prop · GM0335 · 1999-01-01 00:00:00 — Skiljemännen bör visser- ligen vara oförhindrade att påpeka för en part att han har bevisbördan för ett visst påstående men parten måste själv avgöra vilken bevisning som skall åberopas. Ett undantag från denna princip behandlas i andra meningen som ger skiljemännen rätt att utse sakkunniga, om inte båda parter motsätter sig detta. Parterna kan av framför allt två skäl vilja motsätta sig att en sakkunnig utses, nämligen att det medför ökade kostnader och att en utomstående dras in i ett förfarande som inte är offentligt. Dessa aspekter bör skiljemännen väga in vid sin bedömning av om en sakkunnig bör utses mot en parts bestridande. Andra stycket begränsar i viss mån parternas bestämmanderätt över bevisningen. Lika litet som en part utan vidare bör få åberopa nya omständigheter på ett sent stadium av förfarandet bör han få föra in ny bevisning. Skiljemännen bör kunna ge en part ett stupstocksföre- läggande också i fråga om bevisningen, med verkan att efter fristen begärd bevisning inte tillåts, bortsett från speciella situationer. Ny bevisning som åberopas efter preklusionsfristens utgång bör sålunda godtas t.ex. om en part haft laga förfall eller om begäran föranleds av att motparten åberopat en ny grund eller ny bevisning. Tredje stycket motsvarar 15 § första stycket andra meningen i skilje- mannalagen. Av fjärde stycket framgår att skiljemännen får meddela beslut om säkerhetsåtgärder, om inte parterna har kommit överens om något annat. Dessa beslut blir dock inte exigibla. Bestämmelsen syftar till att peka på möjligheten för skiljemän att begära att en part vidtar vissa åtgärder under förfarandet. Den är däremot inte avsedd att innebära en avgräns- ning av vilka åtgärder som skiljemännen kan besluta om. Skiljemännen får således anses ha vidsträckta möjligheter att meddela såväl beslut som direkt tar sikte på att säkerställa verkställigheten av en blivande skiljedom som t.ex. beslut om att en part skall bevara visst bevismaterial. 26 § Paragrafen motsvarar i stort 15 § andra stycket i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 8.6. Av första stycket första och andra meningen framgår att en part först skall vända sig till skiljemännen för att få deras tillstånd till åtgärden. Tredje meningen reglerar förutsättningarna för att skiljemännen skall lämna tillstånd till de tidigare nämnda åtgärderna. I första hand bör skiljemännen kräva att åtgärden har betydelse som bevis. Om det gäller ett förhör bör parten vidare kunna ange något godtagbart skäl till varför förhöret skall äga rum vid domstol under ed eller sanningsförsäkran. Tingsrättens prövning skall enligt fjärde meningen inskränka sig till om det finns lagliga hinder mot åtgärden. Tingsrätten skall alltså inte pröva om åtgärden kan anses befogad eller liknande. Av 44 § andra stycket framgår att det överlämnas åt skiljemännen att bestämma hos vilken tingsrätt som ansökan skall göras. Detta innebär att samtliga förhörspersoner kan höras vid en domstol i ett sammanhang. Regeln hindrar dock inte skiljemännen från att bestämma olika tingsrätter för olika förhörspersoner. Däremot kan tingsrätten inte med stöd av 35 kap. 8 § bestämma att bevisupptagningen skall ske vid någon annan tingsrätt. Andra stycket första och andra meningarna har i sak utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Hänvisningen i första meningen till regler innebär att balkens regler om bevisupptagning utom huvudförhandling skall tillämpas beträffande förhör. I fråga om editionsföreläggande eller föreläggande om tillhandahållande av föremål skall bl.a. 38 kap. 2 och 5 §§ samt 39 kap. 5 § tillämpas men däremot inte bestämmelserna om bevisupptagning utom huvud- förhandling i 38 kap. 6 § och 39 kap. 2 §. Av andra meningen framgår att skiljemännen skall kallas till domstolens förhör och få tillfälle att ställa frågor. Tingsrättens roll bör inskränka sig till att se till att rätte- gångsbalkens regler iakttas. Den närmare utfrågningen av förhörs- personerna ankommer på parterna och skiljemännen. Tredje meningen klargör att en eller flera skiljemäns utevaro inte hindrar att förhöret genomförs. Skiljedomen 27 § Bestämmelserna i paragrafen saknar direkt motsvarighet i skiljemanna- lagen. De har behandlats i avsnitt 9.2 och 7.7. I första stycket definieras begreppet skiljedom. Ett avgörande av en fråga om saken, dvs. en tvistefråga som har överlämnats till skiljemännen (jfr 1 §), sker alltid i en skiljedom. Att en sådan kan ha karaktär av deldom eller mellandom, enligt terminologi, framgår av 29 §. Skiljedomsbegreppet används emellertid också för ett avgörande varigenom skiljemännen utan att döma i sak avslutar skiljeförfarandet i dess helhet. En sådan skiljedom kan innebära att skiljemännen avvisar eller avskriver tvisten. Avvisningen kan t.ex. bero på att något giltigt och tillämpligt skiljeavtal inte visats föreligga eller på att saken är res judicata eller föremål för lis pendens. Den vanligaste orsaken till att en tvist avskrivs från vidare handläggning är att talan har återkallats. Skiljemännen kan också utan sakprövning skilja sig från tvisten t.ex. därför att en av parterna bestämd tidsfrist för avgörande av sakfrågan har gått ut eller därför att parterna inte har ställt begärd säkerhet (38 § första stycket). En skiljedom varigenom talan avvisas eller skrivs av och förfarandet sålunda avslutas kan inte innehålla beslut i andra frågor, utom när dessa avser ersättningen till skiljemännen och fördelningen mellan parterna av uppkomna kostnader för förfarandet. Angående möjlig- heterna att föra talan mot en sådan skiljedom hänvisas till 36 §. Skiljemännen får enligt andra stycket stadfästa en förlikning i en skiljedom. Bestämmelsen ger ett visst utrymme för skiljemännen att vägra fastställelse. En förlikning som träffats för att bedra någon eller som annars strider mot goda seder bör skiljemännen vägra att stadfästa. Vidare bör skiljemännen vägra att stadfästa förlikningar som tar upp frågor som inte är skiljedomsmässiga. En stadfästelse förutsätter en begäran från parterna gemensamt. Parterna måste således vara ense såväl om förlikningens materiella innehåll som om att denna skall stadfästas. Andra avgöranden än de som nämns i första och andra styckena skall enligt tredje stycket betecknas som beslut. Som exempel på sådana beslut kan nämnas avgöranden i jävsfrågor, avgöranden varigenom skilje- männen ogillar en invändning om bristande behörighet att handlägga tvisten och förelägganden av olika slag för parterna i fråga om hand- läggningen. Dit hör också partiell avvisning eller avskrivning av den talan som förs inför skiljemännen. Ett sådant avskrivnings- eller avvis- ningsbeslut kan angripas endast genom talan mot den slutliga skilje- domen. I skiljedomsreglementen kan förekomma en terminologi som avviker från den i denna paragraf fastslagna, även om det givetvis är önskvärt att en anpassning kommer till stånd i svenska regler. Även i övrigt får man räkna med att lagens termer inte alltid kommer till korrekt användning. Detta kan självfallet inte bilda grund för angrepp mot ett visst avgörande. En annan sak är att parterna inte redan genom att använda andra begrepp kan åstadkomma andra rättsverkningar än om lagens termer hade tillämpats. Vid tillämpning av lagens regler måste parternas termer översättas till lagens beteckningar. Fjärde stycket anger ett viktigt huvudfall när skiljemannauppdraget anses slutfört. Av bestämmelsen följer att skiljemännens behörighet upphör när den slutliga skiljedomen har meddelats. Härifrån görs dock undantag för fall av rättelse, tolkning och komplettering av skiljedomen (se 32 §). Vidare är skiljemännen behöriga att vidta vissa åtgärder för att undanröja en grund för ogiltighet eller upphävande av skiljedomen (se 35 §). Om den meddelade skiljedomen är ogiltig eller upphävs av domstol är skiljemännen sålunda inte automatiskt behöriga att på nytt pröva tvisten. Detta gäller oavsett om domen inneburit ett avgörande av tvistefrågan eller inte. Om skiljeavtalet fortfarande gäller måste en part som på nytt vill få till stånd en prövning av skiljemän i vanlig ordning begära skiljedom. Det bör framhållas att lagen inte uttömmande anger när skiljemännens uppdrag upphör. 28 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 9.5. Av paragrafen följer att en part har en oavvislig rätt att begära pröv- ning i sak av ett yrkande som motparten vill återkalla. Begär motparten inte prövning och innebär återkallelsen att det inte återstår någon del av den hänskjutna tvisten avslutas skiljeförfarandet genom skiljedom. En sådan skiljedom kan överprövas av domstol enligt 36 §. I annat fall avskrivs yrkandet i ett beslut. Mot beslutet kan en part inte föra särskild talan. En part kan under förfarandet på nytt begära att skiljemännen prövar yrkandet. En sådan begäran prövas av skiljemännen enligt 23 § andra stycket. 29 § Paragrafen saknar delvis motsvarighet i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 9.6. Skiljemännen ges enligt första stycket första meningen vidsträckta möjligheter att meddela särskild skiljedom. Av 1 § följer att en särskild skiljedom kan gälla förekomsten av en viss omständighet. Det finns endast två begränsningar som gäller för skiljemännens rätt att meddela särskild skiljedom. Parterna kan gemensamt motsätta sig att en särskild skiljedom meddelas. Vidare måste en huvudfordran och en fordran som åberopas till kvittning enligt andra meningen avgöras i samma skiljedom, under förutsättning att parterna inte har bestämt något annat. Begräns- ningen i fråga om kvittning syftar dock endast på det fall att båda yrkandena har fått framställas (jfr 23 §). Begär båda parter särskild skiljedom bör sådan meddelas (jfr 21 §). Andra stycket motsvarar närmast 19 § andra meningen i skiljemanna- lagen. 30 § Paragrafen saknar motsvarighet i skiljemannalagen (jfr dock 16 §). Den har behandlats i avsnitt 9.4. Av första stycket framgår att det inte är nödvändigt att alla skiljemän deltar i avgörandet. Samtliga skiljemän måste dock självfallet ha beretts tillfälle att göra det. Har en skiljeman inte deltagit i överläggningen och har han varit hindrad att göra det t.ex. på grund av sjukdom, är övriga skiljemän inte beslutskompetenta, även om den frånvarande har varit kallad. Regeln är tillämplig inte bara vid överläggning till dom utan också vid prövning inför ett beslut under förfarandet, t.ex. en jävs- prövning. Å andra sidan får den inte konsekvenser annat än för det aktuella beslutstillfället. Regeln syftar till att omintetgöra möjligheten för en part att med hjälp av en tredskande skiljeman förhindra att skiljedom eller beslut meddelas. Motparten kan visserligen med stöd av 17 § begära att en sådan skiljeman skall skiljas från sitt uppdrag. Denna utväg ter sig dock inte särskilt attraktiv, t.ex. om endast skiljemännens överläggning till dom återstår av skiljeförfarandet. Bestämmelserna i 31 § första stycket utgör en garanti mot missbruk av regeln. Lagen innehåller inte några regler om hur olika omröstningsteman skall ställas upp. Detta får skiljemännen bestämma. Omröstningsregeln i andra stycket har konstruerats så att tvisten alltid kommer att avgöras. Av första meningen framgår att regeln är dispositiv. Parterna kan således bestämma t.ex. att sammanjämkningsregel vid oenig- het om en viss myckenhet skall tillämpas. Deltar inte samtliga skiljemän i avgörandet skall den uteblivnes röst inte räknas. Av andra meningen framgår att om majoritet för någon mening inte uppnås har ordföranden utslagsröst. 31 § Paragrafen, som har sin motsvarighet i 17 § i skiljemannalagen, inne- håller de formella minimikraven på en skiljedom. Den har behandlats i avsnitt 9.8. Enligt första stycket första meningen skall en skiljedom vara skriftlig och undertecknas av skiljemännen. Andra meningen inskränker kravet på samtliga skiljemäns namnteckningar till att avse flertalet av dem. Denna bestämmelse bör ses tillsammans med 30 § första stycket som gör det möjligt att besluta dom utan samtliga skiljemäns deltagande. Bestäm- melsen är emellertid tillämplig även när en skiljeman som har deltagit i avgörandet har avlidit eller t.ex. på grund av sjukdom är förhindrad att underteckna skiljedomen. Enligt tredje meningen kan parterna avtala att det är tillräckligt med ordförandens underskrift. Befinner sig skilje- männen på olika orter eller kanske rent av i olika länder kan detta vara en praktisk lösning för att snabbare kunna meddela skiljedom. Uppfyller skiljedomen inte angivna krav på skriftlighet och undertecknande är den enligt 33 § första stycket 3 p. ogiltig. Brister i detta hänseende bör dock i allmänhet kunna läkas av skiljemännen (jfr 35 §). Det kan nämnas att det från bevissynpunkt är lämpligt att även återge skiljeavtalet i skiljedomen. Skiljedomen skall enligt andra stycket innehålla uppgift för skiljedomens meddelande och platsen för skiljeförfarandet. Hur platsen för skiljeförfarandet bestäms framgår av 22 §. Var skiljedomen under- tecknas saknar således i detta sammanhang betydelse. De i andra stycket angivna kraven är inte sanktionerade. En skiljedom som saknar någon eller båda uppgifterna frånkänns således inte verkan. Innehåller skilje- domen uppgift om var den har meddelats, utan att platsen för förfarandet har angetts, får meddelandeorten antas vara platsen för förfarandet. En skiljedom skall enligt tredje stycket genast tillställas parterna. Har skiljemännen fastställt sin ersättning i skiljedomen ligger det i deras intresse att se till att parterna får del av skiljedomen för att tidsfristen för att angripa ersättningsbeslutet skall börja löpa (se 41 §). Även den vinnande parten kan ha intresse av att motparten får del av skiljedomen för att tiden för att angripa skiljedomen enligt 34 och 36 §§ (se också 32 §) skall inledas. Lagen uppställer dock inte krav på att skiljemännen skall delge parterna skiljedomen; det räcker alltså att domen sänds i vanligt brev. Det kan förekomma regler i ett skiljedomsreglemente som innebär att ett skiljedomsinstitut får hålla inne skiljedomen. Om parterna har hänvisat till reglementet får de anses bundna härav. Det står parterna fritt att ställa ytterligare krav på en skiljedom. De kan t.ex. ha bestämt att såväl skiljedomen som eventuella skiljaktiga meningar skall vara motiverade. 32 § Bestämmelsen saknar motsvarighet i skiljemannalagen och reglerar skiljemännens möjligheter att rätta eller komplettera en av dem meddelad skiljedom eller tolka domslutet i en sådan skiljedom. Den har behandlats i avsnitt 9.9. Första stycket första meningen ger skiljemännen rätt att utan yrkande av en part rätta eller komplettera en skiljedom. Andra meningen behandlar skiljemäns möjligheter att på begäran av en part rätta eller komplettera en skiljedom eller tolka domslutet i en skiljedom. Båda stadgandena är fakultativa och ålägger inte skiljemännen någon skyldig- het i detta avseende. Om parterna har avtalat för skiljedomens meddelande bör skiljemännen likväl vara oförhindrade att rätta en skiljedom eller tolka ett domslut även efter utgången av . De bör i allmänhet också kunna komplettera skiljedomen sedan en sådan frist gått ut. Den tekniska konstruktionen innebär att rättelse, komplettering eller tolkning hänför sig till den ursprungliga domen. Någon ny dom skall alltså inte meddelas i detta fall (jfr däremot 35 §). Redan i detta ligger en begränsning av de åtgärder som kan komma i fråga. Enligt 34 § gäller en tidsfrist för av en skiljedom som, i enlighet med vad Lagrådet föreslagit, i detta fall räknas från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. Detsamma gäller fristerna i 36 och 41 §§. I andra stycket anges de tidsfrister inom vilka skiljemännen skall vidta de aktuella åtgärderna. För en åtgärd av nu aktuellt slag är 31 § tillämplig. Rättelsen, kompletteringen eller tolkningen kan lämpligen tecknas på skiljedomen. Av tredje stycket framgår att skiljemännen bör höra parterna innan de vidtar någon åtgärd. Har skiljemännen själva väckt frågan bör de precisera vad rättelsen eller kompletteringen gäller och låta parterna yttra sig över den föreslagna åtgärden. Rör det sig om ett partsinititativ bör motparten få yttra sig över vad parten har anfört. Skiljemännen bör kunna underlåta kommunikation t.ex. om felet endast består i ett felaktigt angivet person- eller organisationsnummer på en part. Hur stora ansträngningar som bör göras i det enskilda fallet för att bereda parterna tillfälle att yttra sig är beroende av åtgärdens art och betydelse samt hur svårt det är att få tag i parterna. Skiljedoms ogiltighet och upphävande av skiljedom 33 § Paragrafen motsvarar 20 § skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 10.2. Första stycket reglerar uttömmande när en skiljedom är ogiltig. Det förutsätts dock att man alls kan tala om en skiljedom. En s.k. självdom kan inte räknas dit. Ogiltighetsreglerna är uppställda för att tillvarata andra intressen än parternas. De skall därför beaktas av domstol även utan yrkande av en part. Av punkt 1 framgår att frågor som enligt svensk lag inte är skilje- domsmässiga inte kan avgöras av skiljemän. Vilka frågor som kan överlämnas till avgörande av skiljemän har diskuterats i avsnitt 5.2 och 5.3 och framgår i första hand av 1 §. Det kan av särskilda lagregler följa att en tvist i en viss fråga inte får lämnas till skiljeförfarande. En skiljedom i strid med en sådan bestämmelse är ogiltig. Om en lag- bestämmelse däremot i och för sig medger skiljeförfarande i en angiven fråga men förbjuder skiljeavtal avseende framtida tvister, kan punkt 1 inte anses tillämplig. En skiljedom som baseras på ett sådant otillåtet skiljeavtal kan emellertid klandras med stöd av 34 § första stycket 1 p. På samma sätt behandlas bristande skiljedomsmässighet enligt tillämplig utländsk lag. Frågor om bristande skiljedomsmässighet när utländsk lag är tillämplig har behandlats närmare i avsnitt 14.4. Punkt 2 är en ordre public-regel och riktar sig mot skiljedomar där elementära rättsprinciper av materiell eller procedurmässig art har blivit åsidosatta. Har en skiljeman genom hot eller muta förmåtts att meddela en viss skiljedom är stadgandet tillämpligt. Förpliktas någon att utföra en prestation som enligt svensk rättsåskådning inte lagligen bör kunna framtvingas bör skiljedomen falla in under bestämmelsen. I vårt land ges av hävd ordre public-regler en snäv tillämpning. Denna punkt torde därför ytterst sällan bli aktuell. Att en skiljedom som kränker kon- kurrensrätten i eller inom EG kan tänkas strida mot ordre public framgår av avsnitt 5.2.3. Punkt 3 hänför sig till kravet på att en skiljedom enligt 31 § första stycket skall vara skriftlig. Muntligen avkunnade skiljedomar gäller således inte. En skiljedom skall vidare enligt samma bestämmelse vara undertecknad på ett visst sätt. Är skiljedomen bara undertecknad av en person, bör man, såvitt inte annat framgår eller en part gör invändning, kunna utgå från att det är ordförandens underskrift och att parterna har avtalat att denna påskrift är tillräcklig. Andra stycket klargör att ogiltighet inte nödvändigtvis smittar av sig på de delar av skiljedomen som inte är behäftade med någon ogiltighets- anledning. Har skiljemännen t.ex. avgjort en fråga som inte är skilje- domsmässig och avgjort andra tvistefrågor drabbar ogiltigheten endast den del av skiljedomen som behandlar den icke skiljedoms- mässiga frågan. Detta förutsätter dock att den icke skiljedomsmässiga frågan kan särskiljas från övriga frågor som behandlas i skiljedomen. 34 § Paragrafen motsvarar 21 § i skiljemannalagen. Den har behandlats i avsnitt 10.3. I paragrafen anges ett antal fall då en skiljedom skall hävas på talan av en part (). En skiljedom kan också upphävas med stöd av 36 §. I detta fall används dock inte termen . Att en klandertalan anhängiggörs innebär inte i sig att skiljedomens bindande verkan upphör. Inledningen av första stycket pekar på tre viktiga faktorer vid tillämpningen av detta stycke. Det krävs för det första ett yrkande av en part. Vidare skall skiljedomen hävas om det föreligger förutsättningar för det. Domstolen har således inte något utrymme att vägra hävande om villkoren i och för sig är uppfyllda. Att domstolen under vissa förut- sättningar dock först kan ge skiljemännen möjlighet att läka bristen följer av 35 §. Slutligen erinras om att inte hela skiljedomen nödvändigtvis måste upphävas. Har ett fel i handläggningen påverkat endast en mindre del av skiljedomen kan det vara tillräckligt att denna del av skiljedomen hävs. Punkt 1 är tillämplig om parterna inte alls har träffat något skiljeavtal. Den är också tillämplig om skiljemännen har prövat en fråga som faller utanför ett i och för sig giltigt skiljeavtal. Gränsdragningen mot fall av uppdragsöverskridande (punkt 2) kan vara osäker men torde sakna praktisk betydelse. Slutligen aktualiseras en tillämpning av bestämmelsen när en part påstår att ett i och för sig ingånget skiljeavtal inte gäller. Det kan vara fråga om såväl en ursprunglig ogiltighet som ett påstående om att avtalet sedermera har blivit ogiltigt. En part kan t.ex. göra gällande att avtalet är oskäligt enligt 36 § avtalslagen. Ogiltigheten kan följa av en särskild lagregel som i fråga om visst slag av tvister endast godtar skiljeavtal som har ingåtts sedan tvisten uppkom eller av att tvistefrågan enligt tillämplig utländsk lag inte är skiljedomsmässig (se kommentaren till 33 §). Punkt 2 motsvarar 21 § första stycket 1 p. skiljemannalagen med den förändring som följer av att den legala fristen för meddelande av skiljedom har tagits bort. Skiljemännen kan inte anses ha överskridit sitt uppdrag genom att efter utgången av en tidsfrist meddela en skiljedom varigenom tvisten avskrivs. En sådan dom är för övrigt redan genom förbehållet i inledningen till 34 § för fall enligt 36 § i princip avskuren från klandertalan. Punkt 3 motsvarar 21 § första stycket 2 p. skiljemannalagen och har endast fått en språklig justering. Punkt 4 hänför sig bl.a. till det fall parterna har bestämt att en skilje- man skall ha en viss kvalifikation. En avvikelse härifrån faller under denna bestämmelse. Även det fall att en skiljeman har utsetts som parterna har bestämt innefattas i bestämmelsen. Däremot utgör formella fel som tingsrätten kan ha begått vid utseende av skiljeman inte någon klandergrund. En tillämpning av punkt 5 förutsätter att det finns något förhållande som omtalas i 7 eller 8 §. Vidare får en parts rätt att åberopa detta förhållande inte ha gått förlorad, en fråga som när det gäller jäv är särskilt reglerad (se vidare kommentaren till 10 §). En part får inte heller ha träffat ett avtal enligt 11 eller ett undantagsavtal enligt 51 §. Punkt 6 motsvarar 21 § första stycket 4 p. i skiljemannalagen. Den innebär i förhållande till äldre rätt en viss skärpning av kravet på samband mellan felet och utgången. Bestämmelsen omfattar även det fallet att skiljemännen meddelat en skiljedom i själva saken när de rätteligen borde ha avvisat tvisten, t.ex. på grund av att lis pendens förelåg. Andra stycket första meningen motsvarar 21 § andra stycket i skiljemannalagen och upptar den allmänna preklusionsregeln. En parts underlåtenhet att under förfarandet inlägga protest mot ett visst beslut eller en viss procedur medför inte utan vidare att han har förlorat sin klanderrätt. För detta behövs ett konstaterande att passiviteten är att uppfatta som ett avstående, ett konstaterande som dock ofta ligger nära till hands. I linje med detta ligger bestämmelsen i andra meningen när det gäller en parts utseende av skiljeman. Härav får man inte dra slutsatsen att det förhållandet att en part utser skiljeman skulle från- kännas betydelse vid tolkningen av parts agerande. Tillsammans med andra omständigheter kan en parts utseende av skiljeman innebära att han anses ha avstått från att göra invändning t.ex. beträffande skiljeavtalets giltighet.