prop · GM0349 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringens proposition 1998/99:49 Säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods m.m. Regeringen överlämnar denna proposition till . Propositionens huvudsakliga innehåll I propositionen föreslås vissa ändringar i lagen (1982:821) om transport av farligt gods. Ändringarna syftar till att höja kompetensen och därmed säkerhetsnivån hos dem som transporterar farligt gods och till att genomföra rådets direktiv /35/EG om utnämning av och kompetens hos säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar. I lagen föreslås bestämmelser om krav på säkerhetsrådgivare för den som bedriver verksamhet där det ingår att utföra transporter av farligt gods eller att vara avsändare vid sådana transporter, oavsett transportslag. Säkerhetsrådgivaren, som skall ha avlagt en särskild examen, skall ha till uppgift att under verksamhetsledningens ansvar verka för att olyckor vid transport av farligt gods förebyggs. Rådgivaren skall rapportera in- träffade olyckor och tillbud till ledningen för verksamheten, som i sin tur skall lämna upplysningar om händelsen till den myndighet som rege- ringen bestämmer. Vidare föreslås att lagens definition av farligt gods anpassas till de för- ändringar som skett sedan lagens tillkomst i de internationella regel- verken om transport av farligt gods. Innehållsförteckning 1 Förslag till riksdagsbeslut 3 2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:821) om transport av farligt gods 4 3 Ärendet och dess beredning 7 4 Bakgrund och utgångspunkter 8 4.1 Nuvarande förhållanden 8 4.1.1 Internationella bestämmelser och organisationer 8 4.1.2 Den svenska regleringen 10 4.2 Reformbehovet 11 4.2.1 EG:s direktiv om säkerhetsrådgivare 11 5 Säkerhetsrådgivare 13 5.1 Ändringar i lagen (1982:821) om transport av farligt gods 13 5.2 Utbildning och tillsyn m.m. 18 6 Övriga frågor 20 7 Kostnadskonsekvenser och ikraftträdande 22 8 Författningskommentar 23 Bilaga 1 Utredningens lagförslag 25 Bilaga 2 Förteckning över remissinstanser 29 Bilaga 3 Lagrådets yttrande 30 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde 31 Rättsdatablad 32 1 Förslag till riksdagsbeslut Regeringen föreslår att antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1982:821) om transport av farligt gods. 2 Förslag till lag om ändring i lagen (1982:821) om transport av farligt gods Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1982:821) om transport av farligt gods dels att 2, 4, 5 och 16 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas fyra nya paragrafer, 3 a, 10 a, 10 b och 10 c §§, samt närmast före 10 a § en ny rubrik av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2 § Med farligt gods förstås i denna lag gods som består av eller inne- håller explosiva varor, komprimerade, kondenserade eller under tryck lösta gaser, brandfarliga vätskor, brandfarliga fasta varor, självantändande varor, varor som utvecklar brandfarlig gas vid kontakt med vatten, oxiderande varor, organiska peroxider, giftiga varor, vämjeliga varor, varor med benägenhet att orsaka infektioner, radioaktiva varor, frätande varor samt magnetiskt material och som på grund därav vid trans- port kan medföra skador på människor, djur, egendom eller i miljön eller påverka transport- medlets säkra framförande. Med farligt gods förstås i denna lag gods som består av eller inne- håller explosiva ämnen och föremål, gaser, brandfarliga vätskor, brandfarliga fasta ämnen, självantändande ämnen, ämnen som utvecklar brand- farlig gas vid kontakt med vatten, oxiderande ämnen, organiska peroxider, giftiga ämnen, smittförande ämnen, radioaktiva ämnen, frätande ämnen samt övriga farliga ämnen och före- mål som regeringen, eller den myndighet som regeringen be- stämmer, särskilt föreskriver och som vid transport kan medföra skador på människor, djur, egen- dom eller i miljön eller påverka transportmedlets säkra fram- förande. 3 a § Med avsändare förstås i denna lag den som till någon annan läm- nar farligt gods för transport eller som för egen räkning transporte- rar sådant gods. 4 § I fråga om transport med svenska fartyg eller svenska luftfartyg gäller denna lag även utom riket om inte detta strider mot främmande lag som är tillämplig. I fråga om örlogsfartyg och militära luftfartyg gäller denna lag endast såvitt regeringen förordnar därom. I fråga om radioaktiva varor gäller denna lag endast i den mån den är förenlig med lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet respektive strålskyddslagen (1988:220) och med stöd av dessa lagar meddelade föreskrifter eller villkor. I fråga om radioaktiva ämnen gäller denna lag endast i den mån den är förenlig med lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet respektive strålskyddslagen (1988:220) och med stöd av dessa lagar meddelade föreskrifter eller villkor. 5 § Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka varor som skall anses utgöra far- ligt gods enligt 2 § med hänsyn till transportmedel, godsmängd eller andra transportförhållanden. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer bemyndigas att meddela föreskrifter om vilka ämnen och föremål som skall an- ses utgöra farligt gods enligt 2 § med hänsyn till transportmedel, godsmängd eller andra transport- förhållanden. 10 a § Den som bedriver verksamhet där det ingår att utföra transporter enligt denna lag eller att vara av- sändare vid sådana transporter skall ha en eller flera säkerhets- rådgivare. 10 b § Säkerhetsrådgivaren har till uppgift att verka för att olyckor i samband med transporterna före- byggs. Om en olycka som inneburit sådana skador som anges i 8 § eller ett tillbud som inneburit en allvar- lig risk för en sådan olycka in- träffat, skall säkerhetsrådgivaren upprätta och överlämna en rapport till ledningen för verksamheten. Ledningen skall lämna upplys- ningar om händelsen i den omfatt- ning och till den myndighet som regeringen föreskriver. Säkerhetsrådgivaren skall ha den kompetens som är nödvändig för uppgifterna. 10 c § Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om krav på kompetens hos och uppgif- ter för säkerhetsrådgivare. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om undantag från bestämmelserna i 10 a §. 16 § Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 1. föreskrifter som meddelats med stöd av 9 eller 10 §, 2. förelägganden eller förbud som meddelats med stöd av 13 §, dock inte om föreläggandet eller förbudet omfattas av ett vitesföreläggande, döms till böter eller fängelse i högst . Är brott som sägs i första stycket med hänsyn till risken för skador på liv eller egendom eller i miljön och övriga omständigheter att anse som ringa döms till penningböter. Ansvar enligt första eller andra stycket inträder inte om ansvar för gärningen kan ådömas enligt . Ansvar enligt första eller andra stycket inträder inte om ansvar för gärningen kan ådömas enligt eller 29 kap. 1 eller 2 § . Denna lag träder i kraft, i fråga om 10 a och 10 b §§ , och i övrigt . 3 Ärendet och dess beredning Regeringen beslutade att en parlamentarisk kommitté skulle tillkallas för att utreda påfrestningar och risker i det fredstida sam- hället samt vissa frågor inom totalförsvarets civila del. Kommittén be- nämnde sig Hot- och riskutredningen. Hot- och riskutredningen lämnade sitt huvudbetänkande Ett säkrare samhälle (SOU 1995:19), vari bl.a. föreslogs hur den svenska lagstiftningen skulle anpassas till ett då endast föreslaget EG-direktiv om säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods. Hot- och riskutredningens betänkande remissbehandlades. Remissytt- randena finns tillgängliga i Försvarsdepartementets ärende FO/95/635/. Regeringen anförde i propositionen Beredskapen mot svåra påfrest- ningar på samhället i fredstid (prop. 1996/97:11) att de förslag som Hot- och riskutredningen lagt fram i bl.a. denna fråga var i behov av kom- pletterande utredning. Regeringen beslutade att en särskild utredare skulle klarlägga och lägga fram förslag till den lagstiftning som krävs bl.a. med anledning av ett EG-direktiv om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår och det antagna EG-direktivet om säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods. Utredaren fick också till uppgift att bl.a. behandla vissa frågor om definition, tillsyn, utbildning och överklagande inom ramen för lagen (1982:821) om transport av farligt gods. Utredningen antog namnet Utredningen om kemikalieolyckor och avgav sitt slutbetänkande Säkrare kemikaliehantering (SOU 1998:13). I denna proposition behandlas frågor som rör transport av farligt gods. Utredningens förslag till ändring av lagen om transport av farligt gods finns i bilaga 1. Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning över remissinstan- serna finns i bilaga 2. Remissyttrandena finns tillgängliga i Försvars- departementets ärende FO/98/54/. En sammanställning över dem, såvitt avser frågor om transport av farligt gods, finns i Försvars- departementets ärende Fö99/1/RS. Lagrådet Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över förslaget till lag om ändring i lagen (1982:821) om transport av farligt gods. Lagrådet har lämnat förslaget utan erinran. Yttrandet finns i bilaga 3. 4 Bakgrund och utgångspunkter 4.1 Nuvarande förhållanden Med farligt gods menas i transportsammanhang gods som innehåller ämnen som på grund av sina inneboende egenskaper kan vålla skador i sin omgivning. Eftersom det moderna industrisamhället inte kan undvara farligt gods har transporter av godset inte förbjudits annat än undantags- vis, trots de risker transporterna innebär. I stället har transporterna kringgärdats av säkerhetsföreskrifter. Att öka säkerheten vid transporter av farligt gods är en del av det samlade arbetet med att förebygga kemikalieolyckor och att öka trafiksäkerheten. Inriktningen är att eliminera den extra säkerhetsrisk som det farliga godset utgör i tra- fiken. 4.1.1 Internationella bestämmelser och organisationer FN-rekommendationerna Bestämmelserna om farligt gods är i hög grad internationella. Reglerna är i huvudsak inriktade på hur det farliga godset skall klassificeras, doku- menteras i färdhandlingar, utmärkas, inneslutas och lastas. FN:s ekonomiska och sociala råd tillsatte 1953 en expertgrupp be- nämnd on the Transport of Dangerous Goods. Denna expertgrupp ger ut rekommendationer för transport av farligt gods. FN-rekommendationerna uppdateras kontinuerligt. Farligt gods delas där in i nio klasser utifrån dess farliga egenskaper. Till klasserna hör ämnesförteckningar som inte är uttömmande, men som täcker mer- parten av de kommersiellt mest betydelsefulla ämnena med farliga egen- skaper. Rekommendationerna har blivit vägledande för allt internationellt arbete med transport av farligt gods. Således följer de transportslags- anknutna regelverken i huvudsak klassindelningen och andra föreskrifter om förpackning m.m. som anges i rekommendationerna. Regelverken innehåller dock även regler som är avhängiga de specifika krav som ställs inom ett visst transportslag. Järnvägstransporter De internationella bestämmelserna om transport av farligt gods på järn- väg finns i bilaga 1 till det internationella fördraget om godsbefordran på järnväg (). Denna bilaga benämns RID (Règlement Concernant le Ferroviaire des Marchandises Dangereuses). är i sin tur en bilaga till fördraget om internationell järn- vägstrafik (COTIF). RID utgör i första hand avtalsvillkor. Skall RID an- vändas som en direkt tredjemansföreskrift krävs att detta föreskrivs i nationell rätt. RID delar in farligt gods i nio huvudklasser. Klassificeringen överens- stämmer i princip med den i FN-rekommendationerna. RID består av tre delar. Del I innehåller allmänna bestämmelser, del II innehåller ämnes- förteckningar och bestämmelser om handhavandet av det farliga godset vid transport och del III innehåller bestämmelser om provningsmetoder, krav på förpackningar, tankar och tankcontainrar m.m. RID utarbetas av OTIF som är ett organ under den internationella järn- vägsunionen UIC. Genom rådets direktiv /49/EG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på järnväg (RID-direktivet, EGT L 235, , s. 25, Celex 396L0049) har den omfattande RID-överenskommelsen i huvudsak gjorts tillämplig på järn- vägstransporter inom eller mellan medlemsstaterna i EU. Vägtransporter För vägtransporter gäller ADR (Accord Européen Relatif au des Marchandises Dangereuses par Route), som är en själv- ständig konvention om gemensam europeisk standard för vägtransport av farligt gods. är 35 länder anslutna till konventionen. ADR har samma klassindelning som RID. Konventionstexten är kort- fattad och tyngdpunkten är i stället lagd på två omfångsrika i huvudsak tekniska bilagor, A och B. Bilaga A innehåller regler bl.a. om klassifi- cering och förpackning av det farliga godset och vänder sig främst till avsändaren. Bilaga B riktar sig framför allt till transportören med be- stämmelser om bl.a. transportsätt, samlastning, förarutbildning och krav på fordon. Inom FN:s ekonomiska kommission för (ECE) revideras fort- löpande de tekniska bilagorna till ADR. Genom rådets direktiv /55/EG av om till- närmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på väg (ADR-direktivet, EGT L 319, 12.12.1994, s. 7, Celex 394L0055) har ADR i huvudsak gjorts tillämplig på transport av farligt gods på väg inom eller mellan EU:s medlemsstater. Rådet har dessutom antagit direktiv /50/EG av om enhetliga förfaranden för kontroller av vägtransporter av farligt gods (EGT L 249, 17.10.1995, s. 35, Celex 395L0050). Vidare finns förslag till nya direktiv som inne- håller krav i samband med typgodkännande av fordon för transport av farligt gods och regler för kontroll och godkännande av transportabla tryckbärande anordningar. Sjötransporter Den internationella sjöfartsorganisationen () har sammanställt en enhetlig internationell kod för trans- port av farligt gods till sjöss, IMDG-koden. Koden har endast status av en samling av rekommendationer, men tillämpas av de flesta stora sjö- fartsnationerna. Bestämmelserna omfattar inte transporter med fartyg som är särskilt byggda eller helt ombyggda för transport av godset i oförpackad form, t.ex. tankfartyg. För sådana s.k. bulktransporter har IMO utarbetat särskilda koder. IMO har också utarbetat rekommendatio- ner för hantering av farligt gods i hamnar. Här kan också nämnas det avtal som slutits mellan kuststaterna vid , . Detta avtal innebär i princip att transport av farligt gods kan ske enligt bestämmelserna i och RID inom de om- råden som avtalet definierar och på sådana fartyg som godkänts för ändamålet. Klassindelningen i IMDG-koden överensstämmer med FN-rekommen- dationerna. Klasserna innehåller förteckningar över de godsslag som får transporteras sjöledes. Vidare finns bestämmelser om dokumentation, märkning, förpackning och hantering samt särskilda bestämmelser om brandskydd. Inom ECE pågår ett arbete med att ta fram särskilda regler för trans- porter på inre vattenvägar. I gäller dock för transporter på inre vatten i detta avseende samma regler som för övrig sjöfart. Flygtransporter De grundläggande principerna för internationell transport av farligt gods med flyg finns i bilaga 18 till konventionen om internationell luftfart (Chicagokonventionen). Den närmare regleringen återfinns i de av den internationella civila luftfartsorganisationen utgivna Technical Instructions (ICAO-TI). Dessa är automatiskt bindande för de stater som tillträtt Chicagokonventionen. Klassindelningen och förpackningsreg- lerna följer FN-rekommendationerna. Härutöver har flygbolagen i den internationella luftfartsassociationen utarbetat transportregler, Dangerous Goods Regulations (DGR), helt baserade på ICAO-TI. 4.1.2 Den svenska regleringen De grundläggande reglerna för transport av farligt gods med alla trans- portslag och alla kategorier gods har samlats i en gemensam ramlag och därtill hörande förordning, lagen (1982:821) om transport av farligt gods och förordningen (1982:923) om transport av farligt gods. Endast bulktransporter till sjöss har lämnats utanför. Merparten av reglerna åter- finns dock, efter bemyndiganden i lagen och förordningen, i myndighets- föreskrifter. Dessa föreskrifter är omfattande och detaljrika och för lek- män relativt svårtillgängliga. Lagen innehåller, förutom nämnda bemyndiganden för regeringen eller myndighet som regeringen utser att meddela vidare föreskrifter, defini- tioner som avgränsar lagens tillämpningsområde, en allmän säkerhetsbe- stämmelse samt tillsyns- och ansvarsbestämmelser. Definitionen av far- ligt gods bygger på FN-rekommendationerna. Förordningen innehåller vissa materiella föreskrifter, överklagandebe- stämmelser och vidare bemyndiganden för de tre transportmyndigheterna , och . I förordningen föreskrivs att RID och ADR skall gälla för internatio- nella järnvägs- och vägtransporter. För nationella järnvägs- och väg- transporter gäller Statens räddningsverks föreskrifter (RID-S respektive ADR-S). Genom föreskrifterna har EU:s RID- respektive ADR-direktiv genomförts även för de nationella transporterna, med godkända nationella avvikelser. har föreskrivit att bestämmelserna i skall gälla för alla fartyg på svenskt farvatten och för svenska fartyg även när de utnyttjas för sjöfart utanför svenskt vatten. Verket har också meddelat föreskrifter om transport av farligt gods i hamnar och om bulktransporter till sjöss. har på liknande sätt satt ICAO-TI i kraft för civila luft- fartyg vid start från, landning på eller överflygning av svenskt terri- torium. 4.2 Reformbehovet Lagen (1982:821) om transport av farligt gods har visat sig vara ända- målsenlig. Det synsätt och den organisation som valts i har bl.a. inneburit ett ansvar för transportsituationen hos särskilda transportmyn- digheter, ett samordningsansvar hos och en inte- grering av frågor om farligt gods i arbetet för förebyggande av kemi- kalieolyckor. Sedan tillkomsten av lagen har dock i FN-rekommendatio- nerna och andra relevanta regelverk upptagits varor som inte omfattas av lagens definition av farligt gods och klassindelningen förändrats. Detta motiverar en modernisering av lagen. 4.2.1 EG:s direktiv om säkerhetsrådgivare unionens råd antog direktivet 96/35/EG om utnämning av och kompetens hos säkerhetsrådgivare för transport av far- ligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar säkerhetsrådgivardirek- tivet. Syftet med direktivet är att höja säkerheten vid transport av farligt gods. Detta skall ske genom att säkerställa en godtagbar nivå av yrkes- mässig kompetens i alla företag eller myndigheter som lastar, lossar eller transporterar farligt gods. Därför skall en säkerhetsrådgivare med lämplig utbildning utses i varje sådant företag. Enligt artikel 1 i direktivet skall varje företag som i sin verksamhet ut- för transport av farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar, eller lastning eller lossning i samband med sådana transporter, utse en eller flera säkerhetsrådgivare för transport av farligt gods. I artikel 2 definieras begreppen företag, säkerhetsrådgivare för trans- port av farligt gods, farligt gods och berörda verksamheter. avses inte endast bolag, utan varje juridisk eller fysisk person, inklusive myndigheter, eller annan grupp av personer som, med eller utan vinst- syfte transporterar, lastar eller lossar farligt gods. Enligt artikel 3 får medlemsstaterna föreskriva undantag från direk- tivets tillämpning på företag vars berörda verksamhet gäller transport av farligt gods med trans- portmedel som tillhör militären eller som sker under militärens ansvar, vars berörda verksamhet gäller sådana begränsade kvantiteter per transportenhet som understiger de mängder som fastställts i marginal- numren 10010 och 10011 i bilaga B till ADR-direktivet (se avsnitt 4.1.1), eller vars huvud- eller biverksamhet inte består av transport av farligt gods eller lastning eller lossning i samband med sådan transport, men som tillfälligt genomför nationell transport av farligt gods eller utför lastning eller lossning i samband med sådan transport och där risken för fara eller miljöförstöring är minimal. Av artikel 4 framgår att rådgivarens huvuduppgift är att under före- tagsledningens ansvar underlätta företagets verksamhet i enlighet med tillämpliga bestämmelser och under bästa möjliga säkerhetsförhållanden. Rådgivarens uppgifter anges närmare i bilaga I till direktivet. Om en olycka som skadat människor, egendom eller miljön inträffat under transport, lastning eller lossning av farligt gods som utförts av det be- rörda företaget, skall säkerhetsrådgivaren enligt artikel 7 upprätta en olycksrapport och lämna denna till företagsledningen, eller, i förekom- mande fall, till en lokal myndighet. En säkerhetsrådgivare skall enligt artikel 5 ha en särskild utbildning som skall bekräftas med ett särskilt utbildningsintyg (EG-intyg). Utbild- ningens syfte är att ge den blivande rådgivaren erforderliga kunskaper om de risker som är förknippade med transport av farligt gods, om lagar, förordningar och föreskrifter som är tillämpliga för det eller de berörda transportslagen samt om de uppgifter som åligger en säkerhetsrådgivare. För att erhålla intyget måste personen i fråga avlägga en examen som godkänns av medlemsstatens behöriga myndighet. Intyget skall erkännas av samtliga medlemsstater. Intyget skall enligt artikel 6 vara giltigt . Därefter förlängs in- tyget automatiskt med i taget om innehavaren genomgår repeti- tionsutbildning eller godkänns vid ett prov. Rådet har i avvaktan på ytt- rande över ett förslag från Europeiska gemenskapernas kommission om ett direktiv om harmonisering av examineringskraven för säkerhetsråd- givare för transport av farligt gods på väg, järnväg eller inre vattenvägar nått politisk enighet om innehållet i en gemensam ståndpunkt be- träffande förslaget. Enligt detta dokument, som i vissa avseenden avviker från kommissionens förslag, anger förslaget minimikrav för att exa- minera säkerhetsrådgivare. Medlemsstaterna skall ömsesidigt erkänna utbildningsbevis som utfärdats enligt direktivet. Examineringen skall ske dels i form av ett skriftligt prov som skall bestå av frågor som måste täcka vissa angivna ämnesområden, dels i form av en fallstudie. En exa- men får begränsas till att avse endast visst farligt gods. Detta skall tydligt anges i EG-intyget. Om medlemsstaterna inte själva, genom en behörig myndighet, ansvarar för genomförandet av examinering skall de enligt rådets yttrande utse examineringsorgan, som skall vara fristående från alla som anställer säkerhetsrådgivare. Enligt rådets yttrande skall direk- tivet vara genomfört i nationell lagstiftning . 5 Säkerhetsrådgivare 5.1 Ändringar i lagen (1982:821) om transport av farligt gods Regeringens förslag: Den som bedriver verksamhet där det ingår att utföra transporter av farligt gods eller att vara avsändare vid sådana transporter skall ha en eller flera säkerhetsrådgivare med nödvändig kompetens. Kravet gäller samtliga transportslag. Termen avsändare definieras i lagen. Säkerhetsrådgivaren verkar under verksamhetsled- ningens ansvar för att förebygga olyckor och rapporterar till ledningen om inträffade olyckor eller tillbud. Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, bemyndigas att meddela föreskrifter om kraven på kompetens hos och uppgifterna för säkerhetsrådgivaren och medge de undantag som är befogade. Den som är skyldig att utse säkerhetsrådgivare är också skyldig att rapportera olyckor och tillbud till ansvarig myndighet. Regeringens bedömning: Bestämmelserna om säkerhetsrådgivare bör inte omfattas av straffbestämmelserna i lagen om transport av far- ligt gods. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Någon definition av avsändare föreslås dock inte av utredningen. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frågan tillstyrker att ett krav på säkerhetsrådgivare införs.