prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — I en rent internationell tvist kan även därutöver talerätten vara utesluten. Har parterna enligt 51 § bestämt att en skiljemans opartiskhet över huvud taget inte skall kunna prövas av domstol genom klandertalan mot skiljedomen får de nämligen därmed också anses ha med giltig verkan avtalat bort möjligheten till en prövning enligt 10 § tredje stycket. En ansökan enligt tredje stycket skall göras från den dag då parten fick del av skiljemännens beslut. Bestämmelsens utformning innebär inte något krav på delgivning enligt delgivningslagen (1970:428). Om ingen ansökan görs inom angiven tid, har frågan slutligt avgjorts och kan inte bli föremål för prövning i en klanderprocess. Annars avgör tingsrätten slutligt frågan (se 44 § tredje stycket). Tingsrättens avgörande kan inte bli föremål för ny prövning i en klanderprocess. Det överlämnas åt skiljemännen att besluta om skiljeförfarandet skall fortsätta eller vila medan domstolen prövar om en skiljeman skall skiljas från uppdraget. 11 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 6.2.3. Bestämmelsen ger parterna möjlighet att bestämma att frågor om en skiljemans opartiskhet som kommer upp under förfarandets gång slutligt skall prövas av ett skiljedomsinstitut i stället för av allmän domstol. Detta innebär att institutets prövning inte kan komma att överprövas vare sig genom en särskild talan eller i samband med en klandertalan. En part kan binda sig för att avstå från att dra en jävsfråga inför domstol (se kommentaren till 10 §). Detta förutsätter dock att jävs- grunden är känd. Denna paragraf ger emellertid stöd för att redan på ett tidigare stadium, t.ex. när skiljeavtalet ingås, avtala bort domstols- prövningen till förmån för en prövning av ett skiljedomsinstitut. Att i internationella tvister en än längre gående möjlighet finns för parterna att i förväg avtala bort domstolskontrollen följer av 51 §. Det måste av parternas eget avtal eller av det skiljedomsreglemente till vilket avtalet hänvisar tydligt framgå att det är en slutlig prövning som skall göras av skiljedomsinstitutet. I tveksamma fall bör man utgå från att prövningen inte är slutlig. är vagt men ställer krav på att det skall röra sig om ett institut som verkar enligt antagna stadgar. Om en part i strid mot parternas avtal vänder sig till domstol i en jävsfråga som skall prövas slutligt av ett skiljedomsinstitut får av allmänna processrättsliga principer för dispositiva ärenden anses följa att det krävs en invändning av motparten för att domstolen skall pröva om dess behörighet har inskränkts genom parternas avtal. 12 § Av paragrafen framgår att de följande bestämmelserna är dispositiva och således bara gäller om och i den mån parterna inte har bestämt något annat. Härav följer dock inte att avtalsfriheten är obegränsad. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7. I tredje stycket ges det författningsstöd som krävs för att domstolen skall ha en generell skyldighet att utse skiljemän. Härvid skall lagen (1996:242) om domstolsärenden tillämpas. Bestämmelsen är emellertid tillämplig endast om parterna har avtalat att en skiljeman eller skiljemän i ett visst fall skall utses av tingsrätten. Bestämmelsen kan vara särskilt användbar i ett skiljeförfarande mellan fler än två parter. Parterna kan t.ex. ha bestämt att tingsrätten skall utse samtliga skiljemän om andra avtalslösningar visar sig inte fungera. Hur många skiljemännen skall vara får antas följa av avtalet; i annat fall torde man kunna falla tillbaka på föreskriften i 13 § att antalet är tre. Har parterna inte träffat något särskilt avtal om hur skiljemännen skall utses kan lagens dispositiva bestäm- melser i och för sig vara tillämpliga, men dessa är utformade med tanke på ett tvåpartsförfarande och torde endast i begränsad utsträckning kunna användas om fler än två parter uppträder i tvisten. 13 § Paragrafen överensstämmer med 6 § skiljemannalagen (se avsnitt 7.2 och 7.3). 14 § Paragrafen motsvarar i stort 7 § och 8 § första stycket skiljemannalagen. Den har behandlats i bl.a. avsnitt 7.3. Tidsfristen i första stycket har förlängts . Något krav på delgivning ställs inte upp. Av 19 § följer att en begäran om skiljedom och därmed den inledande underrättelsen om valet av skiljeman skall vara skriftlig. Om ett initiativ från en part till skiljeförfarande saknar uppgift om skiljeman, är det inte att anse som en begäran om skiljedom i lagens mening. Svarar andra parten med att skriftligen meddela sitt val av skiljeman, kan den parten inte utan vidare ha anspråk på att tingsrätten skall utse skiljeman för den första parten, om denne förhåller sig passiv på meddelandet (se vidare avsnitt 8.1.). Av andra stycket framgår att endast skriftlig underrättelse medför att parten inte längre får återkalla sitt val av skiljeman. En muntlig underrättelse får således inte denna verkan. Ett faxmeddelande får anses uppfylla skriftlighetskravet. Om motparten inte utser skiljeman inom den angivna tiden kan den påkallande parten antingen begära att tingsrätten utser skiljeman enligt tredje stycket eller, utan hinder av skiljeavtalet, väcka talan vid domstol (5 § 2 p. 15 § Paragrafen reglerar olika fall då den eller de som skall utse skiljeman inte gör det. Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.3. Första stycket tar upp det fall att skiljemän skall utse ytterligare en skiljeman. Fristen börjar löpa när den siste av de skiljemän som skall förrätta valet har blivit utsedd. Det spelar inte någon roll för påföljden om skiljemännen inte kan enas om valet eller om deras underlåtenhet har andra orsaker. Andra stycket första meningen reglerar det fall att en skiljeman skall utses av någon annan än en part eller skiljemän men något val inte kommer till stånd. I enlighet med vad Lagrådet föreslagit börjar fristen löpa när den som vill att en skiljeman skall utses har uppmanat den som skall utse skiljemannen att göra det. Det räcker att ett allvarligt försök har gjorts att nå den som skall utse skiljemannen. Underlåtenhet att utse skiljeman medför inte att skiljeavtalet helt eller delvis förfaller. Endera parten kan i stället begära att tingsrätten skall utse skiljeman. Om det i skiljeavtalet avsedda organet angetts på ett felaktigt sätt får man försöka sluta sig till vilket organ som avsetts och rikta uppmaningen dit. I de fall detta inte är möjligt eller om det avsedda organet inte existerar kan parten vända sig direkt till tingsrätten. Skall en skiljeman utses av parterna gemensamt men kan de inte enas om valet skall enligt andra meningen tingsrätten på ansökan av en part utse skiljeman. I samtliga fall som behandlas i denna paragraf kan en part vända sig till tingsrätten och begära att domstolen utser skiljeman. Till skillnad från vad som gäller när en part själv skall utse skiljeman (5 §) ges i de nu behandlade fallen en part inte möjlighet att i stället väcka talan vid domstol. 16 § Paragrafen, som är dispositiv, motsvarar i stora drag 10 § första och andra stycket i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 7.4. Den huvudsakliga förändringen i förhållande till äldre rätt består i att skiljeavtalet i de av paragrafen berörda fallen inte förfaller, även om skiljemannen har utsetts i skiljeavtalet. En skiljeman kan skiljas från uppdraget t.ex. för att det föreligger någon omständighet som kan rubba förtroendet för hans opartiskhet. Parterna gemensamt kan också skilja en skiljeman från uppdraget. Detta gäller även om någon annan har utsett honom. En skiljeman kan själv begära att få lämna sitt uppdrag av flera skäl. I jävsfallet kan han vilja avgå redan på begäran av ena parten eller utan att någon av parterna har begärt det. Skiljemannen kan också begära att få avgå t.ex. på grund av försämrad hälsa eller för att han av annan anledning anser sig förhindrad att befatta sig med arbetet i tillräcklig omfattning. Av paragrafen framgår att formerna för att utse en ny skiljeman beror på hindret att fullgöra uppdraget uppstod. Om skiljemannen inte kan fullfölja sitt uppdrag på grund av en omständighet som förelåg redan då han utsågs, skall tingsrätten på begäran av en part utse en ny skiljeman. Däremot skall den som ursprungligen haft att utse skiljemannen kunna utse en ny, i de fall hindret uppstod efter valet av skiljemannen. Vid valet av en ny skiljeman skall 14 och 15 §§ tillämpas. Om det ankommit på någon annan än parterna att utse skiljemannen, bör parterna underrätta den eller dem som skall utse en ny skiljeman. Tidsfristen löper från den tidpunkt då den som har utsett den avgångne skiljemannen fått kännedom om att han skall utse ny skiljeman. Bestämmelsen har, såvitt avser tidsfristen, utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Skall skiljemannen utses av ena parten kan underlåtenhet att göra detta inom rätt tid medföra att motparten väcker talan vid domstol (5 § 2 p.). Parterna kan under förfarandet framställa nya yrkanden och åberopa nya omständigheter som på ett påtagligt sätt förändrar föremålet för skiljemännens prövning. Parterna kan också träffa ett nytt skiljeavtal inför skiljemännen. Även i dessa fall får skiljemännen dock anses utsedda genom det första valet. 17 § Paragrafen har behandlats i avsnitt 7.4. Första meningen motsvarar stadgandena i 9 § andra stycket och 10 § tredje stycket skiljemannalagen. Påföljden är dock oberoende av hur skiljemannen har utsetts. En skiljeman kan inte med hjälp av tvångsmedel förmås att fullgöra sitt uppdrag. Däremot kan han med stöd av denna bestämmelse skiljas från uppdraget. Det räcker att skiljemannen har försenat förfarandet. Det krävs alltså inte att det visas att han obstruerar eller är försumlig. Vad som är försening får ses i ljuset av vad parterna har avtalat eller förutsatt angående tidsplanen för förfarandet. Bestämmelsen omfattar inte den situationen att en skiljeman avgår frivilligt sedan en part ansökt om att han skall skiljas från uppdraget. I sådant fall tillämpas i stället huvudregeln i 16 §. Bestämmelsen omfattar inte heller den i 15 § första stycket angivna situationen. Bestämmelsen är inte dispositiv enligt 12 §. Detta hindrar emellertid inte tillämpningen av avtalsbaserade bestämmelser om att en skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag. Parterna kan t.ex. hänvisa till ett skiljedomsreglemente som innehåller föreskrifter om att ett skiljedoms- institut kan skilja en skiljeman från uppdraget under vissa förutsätt- ningar. Ett sådan föreskrift är fullt verksam. Parterna kan visserligen inte föreskriva att 17 § inte skall vara tillämplig. De kan däremot med stöd av andra meningen bestämma att prövningen enligt 17 § slutligt skall göras av ett skiljedomsinstitut i stället för av en domstol. Om institutet entledigar en skiljeman skall institutet också utse en annan skiljeman. Om en part i strid mot parternas avtal, att prövningen slutligt skall göras av ett skiljedomsinstitut, vänder sig till domstol får av allmänna processrättsliga principer för dispositiva ärenden anses följa att det krävs en invändning för att domstolen skall pröva om dess behörighet har inskränkts genom parternas avtal. 18 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 7.5. Lagliga förutsättningar för skiljeförfarande saknas om det inte finns ett giltigt och tillämpligt skiljeavtal eller om tvistefrågan inte är skilje- domsmässig. Att det förhåller sig på detta sätt skall vara uppenbart. Det är således inte tillräckligt att det är antagligt eller troligt att så är fallet. Tingsrättens prövning begränsas sålunda beträffande dessa frågor. Uppenbarhetsrekvisitet gäller både den bevismässiga och den rättsliga sidan av saken. Bestämmelsen är inte tillämplig på andra typer av invändningar än sådana som hänför sig till de lagliga förutsättningarna för skilje- förfarande. Förfarandet 19 § Paragrafen motsvarar närmast 11 § i skiljemannalagen. Den har be- handlats i avsnitt 8.1. Första stycket klargör att skiljeförfarandet inleds när motparten får del av en begäran om skiljedom som uppfyller kraven i andra stycket. Skall talan väckas är denna tidpunkt relevant för bedömningen av om så har skett. Regleringen är dock dispositiv. Parterna kan avtala att talan väcks t.ex. genom att en begäran om skiljedom ges in till ett skilje- domsinstitut. Av bestämmelsens dispositiva natur följer också att en part kan konkludent acceptera en begäran om skiljedom som i och för sig inte uppfyller lagens formkrav. Någon särskild begäran om skiljedom krävs inte heller om parterna inför skiljemännen kommer överens om ett nytt eller utvidgat skiljeavtal. I andra stycket regleras hur en begäran om skiljedom skall utformas och vad den skall innehålla. En begäran om skiljedom skall vara skriftlig. Den skall enligt punkt 1 innehålla en uttrycklig och villkorslös begäran om skiljedom. Det är viktigt att en part som begär skiljedom på ett klart och tydligt sätt ger sin begäran till känna för motparten. En begäran om skiljedom skall vidare enligt punkt 2, vilken utformats i enlighet med Lagrådets förslag, innehålla uppgift om den eller de frågor som skilje- männen skall pröva. Frågan skall omfattas av skiljeavtalet. Slutligen framgår det av punkt 3 att den part som begär skiljedom skall ange vem han utsett till skiljeman (se också kommentaren till 14 §). Denna punkt är givetvis endast tillämplig när den part som begär skiljedom ensam skall utse en eller flera skiljemän. Det förutsätts att den nämnde skiljemannen har accepterat uppdraget. En följd av punkt 3 blir att den part som begär skiljedom i normalfallet måste utse en skiljeman för att en giltig begäran skall anses ha skett, även om han sedermera vill verka för att tvisten avgörs av en ensam skiljeman. En parts rätt att framställa yrkanden och åberopa omständigheter till stöd för sin talan regleras i 23 §. 20 § Paragrafen motsvarar 12 § första stycket i skiljemannalagen och har behandlats i avsnitt 8.4.2. Om den tredje skiljemannen enligt skiljeavtalet skall utses av någon annan än parterna eller andra skiljemän, får av avtalet anses följa att den tredje skiljemannen skall vara ordförande. 21 § Paragrafen motsvarar 13 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 8.4.2. 22 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Platsen för skilje- förfarandet avgör enligt 52 § skiljedomens nationalitet och har enligt 43 och 44 §§ betydelse för vissa forumfrågor. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 8.5. Av första stycket första meningen framgår att det i första hand är parterna som bestämmer platsen för förfarandet. Har parterna inte gjort detta, antingen i skiljeavtalet eller senare, är det enligt andra meningen upp till skiljemännen att bestämma platsen för förfarandet. Platsen för förfarandet skall anges i skiljedomen enligt 31 § andra stycket och uppgiften härom får presumeras vara korrekt. Saknar skiljedomen sådan uppgift men anges den vara meddelad på viss ort bör man kunna utgå från att denna ort utgör platsen för skiljeförfarandet. Skiljeförfarandets anknytning till platsen för förfarandet kan vara av mer eller mindre påtaglig karaktär. Det kan vara så att såväl parter som skiljemän finns på denna plats. Men det kan även vara så att tvisten handläggs enbart genom skriftväxling och att endast skiljenämndens ordförande har någon anknytning till platsen. Platsen för förfarandet har således närmast en juridisk-teknisk karaktär. Det måste dock finnas någon anknytning till platsen för förfarandet. Andra stycket klargör att skiljemännen har vidsträckta möjligheter att anpassa handläggningen till vad som är mest praktiskt utan att detta påverkar platsen för förfarandet. De kan ha förhandling, hålla förhör, förrätta syn och överlägga på annan ort än platsen för förfarandet . Det bör dock uppmärksammas att denna frihet kan ha inskränkts av parterna. Det blir en tolkningsfråga vilken frihet för skiljemännen som parterna har åsyftat när de har pekat ut viss ort som plats för skiljeförfarandet. Även om det då ligger närmast till hands att parterna har förutsatt att förhandlingar skall äga rum just på den orten, kan de givetvis även passivt godta att ett sammanträde likväl hålls på annan ort. Att parterna skulle ha velat hindra skiljemännen att överlägga någon annanstans än på platsen för förfarandet kan knappast antas. 23 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 8.3. En begäran om skiljedom behöver, när det gäller själva inställningen i tvisten, enligt 19 § andra stycket 2 p. endast innehålla uppgift om den fråga som skiljemännen skall pröva. I första stycket anges hur parterna närmare kan åläggas att precisera sin talan. Den part som begär skiljedom har enligt första meningen skyldighet men också en rätt att inom utsatt tid framställa yrkanden och åberopa omständigheter till stöd för sin talan inom ramen för den fråga som angetts i begäran. Försummar han detta, får han nöja sig med den befogenhet som andra stycket kan ge. Motparten skall på motsvarande sätt enligt andra meningen inom en viss frist helt eller delvis medge eller bestrida den första partens yrkanden och åberopa de omständigheter till stöd för sin inställning som han önskar. I första stycket förutsätts alltså parterna hålla sig inom ramen för den eller de frågor som väckts genom påkallelsen. Andra stycket reglerar parternas möjligheter att utöver vad som följer av första stycket fram- ställa yrkanden och åberopa omständigheter i såväl inledningen av förfarandet som . Först nämns möjligheten att framställa yrkanden. Den part som begär skiljedom kan framställa nya yrkanden, men också motparten kan å sin sida få framställa yrkanden, vid en eller flera tidpunkter. Av särskilt intresse är kvittningsyrkanden, men också gen- käromål kan tillåtas. Andra stycket omfattar emellertid vidare alla fall av taleändringar, oavsett från vilken part de kommer. Det kan sammantaget röra sig om allt från en mindre justering av ett redan framställt yrkande till en utvidgning av tvisten till en annan fråga än den som togs upp i begäran om skiljedom. Samtliga frågor skall visserligen omfattas av skiljeavtalet. Det är emellertid möjligt att ena parten framställer ett yrkande som inte omfattas av skiljeavtalet. Gör motparten inte någon invändning kan hans underlåtenhet komma att medföra att han inte kan åberopa felet i en klanderprocess. Skiljemännens prövning kommer då att utsträckas utöver det ursprungliga skiljeavtalet. Parterna kan naturligtvis också komma överens om att vidga skiljeavtalet. Att skiljemännen inte utan vidare är skyldiga att acceptera en sådan utvidgning av sitt uppdrag är en annan sak. Presumtionen kan sägas vara att skiljemännen skall vara generösa när det gäller att tillåta nya yrkanden och åberopanden, som håller sig inom ramen för skiljeavtalet. Skiljemännen kan dock neka en part prövning av yrkandet eller omständigheten, om skiljemännen anser det olämpligt att de prövas. Tidsaspekten nämns uttryckligen i lagtexten. Det är särskilt angeläget att sätta stopp för obstruktionsmässiga åtgärder. Bland annat för det ändamålet kan det vara lämpligt att bestämma en frist, efter vars utgång nya yrkanden eller åberopanden i princip inte beaktas. I och med att en slutförhandling har hållits bör också förfarandet i allmänhet kunna anses som avslutat. Har parterna bestämt att skiljedom skall meddelas kan skiljemännen behöva vägra en part att utöka tvisten med hänvisning till att tvisten i så fall inte hinner behandlas inom den föreskrivna tiden. I åtskilliga andra fall bör emellertid skiljemännen kunna visa tillmötesgående och genom fördelning av kostnader beakta den olägenhet som kan uppstå på grund av att en part dröjt med att agera. Också andra faktorer än tidsaspekten kan ge skiljemännen anledning att avböja en ändring eller utvidgning av talan. Skiljemännen kan vara utsedda med tanke på sin expertis inom ett visst sakområde. Om ena parten då vill framställa ett yrkande som innebär att skiljemännen skall göra bedömningar inom ett helt annat område kan det framstå som lämpligt att de inte tar upp yrkandet. Skiljemännen måste också ta hänsyn till en parts intresse av att få sitt yrkande eller åberopande prövat. Det bör krävas mycket starka skäl för att vägra en motpart att göra en kvittningsinvändning eller att motsätta sig att en part till stöd för en talan åberopar en omständighet som skulle prekluderas som res judicata genom den blivande skiljedomen. Tredje stycket ger parterna möjlighet att avtala om andra regler för förfarandets inledande och för taleändring än som framgår av första och andra stycket. Parterna kan t.ex. hänvisa till ett skiljedomsreglemente som har en annan reglering. De kan också nöja sig med att exempelvis reglera hur långa frister som respektive part skall ha på sig att precisera sin talan enligt första stycket. 24 § Paragrafen motsvarar till del 14 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 8.4.2. Första stycket första meningen fastslår att parterna skall få möjlighet att lägga fram sin sak. I detta ligger också att de skall ges tillfälle att bemöta vad motparten har anfört. Parternas rätt begränsas av att de endast i behövlig utsträckning skall beredas tillfälle att utföra sin talan. En part skall således inte tillåtas att förhala förfarandet genom uppskov för ovidkommande utredningar eller genom att införa uppenbart onödigt processmaterial. Skiljemännen är oförhindrade att förelägga parterna en frist inom vilken deras talan, beträffande hela tvisten eller delfråga, skall vara avslutad. I detta inbegrips den rättsliga argumenteringen. En part kan enligt första meningen ha rätt till flera muntliga förhandlingar; det kan t.ex. finnas behov av att hålla muntlig förhandling såväl i behörig- hetsfrågan som i den hänskjutna tvisten. Enligt andra meningen är en part emellertid tillförsäkrad en muntlig förhandling inför varje avgörande av en hänskjuten fråga även om detta strängt taget inte skulle vara behövligt enligt första meningen. Skiljemännen bör kunna begära att parterna påkallar muntlig förhandling , vid risk att dessa annars får anses ha avstått från en sådan. Av andra meningen framgår vidare att om parterna har avtalat att tvisten skall avgöras utan muntlig förhandling är skiljemännen bundna av parternas överenskommelse. En part kan emellertid inte på förhand avstå från rätten att i behövlig omfattning utföra sin talan. Bestämmelsen har i denna del utformats i enlighet med vad Lagrådet föreslagit. Andra stycket ger uttryck för kommunikationsprincipen. Stadgandet är en minimibestämmelse, och det kan vara lämpligt att tillställa motparten material utan att det direkt krävs av bestämmelsen. Det förutsätts att alla handlingar från en part skall komma motparten till del, om de kan sägas röra själva tvisten. Som regel bör handlingen sändas till motparten. Något krav på delgivning finns inte. Bestämmelsen utesluter inte att skrym- mande material hålls tillgängligt t.ex. hos skiljenämndens ordförande och att parten i fråga underrättas om detta. Att inlagor skall sändas till motparten är inte liktydigt med att denne alltid skall beredas en särskild frist att yttra sig. Detta är obehövligt, t.ex. om inlagan innehåller upp- gifter som inte skall beaktas därför att en preklusionsfrist har över- skridits. Vad som har sagts om parternas inlagor gäller också process- material som tillförs handläggningen utifrån, t.ex. yttranden av sak- kunniga och skriftliga vittnesutsagor. är däremot inte skyldig att låta parterna få del av handlingar som har kommit till endast som ett led i nämndens egna överväganden. Av tredje stycket framgår att skiljemännen inte kan meddela tredskodom utan måste avgöra tvisten i sak även om ena parten inte uppträder i tvisten. Lagen innehåller inte några bestämmelser som handlar om materiell processledning. Dessa frågor har dock diskuterats i avsnitt 8.7. 25 § Paragrafens första och andra stycke saknar motsvarighet i skilje- mannalagen (se avsnitt 8.6). Fjärde stycket har behandlats i avsnitt 5.8. Första stycket första meningen fastslår att det är parterna och inte skiljemännen som skall svara för bevisningen.