya lagen om skiljeförfarande. Regeringen återkommer till dessa frågor i avsnitt 17. Det bör som nämnts även i fortsättningen stå parterna fritt att i skiljeavtalet eller genom annan överenskommelse bestämma för en skiljedoms meddelande. Det kan ifrågasättas om det i lagen behövs en regel som, liksom den franska lagen, ger domstol möjlighet att förlänga en av parterna bestämd frist. Grunden för skiljeförfarandet är emellertid parternas avtal. Vad parterna avtalat om förfarandet bör inte utan starkt vägande skäl sättas åt sidan. Visserligen kan man hävda att om ena parten avsiktligt fördröjt förfarandet borde andra parten ges rätt att vända sig till domstol och begära förlängning av den avtalade fristen för meddelande av skiljedom. Å andra sidan kan det hävdas att part genom att träffa avtal om en viss frist har avsagt sig denna möjlighet. Sammantaget anser regeringen att det inte finns tillräckliga skäl att genom en lagregel sätta partsautonomin ur spel på denna punkt. 9.4 Omröstningsregler Regeringens förslag: Omröstningsreglerna utformas så att tvisten alltid avgörs. Om majoritet för en mening inte kan uppnås skall ordföranden ha utslagsröst. Om en skiljeman underlåter att delta i överläggningen skall övriga skiljemän kunna avgöra frågan. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Samtliga skiljemän skall enligt 16 § skiljemannalagen delta i avgörandet av en tvist. Vid omröstning skall enligt samma stadgande den mening gälla som majoriteten av skiljemän företräder. Uppnås inte majoritet för någon mening förfaller skiljeavtalet beträffande den fråga som skiljemännen prövat, om inte parterna har bestämt något annat. Modellagen kräver enligt artikel 29 majoritet för alla typer av beslut. Parterna kan dock komma överens om något annat. En ordförande kan ensam fatta beslut om förfarandet om han givits sådan behörighet av parterna eller av alla skiljemän. Modellagen innehåller inte någon regel som säger att alla skiljemän skall ha deltagit i skiljemännens överlägg- ning, men det är underförstått att alla skiljemän skall ha haft möjlighet att delta vid överläggningen. Den belgiska lagen föreskriver att skiljedom skall meddelas efter överläggning som alla skiljemän skall delta i. Omröstningsreglerna överensstämmer i denna lag liksom i den finska lagen i stort med dem som gäller enligt (se nedan). Enligt fransk och nederländsk lag skall skiljedom ges i enlighet med majoritetens mening medan den spanska liksom den schweiziska lagen tillerkänner ordföranden utslagsröst. Enligt omröstningsregler gäller följande. Enligt 16 kap. 3 § skall den mening gälla som omfattas av mer än hälften av rösterna. Om någon mening erhållit hälften av rösterna och ordförandens röst är bland dem skall den meningen gälla. Finns fler än två meningar och skall ingen av dem gälla enligt vad som sagts skall man se på vad målet rör (4 §). Är det fråga om pengar eller annat, som utgör viss myckenhet, skall rösterna för den större myckenheten sammanläggas med rösterna för den närmast mindre och, om det erfordras, samman- läggningen fortsätta efter samma grund, till dess någon mening skall gälla. Rör målet något annat skall den mening gälla som fått flest röster eller, om flera meningar fått lika många röster, den mening som biträtts av den främste bland dem som röstat för någon av dessa meningar. Det kan hävdas att det inte på samma sätt som i tvistemål vid domstol är nödvändigt att skiljemännen skall komma fram till ett avgörande. Å andra sidan bygger skiljemannauppdraget på tanken att skiljemännen skall avgöra en tvist som parterna inte kan lösa själva, kanske därför att den är mycket komplicerad. Utgångspunkten bör därför vara att parterna haft för avsikt att skiljemännen alltid skall komma fram till ett avgörande. Det bör dock stå parterna fritt att bestämma annorlunda. De dispositiva omröstningsreglerna bör således utformas så att tvisten blir avgjord, om parterna inte har bestämt något annat. Den självklara utgångspunkten är att en majoritet av skiljemännen bestämmer utgången. När en majoritet inte kan uppnås finns i princip två vägar att välja. Man kan, som i den schweiziska lagen, låta ordförandens röst vara utslags- givande oavsett vad tvisten rör. Den andra lösningen överensstämmer i huvudsak med reglering, dvs. om det rör sig om viss myckenhet sammanläggs rösterna för en större myckenhet med rösterna för närmast mindre myckenhet, tills en majoritet uppnås. De båda nu diskuterade reglerna ger olika resultat i vissa fall. Det kan i och för sig göras gällande att det leder till ett mer tillfredsställande resultat om sammanjämkning sker när skiljemännen är oense endast om t.ex. ett visst belopp. Man kan även hävda att ordförandens ställning i vissa fall blir alltför stark om han alltid skall ha utslagsröst. Å andra sidan är sammanjämkning ett tämligen okänt begrepp på det inter- nationella planet. För svensk del bör därför lämpligen väljas en modell som ger ordföranden utslagsröst. Remissutfallet ger också stöd för denna lösning. Regeringen föreslår att om parterna inte har bestämt något annat skall den mening gälla som majoriteten av skiljemännen enas om. Om majoritet inte uppnås föreslår regeringen att ordföranden skall ha utslagsröst. Enligt utredningens uppfattning bör lagen om skiljeförfarande inte innehålla regler om hur olika omröstningsteman skall ställas upp. Denna ståndpunkt har mött kritik från en remissinstans som framhållit att det i lagen bör anges vad som skall gälla i denna fråga. Regeringen anser dock att det saknas tillräckliga skäl för en sådan reglering. Enligt regeringens mening kan frågan helt överlämnas till skiljemännen att bedöma. Kan skiljemännen inte enas får de rösta i frågan. Slutligen skall frågan om en skiljemans deltagande i överläggning till skiljedom beröras. I nuvarande lag anges att samtliga skiljemän skall delta i avgörandet av en tvist. Detta innebär att en skiljeman kan för- hindra en dom genom att inte inställa sig till eller delta i överläggningen. Frågan är av särskilt intresse då det har framhållits att det särskilt i internationella tvister förekommer att en skiljeman saboterar eller för- halar förfarandet genom att inte delta vid förhandling eller överläggning eller genom att på annat sätt förhindra eller fördröja meddelande av en dom. Enligt regeringens mening måste det anses väsentligt att en skiljenämnd kan fatta beslut, om en skiljeman uteblir utan giltigt skäl. Som tidigare nämnts är det enligt modellagen tillräckligt att samtliga skiljemän ges möjlighet att delta vid överläggningen. Har samtliga skiljemän beretts tillfälle att delta, men uteblir likväl någon skiljeman utan giltig orsak, kan de övriga skiljemännen besluta dom. Om man för svensk del valde en sådan regel, som då bör komma till klart uttryck i lagen, skulle, med ett undantag som dock endast torde vara av teoretiskt intresse, med de föreslagna omröstningsreglerna resultatet bli att två skiljemän av tre kan meddela dom oavsett om de är eniga eller inte. Det finns vid denna omröstning inte skäl att på något sätt beakta den uteblivne skiljemannens röst. För det fall att en part angriper en sådan skiljedom vid domstol och domstolen finner att parten har fog för ett påstående att samtliga skiljemän inte har beretts tillfälle att delta i avgörandet, bör domstolen kunna nöja sig med att bereda skiljemännen tid att hålla en ny överläggning, som undanröjer grunden för upphävande av skiljedomen (se vidare avsnitt 10.5). Deltar den tidigare uteblivne skiljemannen inte heller vid en sådan överläggning utan att ha giltigt hinder torde saken därmed vara överspelad. Lösningen för svensk del bör alltså bli den som ovan redovisats. Även om problemet kanske främst förekommer i internationella tvister finns det inte skäl att begränsa lösningen till denna typ av tvister. Regeringen föreslår därför att det i lagen tas in en bestämmelse om att skiljemans underlåtenhet att delta i avgörandet av en fråga inte utgör hinder mot att frågan prövas. Genom den valda regleringen tillses att samtliga skiljemän får möjlighet att delta i tvistens avgörande som en skiljeman inte ges någon mera vidsträckt möjlighet att utnyttja sin rätt att delta vid överläggningen till att förhala tvistens avgörande. Den valda modellen ger inte något utrymme för missbruk på så sätt att t.ex. en ensam skiljeman kan meddela dom under åberopande av att de andra båda skiljemännen uteblivit från överläggningen. Det kan nämligen förutses att de två skiljemän som i exemplet inte deltagit i överläggningen inte heller kommer att underteckna skiljedomen. En sådan skiljedom kommer därmed inte att uppfylla formkravet på en skiljedom, se vidare avsnitt 9.8. 9.5 Rätten till dom vid återkallelse Regeringens förslag: Återkallar ena parten ett yrkande skall motparten kunna begära att skiljemännen prövar yrkandet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Olika meningar av mer eller mindre långtgående natur framförs dock i denna fråga. En remissinstans föreslår att regeln utformas efter mönster av 13 kap. 5 § första stycket . Skälen för regeringens förslag: Om den part som påkallar ett skiljeförfarande återkallar sin talan har motparten inte rätt till dom enligt någon uttrycklig bestämmelse i skiljemannalagen. Enligt modellagen kan däremot motparten framtvinga en skiljedom under förutsättning att han har ett befogat intresse av att få tvisten prövad. Även den finska skilje- mannalagen har en motsvarande bestämmelse. Enligt har svaranden i ett dispositivt tvistemål alltid rätt till dom om käranden återkallar sin talan. Detta förutsätter dock att svaranden har ingått i svaromål (13 kap. 5 § första stycket). Frågan är nu hur den angivna situationen bör regleras i en ny lag om skiljeförfarande. Regeringen kan konstatera att motiven till ifrågavarande reglering i främst består i att en part inte skall kunna återkomma med samma talan gång på gång. Motsvarande synsätt bör gälla även i skiljeförfaranden. Därutöver får regeringens förslag om att en part skall kunna framställa nya yrkanden (se avsnitt 8.3) betydelse i samman- hanget. Det synsätt som ligger bakom denna reglering talar för att en part också bör ha rätt att kräva dom beträffande ett yrkande som motparten återkallar. Då det enligt förslaget ankommer på skiljemännen att bedöma lämpligheten av att nya yrkanden förs in i skiljeförfarandet bör det inte därutöver krävas att den part som begär skiljedom över ett återkallat yrkande har ingått i svaromål. Av samma skäl bör inte rätten till dom göras beroende av en prövning huruvida en part har ett befogat intresse av att få tvisten prövad, sedan ett yrkande väl tagits upp till prövning i skiljeförfarandet. Såvitt avser den under remissomgången framförda tanken om en parts möjlighet att vid återkallelse kunna välja mellan skiljedom, tredskodom eller fortsatt handläggning konstaterar regeringen att konsekvenserna av en sådan ordning är svåra att överblicka. Särskilt när det gäller inter- nationella förfaranden framstår en reglering i enlighet med det sagda som ytterst tveksam. Så skulle t.ex. verställighetsfrågorna få en helt ny dimension om det vore möjligt för skiljemännen att meddela tredskodom. Man kan också fråga sig i vad mån det finns något behov av en sådan regel. Någon motsvarighet härtill återfinns, såvitt regeringen känner till, inte heller i några andra länders lagstiftningar. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det saknas skäl att nu penetrera frågan vidare. Regeringen föreslår således att om en part återkallar ett yrkande skall motparten ha en oavvislig rätt att få yrkandet prövat av skiljemännen. 9.6 Deldom och mellandom Regeringens förslag: Skiljemännen skall kunna meddela särskild skiljedom. Huvudfordran och fordran som åberopas till kvittning skall dock avgöras i samma skiljedom. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 19 § skiljemannalagen får deldom ges om det kan ske utan förfång för part. Vidare kan skilje- männen meddela särskild dom på medgivande. Modellagen har inte något särskilt stadgande om deldom och mellan- dom. Det framgår dock av artikel 32(1), där det talas om final award , att det är förutsatt att skiljemännen skall kunna avgöra delar av tvisten i en skiljedom. En motsvarande bestämmelse finns i den tyska lagen. I den nederländska och den schweiziska lagen ges skiljemännen uttryckligen möjlighet att meddela dom beträffande delar av tvisten. Parterna kan enligt den sistnämnda lagen inskränka denna möjlighet. Den finska lagen ger skiljemännen möjlighet att meddela deldom i huvudsak på samma sätt som skiljemannalagen. Det anges dock att över en fordran och ett mot den framställt kvittningsyrkande skall dömas i ett sammanhang. Vidare regleras i den finska lagen möjligheten att meddela mellandom på så sätt att detta förutsätter att parterna är ense om det. Enligt utredningen har uppgett att det råder en besvärande osäkerhet när det gäller möjligheterna att vid skiljeförfarande enligt skiljemannalagen meddela särskild skiljedom, dvs. i första hand deldom och mellandom. Institutet anser att det framför allt av processekonomiska skäl bör finnas tämligen vida möjligheter att meddela sådan särskild skiljedom. Det bör dock enligt institutet övervägas att föreskriva viss begränsning för det fall att någon av parterna motsätter sig särskild skiljedom. Utredningen har dragit slutsatsen att det inte finns skäl att föreslå någon begränsning av möjligheten att meddela deldom jämfört med vad som gäller enligt skiljemannalagen. Regeringen delar den bedömningen. Liksom enligt nuvarande lag bör skiljemän således kunna meddela deldom när en part helt eller delvis medgett ett yrkande. För annan deldom förutsätts enligt skiljemannalagen att den skall kunna ges utan förfång för en part.