prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Vad sedan gäller frågan om lagval avseende den tillämpliga materiella rätten sönderfaller den i två delar. Den ena tar sikte på uttryckliga bestämmelser i lag som t.ex. skulle kunna ange att skiljemännen skall tillämpa lagen i det land som tvisten har närmast anknytning till. Några sådana regler kan inte tas in i lagen om skiljeförfarande. Den andra och mer aktuella delen tar sikte på en bestämmelse som anger hur den tillämpliga materiella rätten skall fastställas, dvs en regel som omfattar själva hanteringen av lagvalsproblematiken. Flera remissinstanser har, som tidigare nämnts, framhållit det önskvärda i att i internationella skiljeförfaranden kunna fastställa den tillämpliga materiella rätten på ett enkelt och tydligt sätt. Även frågan om skiljemännens rätt att döma efter skälighet och billighet har berörts i sammanhanget. Modellagen innehåller i artikel 28 regler som är av intresse i detta sammanhang. Av dessa framgår att skiljemännen skall tillämpa i första hand de regler som parterna väljer och i andra hand de regler som de anser är tillämpliga enligt gällande internationell privaträtt. Av artikeln framgår också att skiljemännen skall döma efter skälighet och billighet endast om parterna uttryckligen går med på det och att skiljemännen alltid skall tillämpa avtalet och ta hänsyn till handelsbruk. Regeringen ifrågasätter inte att det kan finnas ett behov av regler mot- svaranden dem som finns i artikel 28 i modellagen, även om regeringen saknar möjlighet att bedöma hur stort behovet är. Utredningen har emellertid inte lämnat något förslag i denna fråga och den tas inte upp i betänkandet. Något underlag för de överväganden som med nöd- vändighet måste göras innan ett förslag kan presenteras finns alltså inte tillgängligt i detta ärende. Regeringen lägger därför inte fram något förslag i ämnet. Skulle det visa sig att frånvaron av en uttrycklig regel i lagen om skiljeförfarande av nu angivet slag medför problem i den praktiska tillämpningen kan det finnas anledning för regeringen att återkomma med ett förslag till en sådan bestämmelse. 14.5 Internationella skiljeavtal som rättegångshinder Regeringens förslag: En ny bestämmelse om internationella skiljeavtals verkan som rättegångshinder tas in i lagen. Enligt bestämmelsen skall ett sådant skiljeavtal utgöra rättegångshinder utom i de fall skiljeavtalet enligt tillämplig lag är ogiltigt, utan verkan eller ogenomförbart. Hinder för rättegång skall inte heller föreligga när tvisten enligt svensk lag inte är skiljedomsmässig. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelsen om ett utländskt skiljeavtals verkan som rättegångshinder återfinns i 3 § LUSK. Som tidigare nämnts anges i 1 § LUSK vilka skiljeavtal som skall anses vara utländska. Som utländska anses skiljeavtal som innebär att skilje- förfarandet skall äga rum utom riket. Vidare anses ett skiljeavtal vara utländskt om det inte utmärker om skiljeförfarandet skall äga rum inom eller utom riket och båda parterna hade hemvist utom riket när avtalet ingicks. En tvistefråga som är föremål för ett utländskt skiljeavtal får inte mot en parts bestridande prövas av svensk domstol. Denna huvudregel förutsätter dock enligt 3 § att avtalet är giltigt enligt den främmande lag som äger tillämpning på det och att tvisten även enligt svensk lag kan hänskjutas till skiljemän. Bestämmelsen står i huvudsaklig överensstämmelse med principerna i Genèveprotokollets punkt 4 och artikel 1 andra stycket b). I New Yorkkonventionen återfinns motsvarande principer i artikel II tredje stycket och artikel V andra stycket a). I enlighet med sistnämnda bestämmelse föreskrivs i 7 § andra stycket 1 p. LUSK att en utländsk skiljedom inte gäller i om skiljedomen innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän. Utredningen har framhållit att det kan uppstå viss tveksamhet om vad det förbehåll som följer av att frågan även enligt svensk lag skall kunna hänskjutas till skiljemän innebär. Vissa frågor kan, t.ex. enligt 3a § skiljemannalagen, inte göras till föremål för skiljeavtal innan tvist uppkommit. Enligt utredningen bör dock förbehållet förstås på det sättet att frågan skall kunna hänskjutas till skiljemän. Inskränkningar i svensk lag av typ att skiljeavtal inte får ingås förrän tvist uppkommit bör således inte innebära att frågan faller utanför det skiljedomsmässiga området. Den nya lagen är avsedd att precis som skiljemannalagen vara tillämplig på skiljeförfaranden som äger rum i . Den allmänna bestämmelse om ett skiljeavtals verkan som rättegångshinder som regeringen föreslår är utformad med hänsyn till detta tillämpnings- område. För att ett skiljeavtal skall utgöra hinder för rättegång bör det krävas att en part med hjälp av avtalet kan få sin sak prövad. I annat fall kommer ett sådant skiljeavtal att kunna hindra en part från att väcka talan vid svensk domstol som han inte kan få sin sak prövad av skiljemän enligt skiljeavtalet. Denna grundsyn överensstämmer med New York- konventionens inställning. Detta uttrycks i konventionen artikel II tredje stycket så att ett skiljeavtal inte utgör hinder för rättegång om domstolen finner att avtalet är ogiltigt, utan verkan eller ogenomförbart . Bedömningen av om skiljeavtalet skall kunna ligga till grund för en prövning kompliceras givetvis av att skiljeförfarandet kan komma att äga rum utom riket. Är annan lag än svensk tillämplig på skiljeavtalet bör det krävas att skiljeavtalet är giltigt och verksamt enligt denna lag. Detta gäller oavsett om det rör sig om en ursprunglig brist eller om skiljeavtalet sedermera upphört att gälla. I första fallet kan det t.ex. vara så att ena parten inte var behörigen representerad vid avtalets ingående eller att den fråga som rättegången avser inte är skiljedomsmässig enligt tillämplig lag. I andra fallet kan avtalets verkan ha upphört sedan en tidsfrist för meddelande av skiljedom löpt ut. De anförda fallen har det gemensamt att en part inte kan framtvinga en prövning i enlighet med det åberopade avtalet. Med dessa fall bör man jämställa att skiljeavtalet av någon annan anledning kanske av mera praktisk art inte går att genomföra. Precis som bör det också krävas att tvisten enligt svensk lag kan avgöras av skiljemän. Annars kommer den blivande skiljedomen nämligen inte att erkännas och kunna verkställas här. En bestämmelse om skiljeavtal som rättegångshinder behövs för att skall uppfylla sina konventionsåtaganden om att erkänna utländska skiljeavtal. Den nuvarande bestämmelsen ger inte klart besked om de bakomliggande syftena. New Yorkkonventionens formulering visar tydligare vad det rör sig om. En ny bestämmelse bör därför ut- formas i närmare anslutning till konventionens lydelse. Regeringen föreslår sålunda att det i lagen om skiljeförfarande tas in en ny bestämmelse om internationella skiljeavtals verkan som rättegångs- hinder i enlighet med vad som har angetts i det föregående. 14.6 Bevisupptagning vid skiljeförfaranden utom riket m.m Regeringens förslag: Bevisupptagning vid svensk domstol skall kunna ske enligt samma regler som gäller för ett svenskt skiljeförfarande när skiljeförfarandet äger rum utomlands. Det innebär att bestämmelsen i 12 § LUSK behålls. Regeringens bedömning: Någon regel motsvarande 13 § LUSK om möjlighet att förelägga en part att föra bevisning om innehållet i främmande rätt behövs inte i den nya lagen om skiljeförfarande. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med rege- ringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar såväl förslaget som bedömningen utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Bevisupptagning vid svensk domstol under skiljeförfarande som äger rum utom riket får ske enligt samma regler som gäller för ett skiljeförfarande som äger rum i . Det förutsätts dock i 12 § LUSK att förfarandet grundar sig på ett skiljeavtal och att tvisten också enligt svensk lag kan hänskjutas till avgörande av skiljemän. Stadgandet grundar sig på Genèveprotokollets punkt 2 som anger att fördragsslutande stat skall underlätta de processuella åtgärder som skall äga rum i staten på grund av ett skiljeförfarande som pågår i en annan fördragsslutande stat. Bestämmelsen har dock utsträckts till att gälla oavsett i vilken stat som förfarandet pågår. Den enda inskränkning som gäller är att tvisten även enligt svensk lag skall kunna hänskjutas till avgörande av skiljemän. Bestämmelsen speglar väl allmänt sett positiva attityd till rättsligt samarbete, också i de fall andra stater inte gjort motsvarande åtaganden. Det finns enligt regeringens mening all anledning att från svensk sida bistå skiljenämnder i andra länder genom att ge samma möjlighet till bevisupptagning som vid ett förfarande i . Regeringen föreslår därför att bestämmelsen behålls. Enligt 13 § LUSK kan domstol eller annan myndighet som skall tillämpa främmande lag i mål eller ärende rörande främmande skiljeavtal eller skiljedom förelägga en part att föra bevisning därom. Bestämmelsen motsvarar stadgandet i 35 kap. 2 § andra stycket andra meningen . Eftersom inte någon annan myndighet än domstol numera kan komma att tillämpa främmande lag i mål eller ärende rörande främmande skiljeavtal eller skiljedom behövs inte längre någon annan bestämmelsen än den som återfinns i . Bestämmelsen i LUSK kan därför slopas. 15 Verkställighet av utländsk skiljedom 15.1 Utländsk skiljedom Regeringens förslag: Bestämmelsen i 5 § LUSK, av vilken framgår att en skiljedom skall anses som utländsk om den meddelas utomlands, behålls. Utredningens föslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 5 § första stycket lagen (1929:147) om utländska skiljeavtal och skiljedomar (LUSK) är en skiljedom utländsk om den är meddelad på utländsk ort. Skiljedomen skall därvid enligt andra stycket anses meddelad i den stat där skilje- mannaförfarandet ägt rum. Motsatsvis följer att en skiljedom är svensk om skiljemannaförfarandet ägt rum i . När det gäller att närmare ange gränsdragningen mellan utländska och inländska skiljedomar kan man tänka sig olika metoder. Sålunda skulle såsom inländsk alltid kunna anses en skiljedom mellan svenska parter, även om skiljedomen meddelats utomlands. Det vore också möjligt att anse alla skiljedomar som tillkommit enligt skiljemannalagens regler som svenska. har emellertid definierat skillnaden på territoriell bas liksom New Yorkkonventionen och drar gränsen beroende på var domen har meddelats. Modellagen bygger på samma princip. Tillägget i 5 § andra stycket LUSK, att en skiljedom skall anses meddelad i den stat där skiljemannaförfarandet ägt rum, tillkom efter hemställan av justitieutskott i samband med de lagändringar som vidtogs när tillträdde New Yorkkonventionen. I lag- stiftningsärendet rådde enighet om att det avgörande för skiljedomens nationalitet borde vara i vilken stat förfarandet ägt rum. En skiljedom som skrevs under i efter ett förfarande utomlands borde således inte kunna betecknas som inländsk. Enligt regeringens mening saknas det anledning att nu överväga en annorlunda gränsdragning än den som finns i 5 § LUSK. Den nuvarande uppdelningen mellan en svensk och en utländsk skiljedom bör därför behållas, oakttat modellagens något annorlunda tekniska konstruktion. Avgörande för frågan om en skiljedom skall betraktas som svensk bör således, liksom , vara om förfarandet har ägt rum i . Bestämmelserna om platsen för förfarandet, som har behandlats i avsnitt 8.5, har getts en utformning som medger att en del av ett svenskt förfarande kan äga rum utom riket. Har förfarandet enligt denna bestämmelse ägt rum i bör domen alltid anses vara svensk. På motsvarande sätt bör en skiljedom anses vara utländsk om det har bestämts att förfarandet skall äga rum på en ort utom riket även om en del av förfarandet ägt rum i . Har skiljemännen i skiljedomen angett var förfarandet har ägt rum bör denna uppgift i allmänhet kunna godtas utan någon närmare kontroll. Menar en part att uppgiften är felaktig måste han bevisa det. 15.2 Ansökan om verkställighet Regeringens förslag: Den nuvarande bestämmelsen i 8 § LUSK behålls. En ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom skall alltså göras hos . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: En utländsk skiljedom får inte verkställas i utan föregående prövning av svensk domstol. En ansökan om verkställighet av en utländsk skiljedom skall enligt 8 § LUSK göras hos . Regeringen har i avsnitt 12.1.2 föreslagit att talan mot en skiljedom skall tas upp av hovrätten på platsen för förfarandet. Förslaget innebär att kommer att få en framträdande roll i sammanhanget, inte minst i klandermål som hänför sig till internationella skiljetvister. har också föreslagits som reservforum i de fall platsen för skiljeförfarandet inte angivits i skiljedomen. Mot denna bakgrund och då det saknas skäl att överväga en annan ordning föreslår regeringen att den nuvarande regeln i 8 § LUSK tas in i lagen om skiljeförfarande. 15.3 Prövning av ansökan om verkställighet Utgångspunkten är att en utländsk skiljedom gäller här i riket (6 § LUSK). Domstolen skall dock förvissa sig om att skiljedomen endast omfattar enligt svensk lag skiljedomsmässiga frågor och att tillämpning av skiljedomen inte är uppenbart oförenlig med grunderna för rättsordningen här i riket (7 § andra stycket LUSK). Vidare kan en part förhindra bifall till ansökan om verkställighet genom att visa att någon av de i 7 § första stycket LUSK uppräknade omständigheterna föreligger. De inskränkningar som anges i 7 § LUSK motsvarar bestämmelser i . De olika punkterna har utformats i nära anslutning till konventionens lydelse. Det saknas därför skäl att överväga några större förändringar. På vissa ställen avviker dock bestämmelserna i från New Yorkkonventionen. Det är endast i dessa fall som det finns anledning att närmare granska på vilka grunder som en ansökan om verkställighet kan avslås. I det följande tar regeringen upp de nu angivna fallen. 15.3.1 Skiljedomen skall vara bindande för parterna Regeringens förslag: Bestämmelsen i 7 § första stycket 5 p. LUSK om en parts möjlighet att hindra bifall till en ansökan om verkställighet formuleras så att den helt stämmer överens med ordalydelsen i New Yorkkonventionen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: En part kan enligt 7 § första stycket 5 p. LUSK hindra bifall till en ansökan om verkställighet genom att visa att skiljedomen ännu inte blivit verkställbar eller eljest bindande för parterna i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats eller att den undanröjts eller dess verkställighet uppskjutits av behörig myndighet i sådan stat. I New Yorkkonventionen talas endast om att skiljedomen . . . ännu icke blivit bindande . . . . Orden verkställbar eller eljest tillades i lagtexten på initiativ av Lagrådet. Av lagens förarbeten framgår att någon saklig ändring i förhållande till kon- ventionstexten inte åsyftades (prop. 1971:131 s. 13, 69 f. och 71). Avsikten med att välja ordet bindande i konventionen har varit att ta avstånd från kravet på dubbel exekvatur. Sökanden skall således inte behöva förete bevis om att domen är verkställbar även i den stat där den tillkommit. Bedömningen av när domen blivit bindande skall göras enligt den för domen tillämpliga lagen. Normalt får en skiljedom anses bindande om part inte kan få den överprövad i sak, t.ex. genom ett överskiljeförfarande. har i rättsfallet NJA 1979 s. 527 gett bestämmelsen en tolkning i linje med det sagda. Utredningen har framhållit att man inte utan starka skäl bör göra tillägg eller ändringar i lagtext som syftar till införlivande av en konventions- text. Regeringen instämmer i det. Avsikten i det här fallet har varit att förtydliga begreppet bindande för parterna . Det tillägg som gjorts ger dock intryck av att sökanden skulle behöva dubbelt exekvatur. Detta är just vad bestämmelsen syftar till att undvika. Utredningen har vidare framhållit följande. Man bör särskilt beakta att lagens bestämmelser ger viktig information till utländska parter som söker verkställighet i . När de upptäcker att lagens ordalydelse inte överensstämmer med konventionens ligger det nära till hands för dem att anta att en avvikelse i sak avses. Detta gäller inte minst då andra bestämmelser i 7 § LUSK utformats i nära anslutning till konventionens ordalydelse. Övervägande skäl talar för att lagtexten på denna punkt utformas helt i enlighet med konventionen. Regeringen ansluter sig till vad utredningen anfört. Regeringen föreslår sålunda att den nu aktuella bestämmelsen ges samma ordalydelse som återfinns i konventionen. 15.3.2 Utan verkan-rekvisitet Regeringens förslag: Förbehållet i 7 § första stycket 3 och 4 p. LUSK att skiljedomen skall vara utan verkan i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats slopas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Vid tillträde till New Yorkkonventionen ändrades 7 § LUSK i syfte att uppfylla konventions- åtagandena. Såvitt avser reglerna i 7 § första stycket 3 och 4 p., om att skiljemännen överskridit sitt uppdrag och att felaktigheter förekommit vid tillsättandet av skiljemännen eller vid skiljemannaförfarandet, följer ändringarna New Yorkkonventionens reglering i sak. Förbehållet att skiljedomen skall vara utan verkan i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats följer dock inte av New Yorkkonventionen. Det tillägg som gjordes i 3 och 4 p. i förhållande till New York- konventionen motiverades av en önskan att inte tynga verkställig- hetsprövningen i med sådana invändningar som borde prövas i det land där skiljedomen meddelas. Detta synsätt gör sig fortfarande gällande. Frågan är då om det aktuella tillägget bör tas in i lagen om skiljeförfarande. Regeringen har tidigare givit uttryck för principen att man inte utan starka skäl skall göra tillägg eller ändringar i en lagtext som svarar mot en konventionstext. Inte heller i detta fall (jfr 15.3.1) anser regeringen att det föreligger tillräckliga skäl för att avvika från konventionens bestämmelse. Regeringen föreslår därför att det nu aktuella förbehållet utmönstras ur lagtexten. 15.3.3 Uppdragsöverskridande Regeringens förslag: Regeln i 7 § första stycket 3 p. LUSK om uppdragsöverskridande utformas i närmare anslutning till New Yorkkonventionens lydelse. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Om det visas att skiljemännen överskridit sitt uppdrag gäller skiljedomen enligt 7 § första stycket. 3 p. LUSK inte här i riket. Bestämmelsen motsvarar artikel V första stycket c) i New Yorkkonventionen. Den svenska regeln har dock en annan ordalydelse än konventionstexten. Bland annat nämns inte det fallet att endast en del av skiljedomen drabbas av bristen och att resten av skiljedomen kan särskiljas från den icke verkställbara delen. Någon avvikelse i sak avsågs dock inte (se prop. 1971:131 s. 39). Enligt regeringens mening bör den nya bestämmelsen i lagen om skiljeförfarande utformas i närmare anslutning till konventionens lydelse. Härvid bör bl.a. den ovan nämnda diskrepansen åtgärdas. Regeringen föreslår sålunda en bestämmelse vars ordalydelse mycket nära ansluter till motsvarande bestämmelse i New Yorkkonventionen. 15.3.4 Uppskov Regeringens förslag: Bestämmelsen om uppskov med ett avgörande om verkställighet i 9 § andra stycket LUSK tas in i lagen om skiljeförfarande i oförändrat skick. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 7 § första stycket 5 p. LUSK gäller en skiljedom inte här i riket om den mot vilken skiljedomen åberopas visar att den undanröjts eller dess verkställighet skjutits upp av behörig myndighet i den stat där den meddelats eller enligt vars lag den meddelats. Det fordras enligt bestämmelsen att den utländska myn- digheten efter särskild prövning beslutat att skjuta upp skiljedomens verkställighet. Att skiljedomens verkställighet automatiskt skjuts upp när talan mot skiljedomen anhängiggörs i en sådan stat faller inte in under den nämnda regeln i LUSK och New Yorkkonventionen. Det finns emellertid enligt 9 § andra stycket LUSK viss möjlighet att skjuta upp avgörandet om verkställighet i . Enligt lagrummet kan avgörandet skjutas upp om en part invänder att han hos myndighet som avses i 7 § första stycket 5 p. gjort en framställning om undanröjande av domen eller uppskov med dess verkställighet. Om sökanden begär det kan motparten åläggas att ställa skälig säkerhet. Denna reglering bygger på artikel VI i New Yorkkonventionen. Bestämmelsen ger domstolen en diskretionär möjlighet att skjuta upp sitt avgörande. Syftet anges i förarbetena vara bl.a. att skydda den som åberopar skiljedomen mot obefogade invändningar vars syfte är att fördröja ett beslut om verkställighet (se prop. 1971:131 s. 42). har i två rättsfall (NJA 1979 s. 527 och 1992 s. 733) haft anledning att pröva en begäran om uppskov. Båda rättsfallen ger uttryck för en restriktiv syn när det gäller att bevilja uppskov med verkställighet av utländska skiljedomar. Det allmänna intresset av att underlätta sådan verkställighet har av tillmätts avgörande betydelse. Enligt regeringens mening bör, vilket också framgår av det ovan nämnda rättsfallen, uppskovsmöjligheten användas med iakttagande av en vinnande parts intresse av att verkställigheten inte förhalas genom en talan som bara syftar till att skjuta upp verkställigheten. Man måste emellertid även ta tillvara en förlorande parts rättmätiga intresse av att få sin talan mot skiljedomen prövad. I de svenska förarbetena omnämns endast verkställighetssökandens intresse. Detta hindrar givetvis inte att svarandens intresse beaktas. Regeringen anser att uppskov bör kunna beviljas om domstolen finner att talan mot skiljedomen inte syftar till att förhala verkställigheten, utan att en part har fog för sin talan. En part som åberopar bestämmelsen bör således vara tvungen att visa det befogade i sin talan mot skiljedomen. Som ovan nämnts betonar de angivna rättsfallen sökandens intresse av verkställighet. Varken rättsfallen eller lydelsen av 9 § andra stycket LUSK hindrar dock att även svarandens intresse beaktas. På grund härav och då bestämmelsen är utformad i enlighet med konventionen föreslår regeringen att den tas in i lagen om skiljeförfarande i oförändrat skick. 15.4 Förfarandet Regeringens förslag: Invänder motparten att något skiljeavtal inte har träffats skall sökanden ge in skiljeavtalet i original eller styrkt kopia samt en styrkt översättning till svenska, eller på annat sätt visa att ett skiljeavtal har ingåtts. Hovrätten skall kunna bestämma att en skiljedom inte behöver översättas. Reglerna i 9 § första och tredje styckena i LUSK, att motparten skall ges tillfälle att yttra sig samt om verkställighet av en skiljedom som en svensk domstols lagakraftägande dom, behålls. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Till en ansökan om verkställighet skall skiljedomen fogas i huvudskrift eller styrkt avskrift samt styrkt översättning till svenska språket (8 § andra stycket LUSK).