prop · GM0311 · 1999-01-01 00:00:00 — Regeringen har i allt väsentligt följt Lagrådets förslag. Därutöver har vissa redaktionella ändringar gjorts i lagtexten. De synpunkter som Lagrådet framfört behandlas i de sakavsnitt till vilka de är hänförliga (avsnitt 6.1, 6.5.2 och 6.9) eller i författningskommentaren (avsnitt 9.1). 4 Nuvarande ordning 4.1 Inledning Immaterialrätten är den del av civilrätten som behandlar det rättsliga skyddet för intellektuella prestationer och för kännetecken. De immaterialrättsliga lagarna ger ett skydd mot olika slag av eftergörande (kopiering) eller efterbildning utan samtycke och mot annat obehörigt utnyttjande. Skyddet är utvecklat i de immaterialrättsliga lagarna, dvs. i varumärkeslagen (1960:644), lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, patentlagen (1967:837), mönsterskyddslagen (1970:485), firmalagen (1974:156), lagen (1992:1685) om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter och växtförädlarrättslagen (1997:306). Man brukar göra en uppdelning av immaterialrätten i upphovsrätt och industriellt rättsskydd. Till upphovsrätten hänförs då upphovsrättslagen och, på grund av skyddets karaktär, ofta kretsmönsterlagen, medan övriga lagar hänförs till det industriella rättsskyddet. Gemensamt för de nu angivna lagarna är ensamrättskonstruktionen. Lagarna är uppbyggda så att en närmare angiven person, som har gett upphov till en viss prestation, får en ensamrätt till det kommersiella utnyttjandet av denna. En konstnär får således en viss ensamrätt att förfoga över det konstverk han har skapat och en uppfinnare får en viss ensamrätt att industriellt utnyttja sin uppfinning. Ensamrätten kan avse olika slags utnyttjande av en prestation exempelvis tillverkning, försäljning eller uthyrning. De immateriella ensamrätterna skyddas genom ett system av olika sanktioner av såväl straff- som civilrättslig karaktär. Den som utan ensamrättshavarens samtycke vidtar någon åtgärd som omfattas av ensamrätten begår därmed ett immaterialrättsligt intrång. Detta kan exempelvis bestå i att en person utan patenthavarens samtycke tillverkar eller försäljer en patentskyddad produkt. För samtliga former av immaterialrättsintrång kan straff- och skadeståndsansvar komma i fråga. Vidare kan en domstol besluta om vissa skyddsåtgärder och säkerhetsåtgärder. 4.2 Straffansvar och vissa tvångsmedel 4.2.1 Straffansvar Inom området för upphovsrätten och närbesläktade ensamrätter, dvs. sådana ensamrätter som regleras i upphovsrättslagen och kretsmönsterlagen, gäller att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet gör intrång i en sådan rättighet straffas med böter eller fängelse i högst (53 § resp. 9 §). Enligt 57 § upphovsrättslagen gäller straffbestämmelserna i 53 § också i fråga om intrång i de s.k. närstående rättigheterna. Till dessa rättigheter hör katalogskyddet liksom de rättigheter som tillkommer utövande konstnärer, film- och fonogramproducenter, radio- och samt fotografer (45 49 a §§ upphovsrättslagen). Förutom intrång i en upphovsrätt eller i en närstående rättighet är vissa andra förfaranden straffsanktionerade. En åtgärd som strider mot en föreskrift enligt 41 § andra stycket upphovsrättslagen om en upphovsmans testamentariska förordnande om hur rättigheten skall utövas är sålunda förenad med straffansvar. Vidare är en överträdelse av bestämmelsen om titelskydd i 50 § upphovsrättslagen straffbelagd. För försök och förberedelse till intrång i upphovsrätten och denna närstående ensamrätter döms till ansvar enligt 23 kap. . Detsamma gäller försök och förberedelse till de straffsanktionerade förfaranden som inte är att betrakta som intrång. Enligt lagarna på upphovsrättsområdet gäller att åklagaren får väcka åtal endast om målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt (59 § upphovsrättslagen och 9 § kretsmönsterlagen). I de lagar som rör det industriella rättsskyddet dvs. varumärkeslagen (37 §), patentlagen (57 §), mönsterskyddslagen (35 §), firmalagen (18 §) och växtförädlarrättslagen (9 kap. 1 §) föreskrivs att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet gör intrång i en ensamrätt som skyddas av lagarna straffas med böter eller fängelse i högst . För försök och förberedelse till intrång i de industriella rättigheterna kan ansvar ådömas enligt 23 kap. . Intrång i de industriella ensamrätterna får åtalas av åklagaren bara om intrånget anges till åtal av målsäganden och åtal av särskilda skäl anses påkallat från allmän synpunkt. 4.2.2 Tvångsmedel i brottmål I ett straffrättsligt förfarande kan regler om tvångsmedel i brottmål komma till användning. Av särskilt intresse i detta sammanhang är reglerna om beslag och husrannsakan. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . Enligt huvudregeln i 1 § får ett föremål tas i beslag om det skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara någon avhänt genom brott eller på grund av brott förverkat. Vad som sägs om föremål gäller i princip även skriftliga handlingar. I 2 och 3 §§ finns dock särskilda regler som begränsar möjligheterna att beslagta skriftliga handlingar och brev, telegram och andra försändelser. Det första undantaget i 2 § gäller handlingar vars innehåll är sådant att en befattningshavare eller någon annan person inte får höras som vittne om det. Undantaget förutsätter också att handlingarna innehas av den som har tystnadsplikt eller av den till förmån för vilken tystnadsplikten gäller. För skriftliga meddelanden mellan den misstänkte och hans närstående gäller också särskilda inskränkningar. Undantagsregeln om försändelser som finns hos post- eller teleföretag (3 §) innehåller den restriktionen att sådana försändelser får tas i beslag endast om straffskalan för det aktuella brottet omfattar fängelse . För immaterialrättsintrång är stadgat fängelse . Således kan beslag av försändelser som finns hos post- och teleföretag användas som tvångsmedel i utredningar om intrång i immateriella rättigheter. Enligt särskilda bestämmelser om beslag i de immaterialrättsliga lagarna (41 § varumärkeslagen, 59 § upphovsrättslagen, 59 § patentlagen, 37 § mönsterskyddslagen, 20 § firmalagen, 13 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 8 § växtförädlarrättslagen) får också den egendom med avseende på vilken intrång föreligger tas i beslag i ett straffrättsligt förfarande. Dessa bestämmelser är motiverade av att regler om beslag föreskriver att beslag kan läggas bl.a. på föremål som kan vara genom brott någon avhänt . Till den egendom som omfattas av det immaterialrättsliga skyddet, t.ex. en vara som försetts med en annans varumärke eller ett olovligt kopierat datorprogram, har målsäganden (innehavaren av immaterialrätten) inte någon äganderätt (jfr SOU 1958:10 s. 341). Ett sådant föremål kan därför inte sägas vara avhänt denne och den berörda beslagsregeln i kan därför inte tillämpas. Mot den bakgrunden har de immaterialrättsliga lagarna kompletterats med särskilda beslagsregler (jfr om detta också avsnitt 4.5). Bestämmelser om husrannsakan i brottsutredande syfte finns i 28 kap. . Husrannsakan kan vara antingen reell eller personell, dvs. avse antingen föremål eller personer. Reell husrannsakan företas för att söka efter föremål som är underkastade beslag eller för att utröna omständigheter som kan få betydelse för utredning om ett brott. För sådan husrannsakan fordras enligt 28 kap. 1 § att det förekommer anledning att det har förövats ett brott för vilket fängelse kan följa, vilket är fallet vid misstanke om ett immaterialrättsligt intrång. Ett förordnande om husrannsakan meddelas enligt 28 kap. 4 § av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Om en husrannsakan kan antas bli av stor omfattning eller medföra synnerlig olägenhet för den hos vilken åtgärden vidtas, bör åtgärden inte vidtas utan rättens förordnande. Befogenheterna för polisen att vid en husrannsakan söka efter uppgifter som finns lagrade i datorer är inte närmare reglerad. En sådan undersökning kan ha särskild betydelse vid misstänkt intrång i upphovsrätten till datorprogram. Den kan också ha betydelse för inhämtande av affärsuppgifter som kan visa omfattningen av ett misstänkt intrång. Det är inte ovanligt att polisen bereder sig tillträde till datorer för att inhämta uppgifter i brottsutredande syfte. Polisen anses berättigad att under en husrannsakan söka efter information i en dator lika väl som att läsa de handlingar eller studera andra föremål som påträffas under en husrannsakan (se SOU 1995:47 s. 184). 4.3 Vitesförbud Möjlighet till vitesförbud vid intrång förekommer i samtliga de immaterialrättsliga lagarna (37 a § varumärkeslagen, 53 a och 57 §§ upphovsrättslagen, 57 a § patentlagen, 35 a § mönsterskyddslagen, 15 § firmalagen, 9 a § kretsmönsterlagen och 9 kap. 2 5 §§ växtförädlarrättslagen). Vitesförbudet innebär att en domstol när ett intrång har begåtts kan förbjuda fortsatt intrång vid påföljd av vite. Ett sådant förbud kan enligt uttryckligt stadgande i lagarna meddelas interimistiskt. Vid en begäran om ett förbud behöver innehavaren av immaterialrätten inte, som vid straff och skadestånd, styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör intrång och han behöver heller inte föra bevisning om intrångets skadeverkningar. Han kan helt inrikta sin begäran på frågan om det i objektiv mening föreligger ett intrång. Förutsättningarna för att meddela ett interimistiskt förbud är desamma som gäller vid beslut enligt 15 kap. om processuella säkerhetsåtgärder i tvistemål. Det betyder att käranden måste visa sannolika skäl för att intrång föreligger och för att det finns en risk att intrånget fortsätter. Det krävs att käranden ställer säkerhet för den ersättning som han kan bli skyldig att betala om det senare visar sig att något intrång inte har ägt rum. I de fall där rättighetshavaren saknar ekonomiska möjligheter att ställa säkerhet kan han befrias från detta krav. Innan ett vitesförbud meddelas skall svaranden ha fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle medföra risk för skada. 4.4 Skadeståndsansvar Skadeståndsbestämmelser finns i samtliga lagar som berör de immateriella ensamrätterna (38 § varumärkeslagen, 54 och 57 §§ upphovsrättslagen, 58 § patentlagen, 36 § mönsterskyddslagen, 19 § firmalagen, 11 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 6 § växtförädlarrättslagen). Enligt upphovsrättslagen skall den som i strid mot lagen utnyttjar ett verk eller en annan skyddad prestation betala skälig ersättning (vederlag) för utnyttjandet. Detta gäller även vid intrång som sker i god tro. Enligt kretsmönsterlagen gäller att ersättning skall lämnas om och i den mån det är skäligt. Sker intrång i en upphovsrätt eller kretsmönsterrätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har rättighetshavaren dessutom rätt till ersättning för annan förlust än utebliven ersättning för utnyttjandet samt såvitt avser upphovsrätten för lidande eller annat förfång. Vid bestämmande av ersättningen för intrång i en kretsmönsterrätt skall hänsyn tas även till innehavarens intresse av att intrång inte begås och till övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. Det betyder att även för sådana intrång ersättning kan betalas för lidande eller annan skada (bet. 1986/87:LU10 s. 5). För det industriella rättsskyddet gäller att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör intrång skall betala skälig ersättning för utnyttjandet av rättigheten samt ersättning för den ytterligare skada som intrånget har medfört. Om någon gör intrång i en rätt utan vare sig uppsåt eller oaktsamhet dvs. i god tro skall han betala ersättning för utnyttjandet av rättigheten om och i den mån det är skäligt. Vid bestämmande av skadeståndets storlek gäller också en särskild regel som föreskriver att hänsyn skall tas även till rättighetshavarens intresse av att intrång inte begås och till övriga omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. 4.5 Åtgärder med olovligt framställda varor och verk, m.m. Utöver de straff-, förbuds- och skadeståndsbestämmelser som gäller finns också bestämmelser om vissa åtgärder i fråga om olovligt framställda varukännetecken, produkter och exemplar m.m. (41 § varumärkeslagen, 55 och 57 §§ upphovsrättslagen, 59 § patentlagen, 37 § mönsterskyddslagen, 20 § andra stycket firmalagen, 12 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 7 § växtförädlarrättslagen). Huvudprincipen för dessa bestämmelser är att den som vidtar en åtgärd som innebär intrång i en immateriell ensamrätt får, om det anses skäligt, tåla att egendom med viss anknytning till intrånget ändras, sätts i förvar, förstörs eller mot lösen lämnas ut till den som har lidit intrånget. Gemensamt för dessa bestämmelser är att det räcker att intrång i objektiv mening föreligger. Intrånget behöver alltså inte vara straffbart eller kunna föranleda skadeståndsskyldighet. Den som har lidit intrånget kan framställa ett yrkande vid domstol om att denna skall meddela ett förordnande om en viss åtgärd. Yrkandet kan framställas i ett mål om påföljd för intrång eller i en särskild rättegång. Åtgärderna är att beteckna som skyddsåtgärder. Fastän det förutsätts att ett intrång i någon form har begåtts innan åtgärden kan vidtas, är åtgärderna inte att anse som förverkande eller annan rättsverkan av brott. Bestämmelserna om åtgärder med olagliga varor m.m. är också tillämpliga vid försök och förberedelse till straffbara intrång. I fråga om talan som förs med stöd av dessa bestämmelser i ett brottmål om ansvar för intrång gäller vad som i allmänhet är föreskrivet om talan om enskilt anspråk. Således är reglerna i 22 kap. tillämpliga. Det enskilda anspråket och ansvarsfrågan skall som regel handläggas i samma rättegång (22 kap. 1 §). I allmänhet skall åklagaren hjälpa målsäganden med att framställa anspråket (22 kap. 2 §). Enligt 22 kap. 5 § har domstolen emellertid en möjlighet att när som helst under handläggningen avskilja det enskilda anspråket för handläggning i vanlig tvistemålsordning. I 22 kap. 7 § finns en bestämmelse om att det enskilda anspråket får prövas av domstolen utan hinder av att den misstänkte frikänns från ansvar. Detta kan komma i fråga i en situation där en tilltalad frikänns på grund av att han handlat utan uppsåt eller oaktsamhet, men där det ändå kan visas att han har begått ett intrång i objektiv mening. Egendom som avses med skyddsåtgärderna kan som framgår av avsnitt 4.2.2 tas i beslag, om ett brottsligt intrång skäligen kan antas föreligga. Härigenom säkerställs en framtida verkställighet av ett beslut om en skyddsåtgärd. Beslag kan dock endast ske i brottmål, dvs. i mål om ansvar för intrång. Om endast skadeståndstalan eller talan om skyddsåtgärd förs, kan i motsvarande fall reglerna i 15 kap. 3 § om lämplig åtgärd för att säkerställa sökandens rätt tillämpas. Ett förordnande som avses i 15 kap. 3 § kan bli föremål för verkställighet enligt 16 kap. utsökningsbalken. Den egendom som kan bli föremål för en skyddsåtgärd är den egendom med avseende på vilken intrång eller såvitt avser upphovsrätt en sådan överträdelse som avses i 53 § upphovsrättslagen föreligger. Inom upphovsrätten och närbesläktade ensamrätter gäller att hjälpmedel som har använts för framställningen, exempelvis trycksatser och klichéer, och som kan användas endast för den ifrågavarande framställningen kan bli föremål för en skyddsåtgärd. Även på det industriella rättsskyddets område gäller att apparater, redskap m.m. som, utan att själva vara föremål för det rättsliga skyddet, använts vid olovlig tillverkning etc. kan bli föremål för en skyddsåtgärd. En skyddsåtgärd kan dock enligt flertalet immaterialrättsliga lagar inte vidtas mot den som i god tro förvärvat egendomen. Utöver detta finns i upphovsrättslagen och kretsmönsterlagen bestämmelser om förverkande av egendom i de fall som inte omfattas av bestämmelserna om avstående mot lösen m.m. Eftersom lösenbestämmelserna inte anses omfatta hjälpmedel som har använts vid olaglig framställning av exemplar av visst verk men som kan användas även för helt laglig framställning av exemplar av andra verk, t.ex. inspelningsapparater, har förverkandebestämmelser införts som öppnar en möjlighet att förklara egendom av detta slag förverkad (55 § fjärde stycket upphovsrättslagen och 12 § kretsmönsterlagen, jfr även prop. 1981/82:152 s. 24 f.). 5 Reformbehovet 5.1 En växande piratmarknad Möjligheterna att på ett effektivt sätt skydda de immateriella ensamrätterna har blivit föremål för en ständigt ökad uppmärksamhet. Bakgrunden är ett omfattande olovligt kommersiellt utnyttjande av andras produkter, verk och kännetecken. Trots reformer som inneburit skärpta åtgärder mot intrång (se t.ex. prop. 1993/94:122) är den s.k. piratverksamheten ett växande problem. Det olovliga kommersiella utnyttjandet omfattar numera många olika slags varor, även sådana som brukar betecknas som massproducerade och används i det dagliga livet. Det är alltså inte bara lyxartiklar som berörs av denna illegala verksamhet. Sådana industriprodukter som exempelvis reservdelar till bilar och flygplan, läkemedel, elektriska utrustningar, audiovisuella produkter och inte minst datorprogram är också föremål för plagiering och annat olovligt utnyttjande. Enligt mångas bedömning utgör piratkopiering av datorprogram det största problemet när det gäller intrång i immateriella rättigheter (jfr t.ex. Ds 1997:51 Rapport från Internationella ekobrottsgruppen s. 105). Vid sidan om den omfattande piratkopiering och marknadsföring av datorprogram som sker i organiserade former har också piratkopiering som sker för slutligt bruk inom ett företag eller en organisation blivit ett ökande problem. Denna piratkopiering, som alltså inte innebär någon försäljning eller annan spridning till tredje man, är särskilt svår att utreda närmare, om man inte har möjlighet att få till stånd en undersökning i någon form hos den som begår intrånget. Vid sidan av datorprogrammen är musik- och videoinspelningar i mycket stor omfattning föremål för otillåten kopiering. Detta vållar musik- och filmindustrin stor skada i form av bl.a. uteblivna försäljningsintäkter. Otillåten kopiering skadar självfallet producenten av den äkta varan. Skadan består främst i förlorade intäkter och marknadsandelar. När det gäller datorprogram brukar hävdas att andelen piratkopior i är ungefär hälften av det totala antalet exemplar av datorprogram. Till detta kommer att det olovliga kommersiella utnyttjandet kan skada den goodwill som ensamrättshavaren och tillverkaren av den äkta varan har. Det beror på att konsumenterna kan förknippa en bristfällig kvalitet på en kopierad vara med den tillverkare som svarar för den äkta varan. Det skall inte heller bortses från att seriösa företagare kan förlora sin vilja att åstadkomma innovationer, om en ny produkt kan bli föremål för olovlig kopiering så snart den släppts ut på marknaden. Omfattande utvecklings- och marknadsföringskostnader kan i värsta fall vara bortkastade, om någon väljer att genom kopieringsverksamhet utnyttja de investeringar som företaget gör. Ett gott klimat för forskning och utveckling inom näringslivet förutsätter alltså att det finns verkningsfulla sanktioner mot intrång och att det finns åtgärder som gör det praktiskt möjligt att få dessa sanktioner utdömda. Även för konsumenterna kan olovlig kopieringsverksamhet vara till nackdel. Visserligen kan konsumenten köpa en kopierad vara billigt i tron att han köper en märkesprodukt. I verkligheten får emellertid konsumenten en vara som är sämre än märkesprodukten. I vissa fall kan den kopierade varan rent av vara så bristfällig att den inte uppfyller de säkerhetskrav som man förknippar med den äkta varan. Frågan om ett effektivt skydd för de immateriella ensamrätterna kan också ses i ett vidare perspektiv. Indirekt kan dåliga möjligheter att skydda rättigheterna bromsa utländska företags vilja att investera i . Det gäller i synnerhet om andra länder i vårt närområde erbjuder ett effektivare skydd än det som finns i . Det är därför, från flera utgångspunkter, av stort intresse för samhället att de som innehar immateriella ensamrätter i också har effektiva möjligheter att försvara sina rättigheter här. Det är också ett viktigt inslag i regeringens inställning till intrång i de immateriella ensamrätterna att näringslivet självt bör ingripa mot intrång, och att staten därvid bör tillhandahålla näringslivet effektiva medel för att komma till rätta med intrången. Vad som då kommer i fråga är civilrättsliga och civilprocessuella åtgärder. Sådana åtgärder ersätter naturligtvis inte det straffrättsliga systemet, men de utgör ett mycket betydelsefullt komplement. Mot bakgrund av det växande problem som piratmarknaden således utgör anser regeringen att det finns ett behov av effektivare medel för att bekämpa immaterialrättsliga intrång. Det gäller särskilt inom ramen för civilprocessen. 5.2 5.2.1 Allmänt om särskilda regler om säkerställande av skyddet för immaterialrätterna (som finns publicerat bl.a. i prop. 1994/95:35, del C, s. 103) innehåller, förutom materiella bestämmelser om immaterialrättsligt skydd, särskilda regler om säkerställande ( enforcement ) av skyddet för immaterialrätterna. Dessa regler finns i en särskild del av avtalet (Del III). Denna del är i sin tur uppdelad i fem avsnitt. Det första avsnittet innehåller en artikel med vissa allmänna skyldigheter. Av artikeln följer bl.a. att staterna skall ha regler som gör det möjligt att vidta effektiva åtgärder mot intrång. Åtgärderna skall vara ändamålsenliga för att förebygga intrång samt avskräcka från vidare intrång (artikel 41.1). Förfarandena vid immaterialrättsliga intrång skall inte vara onödigt komplicerade, kostsamma eller medföra oskäliga tidsfrister eller omotiverade dröjsmål (artikel 41.2). Avtalet innebär inte någon skyldighet att inrätta en från den övriga rättsordningen skild ordning för säkerställande av immateriella rättigheter. Avsnitt 2 tar upp de förfaranden och rättsmedel som skall finnas mot intrång antingen i civilrättslig eller administrativ form. Avsnitt 3 behandlar interimistiska åtgärder, avsnitt 4 behandlar särskilda krav i samband med gränsåtgärder och avsnitt 5 behandlar straff-rättsliga förfaranden. 5.2.2 Interimistiska åtgärder bestämmelser om interimistiska åtgärder finns i artikel 50. Artikeln återges i bilaga 1. Artikeln gäller i första hand de rättsliga instansernas handläggning (artikel 50.1). Huvudregeln om interimistiska åtgärder innebär att de rättsliga myndigheterna skall ha behörighet att snabbt och effektivt besluta om åtgärder för att förebygga att intrång görs i immaterialrätterna (artikel 50.1.a) och för att bevara bevisning av betydelse för det påstådda intrånget (artikel 50.1.b). I förekommande fall och särskilt om fara är i dröjsmål skall myndigheterna vara behöriga att utan hörande av motparten besluta om åtgärden (artikel 50.2). Särskilt gäller detta om ett dröjsmål kan antas vålla rättighetshavaren oersättlig skada eller när bevisning löper uppenbar risk att förstöras. I artikel 50.3 finns procedurregler som innebär att myndigheterna får avkräva en sökande skälig bevisning om att han är rättighetshavare och om att intrång förekommer. Enligt bestämmelsen får också säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten krävas av sökanden. Enligt artikel 50.5 är det dessutom möjligt för den verkställande myndigheten att avkräva sökanden ytterligare information för verkställigheten. I artiklarna 50.4 och 50.6 finns ytterligare procedurregler som syftar till att säkerställa motpartens rätt och som bl.a. innebär att motparten skall få tillfälle att yttra sig senast efter verkställigheten av ett interimistiskt förordnande och att åtgärder som gjorts med stöd av förordnandet skall upphöra att gälla om inte ett förfarande i sak inleds inom rimlig tid. Om förordnandet visar sig vara oberättigat har myndigheterna, enligt artikel 50.7, rätt att bestämma om skadestånd till motparten som på ett lämpligt sätt ersätter denne.