prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Utredningen har funnit den praxis som utvecklats när det gäller skiljeavtalets verkan som rättegångshinder välgrundad men att det saknas skäl att låta kärandeparten vara bibehållen sin rätt att åberopa skilje- avtalet som rättegångshinder vid kvittningsyrkanden i större utsträckning än vad som gäller för huvudkäromålet. Enligt utredningen bör en part i samtliga fall vara skyldig att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder första gången han skall yttra sig i saken, vid påföljd att hans rätt att göra det annars går förlorad. Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. verkan som rättegångshinder bör nu lagfästas. Som framförts av någon remissinstans, och även av utredningen, kan det finnas visst fog för att en sådan regel tas in i . Det skulle emellertid innebära att lagen om skiljeförfarande förlorar i överskådlighet och tydlighet. På sätt som anförts i avsnitt 4.3.4 är det inte minst för internationella förfaranden väsentligt att det tillämpliga regelverket, så långt det är möjligt, finns samlat i en rättsakt. Regeringen delar därför utredningens bedömning att ifrågavarande regel bör inflyta i lagen om skiljeförfarande. Härutöver bör, för fullständighetens skull, en hänvisning till bestämmelsen tas in i . Regeringen föreslår således att det i lagen om skiljeförfarande tas in dels en bestämmelse om skiljeavtalets verkan som hinder för rättegång, dels en bestämmelse om en parts skyldighet att framställa en invändning om skiljeavtal första gången parten skall föra talan i saken vid rätten. En särskild fråga som enligt utredningen måste uppmärksammas är skiljeavtalets betydelse i den summariska processen. Hur påverkar en parts deltagande i en summarisk process möjligheten att senare i en rättegång åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder? Det är främst tre frågeställningar som måste övervägas. Den första gäller huruvida svaranden bör kunna hindra en summarisk process genom att åberopa ett skiljeavtal. Den andra gäller den omständigheten att en part underlåter att i den summariska processen åberopa skiljeavtalet. Bör han då vara bibehållen den rätten i en efterföljande rättegång, t.ex. efter återvinning av ett utslag? Slutligen bör man överväga om sökanden skall förlora sin rätt att åberopa ett skiljeavtal redan genom att ansöka om ett summariskt förfarande. I fall då målet vid domstolen inletts genom en ansökan om betal- ningsföreläggande eller lagsökning enligt den tidigare gällande lagsök- ningslagen har svaranden ansetts vara bibehållen sin rätt att göra invänd- ning om rättegångshinder ända tills han första gången vid rätten skall föra talan i det återvunna eller hänskjutna målet (se rättsfallen NJA 1972 s. 331 och 1982 s. 711). Däremot har sökanden ansetts förlora sin rätt att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder redan genom att han ansökt om lagsökning (se rättsfallen NJA 1964 s. 2 och 1972 s. 458). Den omständigheten att en ansökan om betalningsföreläggande ges in till och behandlas av kronofogdemyndigheten torde inte, i vart fall för svaranden, innebära någon förändring av gällande praxis. Svaranden torde sålunda alltjämt kunna göra en invändning om rättegångshinder först i tvistemålet. Utgångspunkten för de nu behandlade spörsmålen bör vara att underlätta för parterna att använda sig av den summariska processen, särskilt när det gäller ostridiga anspråk. I ett sådant fall kanske sökanden bara vill försäkra sig om en exekutionstitel på ett för båda parterna så enkelt och billigt sätt som möjligt. Parterna kan visserligen enas om att ostridiga betalningsanspråk skall undantas från skiljeklausulens tillämp- ningsområde men i de allra flesta fall har någon sådan överenskommelse inte träffats. I dessa situationer bör parterna inte tvingas att välja mellan skiljeförfarande och summarisk process utan den summariska processen, med de vinster som den innebär, bör i möjligaste mån stå till parternas förfogande. Enligt regeringens mening framstår det som rimligt att en invändning om skiljeavtal uppfattas som ett bestridande av en ansökan om betalningsföreläggande (jfr prop. 1989/90:85 s. 114 f). Sökanden kan då antingen låta sig nöja med detta varvid målet avskrivs vid kronofogde- myndigheten eller begära att målet överlämnas till tingsrätt. Svaranden bör alltså på detta sätt kunna hindra en summarisk process. Vidare bör svaranden, liksom , vara bibehållen rätten att göra invändning om skiljeavtal senast första gången han vid rätten skall föra talan i det återvunna eller överlämnade målet. Om svaranden begär återvinning av ett utslag behöver han sålunda inte redan i ansökan om återvinning åberopa skiljeavtalet. När det sedan gäller sökanden kan den nuvarande ordningen medföra rättsförluster för en oförsiktig borgenär. Om han inleder en summarisk process beträffande ett rättsförhållande som i och för sig omfattas av en skiljeklausul men som han tror är ostridigt och så inte visar sig vara fallet har hans rätt till skiljeförfarande prekluderats. För övrigt kan svaranden bestrida utan att ange skäl och utan att saken är i egentlig mening tvistig. Detta förhållande kan få till följd att en försiktig borgenär för säkerhets skull anlitar skiljeförfarande i vad som visar sig vara ett otvistigt fall. Detta är enligt regeringens mening inte önskvärt. Det framstår inte som befogat att en part, som vill skaffa sig en exekutionstitel för ett anspråk som han inte tror kommer att bestridas, förlorar rätten att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder om det visar sig att motparten bestrider ansökan och i ett senare skede väcker talan vid domstol, kanske om ett annat anspråk som omfattas av skiljeavtalet. Av samma skäl bör sökanden i de fall då motparten begär återvinning av ett utslag ha rätt att framställa invändning om rättegångshinder första gången han skall svara i det återvunna målet. Skulle sökanden däremot, sedan motparten bestritt ansökan, begära att målet överlämnas till tings- rätt bör hans rätt att göra gällande skiljeavtalet som rättegångshinder gå förlorad. Oavsett om motparten bestritt ansökan under åberopande av skiljeavtalet eller inte måste det nämligen stå klart för sökanden att det föreligger en tvist. Regeringen föreslår alltså att det i lagen om skiljeförfarande tas in en bestämmelse av innebörd att sökanden och svaranden skall kunna åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder trots att tvisten varit föremål för en prövning inom den summariska processen. Det förslag som regeringen nu lägger fram lämpar sig för betalnings- föreläggande och vanlig handräckning. Vad gäller särskild handräckning är förhållandena annorlunda. Särskild handräckning avser främst fall då sökandens besittning har rubbats olovligen eller annan liknande åtgärd har inkräktat på sökandens rätt. Det framstår inte som rimligt att hand- räckning på denna grund skall stoppas genom hänvisning till ett skiljeavtal som omfattar det bakomliggande rättsförhållandet. Det är tveksamt om sökanden har något fullgott alternativ i reglerna i 15 kap. om säkerhetsåtgärder. Det bör också framhållas att prövningen hos kronofogdemyndigheten av ett yrkande om återställande av en besittningsrubbning eller någon annan olovlig åtgärd görs med bortseende från det bakomliggande rättsförhållandet, utom i alldeles speciella fall, och att utslagen i mål om särskild handräckning inte vinner rättskraft (se 65 § lagen [1990:746] om betalningsföreläggande och hand- räckning). Särskild handräckning bör av anförda skäl behandlas på samma sätt som säkerhetsåtgärder (se om dessa avsnitt 5.8), dvs. särskild handräckning bör få beslutas utan hinder av skiljeavtalet, som det står varje part fritt att åberopa skiljeavtalet om motparten i efterhand väcker talan i saken vid domstol. Regeringen vill framhålla att de regler som sålunda föreslås inte skall ses som ett avståndstagande från den praxis som innebär att den som inleder rättegång anses ha avstått från rätten att åberopa skiljeavtalet (jfr nedan om verkan av att en part motsätter sig skiljeförfarande). Enligt förslaget skall det i lagen om skiljeförfarande slås fast att en part inte enbart genom att ansöka om betalningsföreläggande eller handräckning anses ha avstått från att åberopa skiljeavtalet. Däremot är det inte uteslutet att en part av andra orsaker än enbart en ansökan om t.ex. betalningsföreläggande bör anses ha avstått från att åberopa skiljeavtalet. Som tidigare nämnts begränsas rätten att göra invändning om skilje- avtal som rättegångshinder genom att en sådan invändning måste framställas på ett tidigt stadium i rättegången. Det har därutöver ansetts befogat att en part som bestritt tillämpning av ett skiljeavtal förlorar sin rätt att, om motparten väljer att föra talan vid domstol, göra invändning om rättegångshinder på grund av skiljeavtalet. Regeringen delar utred- ningens bedömning att en sådan ordning är rimlig och föreslår att den behålls. Skiljemannalagen innehåller en motsvarande bestämmelse för det fall att en part inte fullgjort sin skyldighet att utse skiljeman. Enligt utred- ningen bör motparten, liksom , ha möjlighet att välja om han vill fortsätta skiljeförfarandet genom att hos domstol eller annat i skiljeavtalet utsett organ begära utseende av en skiljeman eller om han vill föra talan vid domstol. Regeringen har samma uppfattning. Det kan visserligen hävdas att det bör vara tillräckligt att motparten kan begära utseende av skiljeman. Om ena parten redan i detta tidiga skede av förfarandet inte följer spelreglerna innebär det emellertid en rimlig avvägning av parternas intressen att det står öppet för den lojala parten att välja ett domstolsförfarande utan hinder av skiljeavtalet. Regeringen föreslår således att den nuvarande ordningen behålls, dvs. att en part förlorar sin rätt att åberopa skiljeavtalet som hinder för rättegång om han har bestritt en begäran om skiljedom eller om han underlåter att i rätt tid utse skiljeman. Utredningen har pekat på att skiljeavtalets verkan som rättegångs- hinder i vissa fall kan få den kanske opraktiska konsekvensen att en tvist till viss del skall avgöras av skiljemän och till en annan del av allmän domstol. Detta är fallet när en tvist bara delvis är omfattad av ett skiljeavtal. har i rättsfallen NJA 1982 s. 738 och 1984 s. 229 dragit upp riktlinjer för hur man praktiskt skall hantera fall då en tvist kan behöva prövas till viss del av skiljemän och till viss del av domstol. Man skulle kunna hävda att en regel som antingen lät domstol pröva hela tvisten eller gav skiljemännen sådan behörighet vore praktisk. Det skulle emellertid föra alldeles för långt att föreskriva att skiljeavtalet i ett sådant fall förfaller eller att en part skulle tvingas in i ett skiljeförfarande utan stöd i ett skiljeavtal som omfattar hela tvisten. Dessutom torde det krävas någon form av skönsmässig bedömning av lämpligheten av en sammanläggning i varje enskilt fall. Regeringen delar utredningens uppfattning att den uppdelning mellan skiljeförfarande och rättegång som kan bli följden av att en tvist endast delvis omfattas av ett skiljeavtal inte lämpligen kan lösas genom en sammanläggningsbestämmelse. Konflikten mellan skiljemäns behörighet och allmän domstols behörighet får liksom i stället lösas i rätts- tillämpningen. Regeringen vill i detta avsnitt avslutningsvis beröra en fråga av mestadels juridisk-teknisk karaktär. Frågan gäller huruvida en bestäm- melse motsvarande 2 § i skiljemannalagen behövs i den nya lagen. Enligt första stycket i denna paragraf skall parterna anses ha utfäst sig att godta skiljedomen om de inte i skiljeavtalet gjort ett förbehåll om rätt att klandra densamma. Enligt andra stycket är lagen vid ett sådant förbehåll inte tillämplig. Utredningen har funnit att en motsvarande bestämmelse inte behöver tas in i en ny lag om skiljeförfarande. Som skäl för denna ståndpunkt anför utredningen att det redan av lagens konstruktion står klart att ett skiljeavtal som inte innehåller något förbehåll om rätt till materiell överprövning också innebär att det är uteslutet att angripa skiljedomen annat än med stöd av reglerna i lagen om skiljeförfarande. Vidare anser utredningen att, även om den nya lagen i första hand bör ta sikte på skiljeavtal utan förbehåll av nu aktuellt slag, det saknas skäl att lagen om skiljeförfarande, i tillämpliga delar, inte skulle kunna användas på skiljeavtal med sådant förbehåll. Regeringen delar utredningens bedömning. Även om det nog kommer att bli ytterst sällsynt kan man tänka sig ett överskiljeförfarande där det t.ex. kan bli aktuellt att ansöka om att tingsrätten skall utse en skiljeman. En sådan möjlighet bör alltså finnas. Det sagda innebär emellertid inte att det finns något behov av en bestämmelse som motsvarar 2 § i skiljemannalagen. Regeringen lägger därför inte fram något sådant förslag. 5.8 Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder Regeringens förslag: Beslut om kvarstad och andra verkställbara säkerhetsåtgärder skall endast kunna fattas av domstol. Det införs en uttrycklig regel om att beslut om interimistiska säkerhetsåtgärder som skall vidtas av någon av parterna och som inte är verkställbara skall kunna fattas av skiljemän. Skiljemännen skall även ha möjlighet att begära säkerhet för en sådan åtgärd. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I princip samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Någon remissinstans ifrågasätter lämpligheten av en lagreglering i denna del. En remissinstans anser att regleringen bör utvidgas. Skälen för regeringens förslag: En part anses enligt gällande rätt kunna ansöka om interimistiska säkerhetsåtgärder som t.ex. kvarstad hos domstol även om ansökan grundas på ett rättsförhållande som omfattas av ett giltigt skiljeavtal. Detta följer inte av några uttryckliga bestäm- melser i skiljemannalagen utan framgår bl.a. av regleringen i 15 kap. . Där anges som förutsättning för t.ex. kvarstad att anspråket är eller kan antas bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning. Med uttrycket prövning i annan liknande ordning avses bl.a. skiljeförfarande (se prop. 1980/81: 84 s. 227). Utredningen har diskuterat möjligheten att ge skiljenämnder befogen- het att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder, i första hand om kvarstad. Enligt utredningen stöter emellertid en sådan reglering på en del svårigheter. Regeringen delar utredningens bedömning att det knappast låter sig göras att tillåta verkställighet av ett skiljenämndsbeslut om säkerhetsåtgärd utan någon möjlighet till domstolskontroll, särskilt i betraktande av att det inte krävs att någon jurist skall ingå i nämnden. En sådan ordning skulle med all sannolikhet kräva att det infördes en motsvarighet till möjligheten att klandra en skiljedom. Detta gäller även om man begränsade skiljenämndens kompetens till att med bindande verkan avgöra om tillräckliga skäl för det materiella anspråket förelåg. En annan fråga som utredningen pekat på gäller om både domstol och skiljenämnd skulle ha kompetens att förordna om säkerhetsåtgärd. I vart fall för tiden innan skiljeförfarande har påkallats måste sådan behörighet tillkomma domstolen. Som utredningen har framhållit går angivna och andra svårigheter naturligtvis att bemästra. Något starkare behov av att ändra nuvarande ordning har emellertid inte framkommit under utredningsarbetet. Det kan noteras att New Yorkkonventionen om verkställighet av utländska skilje- domar inte inbegriper beslut om säkerhetsåtgärder. I någon mån kan behovet av att utan dröjsmål säkra den påkallande partens rätt tillgodoses genom att skiljenämnden meddelar deldom. Regeringen anser, mot bakgrund av det ovan anförda, att den nuvarande ordningen med ensamkompetens för domstol att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder bör behållas. Med hänsyn till att skiljeavtalets verkan som rättegångshinder nu föreslås bli lagfäst bör även den begränsning i skiljeavtalets verkan som det sagda innebär komma till uttryck i lagen om skiljeförfarande. En motsvarande bestämmelse återfinns t.ex. i den finska lagen och i modellagen. En part bör således inte kunna hindra domstolen att företa en säkerhetsåtgärd genom att åberopa skiljeavtalet och den som ansöker om förordnandet bör inte därigenom förlora rätten att åberopa skiljeavtalet som rättegångshinder beträffande huvudfrågan. Detta bör gälla alla typer av interimistiska säkerhetsåtgärder. Härunder faller de olika åtgärder som kan beslutas enligt 15 kap. , men även andra typer av säkerhetsåtgärder som t.ex. förbud att verkställa bolagsstämmas beslut enligt aktiebolagslagen (1975:1385). Modellagen innehåller en särskild bestämmelse som anger att skilje- männen har rätt att besluta om interimistiska säkerhetsåtgärder som skall vidtas av någon av parterna (artikel 17). Detta förutsätter dock att en part begär det och att parterna inte har inskränkt skiljemännens behörighet. Vidare ger bestämmelsen skiljemännen möjlighet att begära säkerhet för en sådan åtgärd. Denna typ av beslut blir inte exigibla. De kan ändå få betydelse t.ex. när det gäller att bestämma ett skadestånds storlek. Det torde redan enligt gällande rätt vara möjligt för skiljemän att meddela sådana beslut. Av det skälet har en remissinstans ifrågasatt behovet av en icke sanktionerad regel av ifrågavarande slag. Även Lagrådet har ifrågasatt om en regel av detta slag, trots modellagen, bör tas in i lagen om skiljeförfarande. Lagrådet har framhållit att det är tveksamt om det finns något problem som löses med den föreslagna regeln mot bakgrund av att domstol enligt förslaget skall kunna besluta om säkerhetsåtgärder. Vidare framhåller Lagrådet att det finns en risk att skiljemännens auktoritet undergrävs om de försöker tillämpa regeln, eftersom de saknar maktmedel att driva igenom sitt beslut. Regeringen kan i så måtto ansluta sig till Lagrådets synsätt att det naturligtvis kan diskuteras hur stort behovet är av en bestämmelse av nu aktuellt slag. Den omständigheten att skiljemännen även utan en uttrycklig regel härom anses kunna meddela beslut om interimistiska säkerhetsåtgärder samt möjligheten för domstol att meddela exigibla beslut i detta avseende talar för att man skulle kunna undvara bestäm- melsen. Detta utgör dock inte något hinder mot att frågan regleras uttryckligen i lagen. Här som på många andra ställen måste nyttan av att lagen ger besked i en viss fråga vägas mot önskemålet att lagen inte i onödan tyngs med regler som framstår som mindre viktiga. I detta sammanhang får modellagens motsvarande regel en särskild betydelse. Det finns en risk att frånvaron av en bestämmelse om skiljemännens behörighet i aktuellt avseende skapar osäkerhet om hur det förhåller sig enligt den svenska lagen. En sådan osäkerhet bör undvikas. Den omständigheten att skiljemännen saknar maktmedel att genomdriva sina beslut utgör enligt regeringens mening inte heller något avgörande skäl mot att bestämmelsen tas in i lagen. Skiljemännen har naturligtvis att efter eget omdöme tillämpa bestämmelsen med de begränsningar som följer av att den inte är sanktionerad. Viss försiktighet i tillämpningen kan säkert vara påkallad i en del fall men skiljemännens auktoritet bör i praktiken inte vara i fara även om en part vägrar att följa ett sådant beslut. Mot bakgrund härav och av vad som ovan anförts anser rege- ringen att det även i den nya svenska lagen bör införas en bestämmelse i ämnet. Denna bör lämpligen ges samma omfattning som motsvarande regel i modellagen. Regeringen föreslår att det i lagen om skiljeförfarande tas in en bestämmelse som motsvarar regleringen i artikel 17 i modellagen. 5.9 Särskiljbarhet och behörighetskompetens Regeringens förslag: Principerna om särskiljbarhet (separability) och behörighetskompetens (Kompetenz-Kompetenz) lagfästs. En part skall inte enbart genom att utse skiljeman anses ha godtagit skiljemännens behörighet att handlägga tvisten. Den omständigheten att skiljemännen får pröva sin egen behörighet skall inte utgöra hinder för en domstol att på yrkande av en part pröva frågan. Skiljemännen skall kunna fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens avgörande. Skiljemännens beslut under förfarandet att de är behöriga att avgöra tvisten skall inte vinna rättskraft. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan erinran. En remissinstans anser dock att domstolsprövningen av ett skiljeavtals giltighet bör begränsas till en instans. Några utländska experter har anfört att domstolens roll bör vara mindre framträdande. Skälen för regeringens förslag: Ett skiljeavtal förekommer vanligast i form av en skiljeklausul i ett avtal. Skiljemännens behörighet grundar sig på skiljeklausulen. Om en part hävdar att något bindande avtal över huvud taget inte har kommit till stånd eller att det senare har blivit ogiltigt skulle det kunna hävdas att skiljemännen inte var behöriga att pröva denna fråga. En förutsättning härför är ju att parterna kommit överens om det. Den nu presenterade problemställningen sönderfaller i två delar. Den första gäller frågan om särskiljbarhet (separability), dvs. om skilje- klausulen skall bedömas som ett separat avtal som står fritt från avtalet i övrigt. För att skiljemännen skall kunna komma fram till att avtalet i sin materiella del är ogiltigt eller av annan anledning inte bindande för parterna, utan att skiljemännen därigenom rycker undan grunden för sin egen behörighet att avgöra frågan, måste skiljeklausulen betraktas som ett fristående avtal. Med ett sådant synsätt blir ett avtal som innehåller en skiljeklausul i själva verket inte ett utan två avtal. Den andra delen avser frågan huruvida skiljemännen själva skall kunna pröva en invändning om att de inte är behöriga, t.ex. när det påstås att det inte föreligger ett giltigt skiljeavtal. Denna frågeställning brukar sägas gälla Kompetenz-Kompetenz. Här används i stället uttrycket behörighets- kompetens. Skiljemannalagen innehåller inga direkta regler på området. har dock prövat hur ett påstående om att bindande avtal inte kommit till stånd påverkar en skiljeklausul. ansåg inte att en skiljeklausuls giltighet var direkt avhängig av om avtalet i övrigt var bindande (se rättsfallen NJA 1936 s. 521 och 1976 s. 125). giltighet och tillämplighet kan prövas av allmän domstol. I 18 § andra stycket skiljemannalagen anges att tidpunkten för meddelande av skiljedom kan skjutas upp om en part anhängiggjort talan om skiljeavtalets giltighet eller tillämplighet vid domstol. Härav framgår att talan om skiljeavtalets giltighet och tillämplighet kan anhängiggöras vid domstol även medan skiljeförfarandet pågår. Slutligen framgår av 20 § första stycket 1 p. skiljemannalagen att en skiljedom är ogiltig om det inte förelegat något giltigt skiljeavtal. En talan härom kan prövas sedan skiljedom har meddelats. Principerna om särskiljbarhet och behörighetskompetens har vunnit vid acceptans internationellt. Modellagen har i artikel 16 en bestämmelse som reglerar skiljemännens kompetens att själva avgöra sin behörighet att handlägga tvisten. I denna artikel sägs att skiljeklausulen skall betraktas som ett från huvudavtalet fristående avtal. Enligt artikeln kan skiljemännen avgöra sin behörighet inte bara i skiljedomen utan också genom ett särskilt beslut under förfarandet. Den finska lagen saknar dock sådana bestämmelser. Enligt utredningen får principen om särskiljbarhet anses godtagen i svensk rätt. Detta gäller enligt utredningen såväl när huvudavtalet i efterhand påstås ha upphört att gälla som när det hävdas att något avtal aldrig slutits eller att avtalet är ogiltigt från början. Enligt utredningen bör principen lagfästas. Regeringen delar utredningens bedömning. Regeringen föreslår därför att det i lagen om skiljeförfarande tas in en regel som slår fast att skiljeavtalet skall betraktas som ett särskilt avtal när giltigheten av det avtalet skall bedömas vid prövning av skiljemännens behörighet.