prop · GM0387 · 1999-01-01 00:00:00 — I flera fall krävs omfattande samråd med bransch och berörda myndigheter, främst . De ändringar som föreslås beträffande de utländska försäkringsgivarna torde endast marginellt påverka arbetsbelastning. En engångsvis förstärkning av inspektionens resurser har beslutats för mot bakgrund av bl.a. försäkringsrörelsereformen. Förstärk- ningen beslutades med reservation för godkännande av ett förslag i ämnet (prop. 1989/99:1 volym 2, anslagsavsnitt 5.5). Finansieringen av de ökade kostnaderna för och framåt kom- mer att beaktas i den långsiktiga översyn av upp- gifter och kostnader som pågår. Regeringen räknar med att de ökade arbetsuppgifter som de nya näringsrättsliga reglerna innebär kommer att uppvägas av omprioriteringar i arbetsuppgifter i samband med denna översyn. 17 Författningskommentar 17.1 Förslaget till lag om ändring i försäkringsrörelselagen (1982:713) Genom denna lag upphävs lagen (1989:1079) om livförsäkringar med anknytning till värdepappersfonder (fondförsäkringslagen). Det ställs upp övergångsbestämmelser för de livförsäkringsbolag som bedrivit rörelse enligt den lagen (se punkterna 1, 5 och 6 i ikraftträdande- och över- gångsbestämmelserna). Vissa bestämmelser i fondförsäkringslagen har inarbetats i försäkringsrörelselagen (FRL) och gäller även fortsätt- ningsvis för livförsäkringsbolag som meddelar fondförsäkringar. Dessa justeringar kommenteras i det följande i anslutning till berörda bestäm- melser. I förevarande lag har kapitel 13 om uttaxering i ömsesidiga bolag upp- hävts. Ändringen är en följd av att nuvarande huvudregel om ett uttaxe- ringsansvar för delägare i ömsesidiga bolag har utmönstrats och att ett betalningsansvar genom uttaxering skall förutsätta närmare bestämmelser i bolagsordningen. Upphävandet av bestämmelserna i kapitlet är närmare motiverat i den allmänna motiveringen, avsnitt 9.1 och 9.6. I flera av bestämmelserna i finns ett bemyndigande för regeringen eller, efter vidare delegation, , att meddela före- skrifter. Sådana paragrafer har ändrats på så sätt att inte särskilt pekas ut. I överensstämmelse med vad som är brukligt i fråga om s.k. subdelegation har bestämmelserna utformats så att det ankommer på regeringen att bestämma till vilken myndighet rätten att meddela föreskrifter skall delegeras. Sådana ändringar, som i enlighet med Lagrådets påpekande genomförts konsekvent i lagen, kommenteras inte särskilt i författningskommentarerna. Inom ramen för det europeiska monetära samarbetet har beteckningen ecu ersatts av valutaenheten euro (jfr rådets förordning av om vissa bestämmelser som har samband med införandet av euron). De bestämmelser i där ecu används har ändrats med hänsyn till detta. Ändringarna kommenteras inte mera i det följande. Rubriken till 5 kap. har ändrats. Vidare har flera rubriker framför enskilda paragrafer ändrats eller utgått. Det har också införts nya rubriker framför vissa bestämmelserna. Detta gäller främst 5 kap. och 11 kap. som i allt väsentligt motsvarar befintliga kapitel i aktiebolagen (1975:1385). Som Lagrådet förordat bör dock de rubriker som föreslagits i 7 kap. och 10 kap. kunna undvaras . En mer konsekvent rubriksättning i olika kapitel bör anstå till den författningstekniska översyn som aviserats. Ett flertal bestämmelser har ändrats i kapitlet. I 1 a § har tagits in en all- män rörelseregel som innehåller vissa kvalitativa krav på hur försäk- ringsrörelse skall bedrivas. Dit har också ett normgivningsbemyndigande förts från 7 kap. 19 §. En uppstramning av terminologin kring personligt ansvar för delägare görs i 6 §. Genom en ändring i 7 § får anställda som omfattas av en kollektivavtalsgrundad försäkring under vissa förutsätt- ningar göras till delägare i ett ömsesidigt försäkringsbolag. En ändring i 7 § innebär att delägare i ömsesidiga försäkringsbolag som huvudregel inte längre skall ha något uttaxeringsansvar enligt lag för bolagets skulder eller förluster. Ett ansvar skall förutsätta att be- stämmelser om detta tagits in i bolagsordningen. För ett sådant ansvar skall dessutom gälla vissa begränsningar. I 8 § införs regler för ömse- sidiga försäkringsbolag som gör det möjligt att skjuta till garantikapitel under rörelsens gång. Genom en ändring i 10 § har den nuvarande dispensbestämmelsen för s.k. korta dödsfallsförsäkringar upphävts. Änd- ringarna i övrigt avser 1, 3, 5 och 11 §§ och är väsentligen justeringar till följd av materiella ändringar i andra kapitel. 1 kap. 1 § I första stycket har en hänvisning ändrats till följd av en ändring i 10 §. 1 kap. 1 a § I paragrafen, som är ny, ställs upp vissa grundläggande krav på hur för- säkringsrörelse skall bedrivas. Bestämmelserna har utformats som en handlingsregel för försäkringsbolagen och har till syfte att skydda försäk- ringstagarna som ett kollektiv. Den allmänna stabilitetsprincip som anges i första stycket avser all för- säkringsrörelse. I stycket anges aspekter som är av central betydelse för ett försäkringsbolags möjligheter att fullgöra åtaganden mot försäk- ringstagare och andra ersättningsberättigade på grund av försäkringar. Vid bedömningen av om soliditeten och likviditeten är tillfredsställande kan inte hänsyn bara tas till de försäkringstekniska avsättningarna. Hän- syn måste också tas till bolagets betalningsförpliktelser och åtaganden mot andra borgenärer än försäkringstagarna och till dem som har rätt till ersättning från försäkringarna. Även garantiförbindelser och andra åta- ganden som inte tagits in i balansräkningen skall beaktas. Rörelsen skall enligt reglerna i första stycket bedrivas så att företaget alltid har en tillfredsställande soliditet. Därmed avses i första hand att den långfristiga betalningsförmågan måste vara tillfredsställande mätt i förhållandet mellan eget kapital och främmande kapital. En tillfredsstäl- lande soliditet innebär även att rörelsens kapitalbas är tillräcklig. Det kan också finnas anledning att kontrollera soliditeten mot någon annan rättvi- sande bedömningsgrund. Rörelsen måste enligt stycket också bedrivas så att bolaget har en tillfredsställande likviditet. Därmed avses den kortfris- tiga betalningsförmågan. En tillfredsställande likviditet måste även före- ligga beträffande kapitalbasen. Enligt första stycket skall rörelsen också bedrivas med en tillfredsstäl- lande kontroll över olika slag av risker som direkt eller indirekt berör möjligheterna att fullgöra åtagandena mot försäkringstagarna och andra. Detta gäller försäkringsrisker (teckningsrisker, reservsättningsrisker och återförsäkringsrisker), placeringsrisker (marknadsrisker, likviditetsrisker, kredit- och motpartsrisker) och rörelserisker (ADB-risker, andra tekniska risker, administrativa risker och legala risker). Bedömningen av om soliditeten, likviditeten och riskhanteringen är tillfredsställande skall enligt paragrafen avgöras med hänsyn till rörel- sens omfattning och beskaffenhet. Omfattningen av rörelsen har natur- ligtvis i första hand betydelse för storleken av det buffertkapital och lik- vida kapital som måste finnas. Det är också befogat att ställa helt skilda krav på system för riskhanteringen beroende på om verksamheten t.ex. avser flera försäkringsgrenar med omfattande internationell verksamhet eller om den endast avser husdjursförsäkringar med begränsad omfatt- ning. Hänsyn måste också tas bl.a. till vilka slag av försäkringar som meddelas. Det bör t.ex. beaktas om försäkringarna är konjunkturkänsliga, svåra att beräkna eller har särskilda riskegenskaper därför att produkten är ny och oprövad eller avviker från traditionella försäkringsrisker. Det finns som regel anledning att ställa större krav på likviditet och kontroll av försäkringsrisker inom skadeförsäkring, där variationer i skadefre- kvensen normalt är svårare att förutse, än inom livförsäkring, där döds- fallsrisken varierar relativt lite. Det kan också finnas anledning att ställa större krav på soliditet och finansiell riskhantering i livförsäkring, där avtalen normalt är långfristiga och de finansiella riskerna är svårare att bemästra, än i skadeförsäkring där avtalen ofta är ettåriga. Den genomlysningsprincip som föreskrivs i andra stycket avser att för- bättra direktförsäkringstagarnas möjligheter till genomlysning av försäk- ringens villkor och försäkringens värdeutveckling, i första hand såvitt avser kostnader och förmåner för konsumentförsäkringar. Bestämmelsen avser information som direkt eller indirekt är riktad mot direktförsäk- ringstagare (liv- eller skadeförsäkringstagare). Den avser också informa- tion till samma kategorier som erbjuds att teckna en liv- eller skadeför- säkring. Reglerna avser såväl information som lämnas före köpet som information som lämnas under försäkringens löptid. Bestämmelsen inne- bär inte att bolaget måste förvissa sig om att information verkligen kom- mit kunden tillhanda eller att kunden rent faktiskt har läst eller förstått villkoren (krav på säkra och betryggande informationsrutiner följer av tredje stycket). Stycket behandlar dessutom information till försäkrade som inte är försäkringstagare, förmånstagare och andra ersättningsberättigade enligt försäkringen. För denna grupp är behovet av fullständig information om försäkringsvillkoren ofta begränsad. Principen om en god försäkringsstandard i tredje stycket syftar till att skydda direktförsäkringstagare, de försäkrade och andra som är ersätt- ningsberättigade på grund av försäkringar. Bestämmelsen tar främst sikte på skyddet för konsumenter och mindre företag. Regeln träffar dock inte enbart direktförsäkringsbolag utan även återförsäkringsbolag. Detta motiveras av att det kan få allvarliga konsekvenser för direktförsäkringstagarna om ett återförsäkringsbolag brister i sina förpliktelser, t.ex. beträffande skaderegleringen, mot ett bolag som är återförsäkringstagare. Ett krav på god försäkringsstandard är inte begränsat till själva försäkringsrörelsen utan gäller bolagets verksamhet i dess helhet. Med god försäkringsstandard avses att verksamheten skall överensstämmelse med en kvalitativ tillfredsställande standard hos en representativ krets av försäkringsgivare. Som Lagrådet anfört får inne- börden av begreppet god försäkringsstandard fyllas ut främst i tillsyns- praxis. allmänna råd kan därmed ge vägledning för vad som är god försäkringsstandard. Förekommande praxis hos den aktuella kretsen av försäkringsgivare kan också ge viss ledning för tillämpningen. Stycket har utformats på det sätt Lagrådet förordat. I fjärde stycket har tagits in ett normgivningsbemyndigande i fråga om information. Bemyndigandet fanns tidigare i 7 kap. 19 §. I bestämmelsen klargörs att bemyndigandet omfattar också sådan information som lämnas till presumtiva försäkringstagare när det är oklart om försäkrings- tagaren har för avsikt att teckna försäkringen, t.ex. information i samband med förnyelse av en försäkring. Paragrafen kommenteras också i den allmänna motiveringen, avsnitt 6.2. 1 kap. 3 § Ett nytt femte stycke har införts. I stycket hänvisas till bestämmelserna om upplåning och om gränserna för innehav i vissa företag. Begränsningarna för försäkringsbolagets möjligheter att ta upp eller överta penninglån har tidigare motiverats av det allmänna förbudet mot försäkringsfrämmande verksamhet. Som framhållits i den allmänna - motiveringen (se avsnitt 8.6.1) är en upplåningsverksamhet, som utgör tillståndspliktig bank- eller kreditgivningsverksamhet inte förenlig med förbudet i paragrafen mot försäkringsfrämmande verksamhet, även om upplåningen i sig inte skulle strida mot 5 kap. 1 §. 1 kap. 5 § En ändring har gjorts i paragrafens fjärde stycke som behandlar vilka regler som skall gälla för sådan sjuk- och livränta som inte tillhör livför- säkring. Som en följd av att bestämmelserna om aktuarier i 8 kap. 18 § även skall gälla för skadeförsäkring har hänvisningen till detta lagrum slopats. 1 kap. 6 § Första stycket i paragrafen har justerats. Rätten att i vissa fall kräva kapitaltillskott genom uttaxering hos delägare i ett ömsesidigt bolag be- tecknas inte längre som ett personligt ansvar eftersom ansvaret enligt uttaxeringsreglerna inte gäller mot tredje man utan enbart mot bolaget. En hänvisning tas dock in till de nya uttaxeringsreglerna. Bestämmelsen har fått sin slutliga utformning i enlighet med Lagrådets förslag. 1 kap. 7 § I paragrafen regleras vilka som är delägare i ömsesidiga bolag och vilket delägaransvar som kan åläggas delägarna. I första stycket anges att försäkringstagarna är delägare. Andra ersätt- ningsberättigade på grund av försäkringar skall alltså inte anses som del- ägare enligt bestämmelsen. Återförsäkringstagare anses inte som delägare på grund av återförsäkringen. Genom det nya andra stycket utvidgas kretsen delägare till att omfatta andra än försäkringstagare. Det gäller de som är försäkrad i kollektiv- avtalsgrundad försäkring i egenskap av anställd. En grundläggande förutsättning för de försäkrades delägarskap är att bolagsordningen innehåller särskilda föreskrifter om detta (se vidare 2 kap. 5 §). Delägarskap för en försäkrad förutsätter enligt andra stycket första punkten att försäkringen syftar till att ge försäkringsskydd för den an- ställde. Sådana försäkringar kan i vissa fall kompletteras med försäk- ringsskydd även för andra, t.ex. skydd för närstående till den anställde. Eftersom bestämmelsen inte kräver att skyddet uteslutande skall avse den anställde förhindras inte att även sådana försäkringar kan ligga till grund för den anställdes delägarskap. Enligt andra punkten skall delägarskap för en försäkrad även förutsätta att försäkringen grundas på kollektivavtal. Ett kollektivavtal ingås nor- malt mellan en arbetsgivarorganisation och en arbetstagarorganisation. En enskild arbetsgivare kan dock också vara avtalspart i ett kollektiv- avtal. Någon särskild erinran om detta eller någon särskild definition av kollektivavtal fordras inte i paragrafen. Försäkringen skall enligt bestäm- melsen ha grund i ett kollektivavtal. Det föreligger därmed inget hinder mot en tillämpning i fall då kollektivavtalet delegerat vissa frågor att avgöras genom annan överenskommelse mellan arbetsgivarorganisation och arbetstagarorganisation eller på annat särskilt sätt. Även delägar- skapet för den försäkrade kan bestämmas i en överenskommelse av sist nämnda slag. I sammanhanget bör framhållas att själva delägarskapet i bolaget rent faktiskt uppkommer när försäkringsavtalet kommer att avse den försäkrade. Av tredje stycket, som i sak motsvarar det tidigare första stycket, följer att en delägare som huvudregel inte har något bristtäckningsansvar gen- temot bolaget. Tvångsvisa kapitaltillskott i form av uttaxeringar medges dock i vissa fall. För att förutsättningar för uttaxering skall föreligga måste bestämmelser om detta ha tagits in i bolagsordningen. Bestämmel- serna ger inte utrymme för nedsättning hos delägarna genom föreskrifter i bolagsordningen. I fråga om utformningen av uttaxeringsföreskrifter i bolagsordningen hänvisas till författningskommentaren till 2 kap. 5 §. Av fjärde stycket följer att endast den som är delägare i ett skadeför- säkringsbolag kan bli föremål för en uttaxering. Ansvaret kan endast gö- ras gällande i skadeförsäkringsbolag för skulder, avsättningar eller för- luster som är hänförliga till den direkta skadeförsäkringsrörelsen. Där- igenom utesluts att delägare kan uttaxeras i en återförsäkringsrörelse. Delägaransvaret enligt bolagsordningen kan endast göras gällande i den formen att skadeförsäkringstagare åläggs en skyldighet att skjuta till pengar till bolaget utöver ordinarie avtalade premieinbetalningar. Enligt stycket kan ett sådant ansvar inte åläggas den som är delägare i egenskap av försäkrad enligt andra stycket. Fjärde stycket uppställer vissa ramar för delägaransvaret. Första punkten innebär att en uttaxering inte kan komma i fråga för försäkringar som en konsument eller ett dödsbo tecknat för enskilt eller i huvudsak enskilt bruk. Vid avgränsningen av detta område bör avgränsningen en- ligt konsumentförsäkringslagstiftningen tjäna som vägledning. Av andra punkten följer att delägarnas ansvar är subsidiärt. Utgångs- punkten är att uttaxering skall kunna föreskrivas i bolagsordningen för sådana situationer där bolaget hamnat i ekonomiska svårigheter och är i behov av kapitaltillskott från delägarna för verksamhetens ändamålsen- liga drift. Det är tillräckligt för ett ansvar att åtagandena eller förlusterna inte kan täckas av tillgångar eller medel värderade och beräknade enligt ett etablerat ekonomiskt regelsystem för försäkringsbolag. Det förhållande som utlöser delägaransvaret kan relateras såväl till företagets skulder eller avsättningar som förluster. Någon förlust behöver alltså inte ha uppkommit för att ansvaret skall kunna göras gällande. Om inträdet av uttaxeringsansvaret knyts till uppkomna förluster, är det till- räckligt att förlusten inte fullt ut kan täckas av obeskattade reserver eller eget kapital enligt en balansräkning som är upprättad och reviderad enligt tillämplig årsredovisningslag. Det krävs dock inte att bolaget helt saknar medel för förlusttäckning. Ansvaret kan också knytas till den situationen att medel saknas för en viss försäkringsgren på grund av att tillgängliga medel enligt bolagsordningen bara får användas för förlusttäckning i en annan försäkringsgren. Det kan i bolagsordningen också finnas sådana regler om förlusttäckning som innebär att uttaxering får ske trots att obeskattade reserver finns. Om ansvaret knyts mera direkt till bolagets oförmåga att svara för skulder och avsättningar, bör det vara tillräckligt att tillgångarnas värde inte täcker sådana poster beräknade enligt de redovisningsregler som företaget tillämpar, de regler som tillämpas vid en tvångslikvidation eller de regler som gäller för skuldtäckning. Som bestämmelsen är utformad kan uttaxering föreskrivas även för insolvens- situationer då bolaget saknar erforderliga kontanta medel för att infria skulder som förfallit till betalning. Detsamma gäller för en konstaterad brist i ett försäkringsbolags konkurs. Det bör framhållas att bestämmelserna inte kräver att tillgångar med ett bokfört värde som är lägre än verkligt värde måste ha avyttrats innan ett delägaransvar kan göras gällande. Femte stycket motsvarar tidigare tredje stycket. Bestämmelsen har genomgått en redaktionell justering i enlighet med Lagrådets förslag. Den innebär ingen saklig ändring i förhållande till tidigare lydelse. I ett nytt sjätte stycke har tagits in en dispensregel som gör det möjligt för lokala ömsesidiga skadeförsäkringsbolag att behålla uttaxeringsvill- kor i bolagsordningen som överensstämmer med äldre rätt utan hinder av ansvarsbegränsningarna för konsumentförsäkringar enligt fjärde stycket. Dispensregeln är avsedd för mindre lokala försäkringsbolag. De särskilda skäl som bör föreligga för dispens har utvecklats i den allmänna motive- ringen, avsnitt 9.1. 1 kap. 8 § I paragrafen behandlas tillskott av garantikapital i ömsesidiga försäk- ringsbolag. Genom ändringen anges att garantikapital inte bara kan före- komma vid bolagets bildande utan även kan tillskjutas bolaget vid senare tillfällen, om det skulle behövas. Frågan om registrering m.m. av sådana tillskott av garantikapital behandlas i 2 kap. 17 §. Paragrafen kommenteras närmare i allmänmotiveringen, avsnitt 9.2. 1 kap. 10 § Dispensmöjligheten för vissa livförsäkringar i det tidigare första stycket har upphävts. Ändringen är en konsekvens av att nuvarande ordning med försäkringstekniska grunder slopas (se 7 kap. 3 §). Ändringen kommenteras närmare i den allmänna motiveringen, avsnitt 8.3.4. Som en konsekvens av ändringen i första stycket har hänvisningen i nya första och fjärde styckena ändrats. 1 kap. 11 § Paragrafen har kompletterats med anledning av att försäkringsaktiebolag får använda vissa nya finansieringsformer enligt 5 kap. Bestämmelsen motsvarar 1 kap. 4 § aktiebolagslagen. I kapitlet har bestämmelserna i 2 och 3 §§ om prövningen av bolaget och kvalificerade ägare inför beslut om koncession ändrats som en följd av slopandet av sundhetsprincipen. I 3 b § har termen fondförsäkring ut- nyttjats i lagtexten. I paragrafen har också bestämmelserna om vilka fon- der som sådana försäkringar kan vara anknutna till justerats. Ändringarna i 5 §, som behandlar bolagsordningens innehåll, är föranledda av materiella ändringar i andra kapitel. Genom ändringar i 13 och 17 §§ införs nya regler om tidsfrister för inbetalning av garantikapital i ömsesidiga bolag. 2 kap. 3 § I paragrafen regleras bl.a. vilka krav som den planerade verksamheten och ägare med kvalificerat innehav skall uppfylla för att försäkringsbola- get skall beviljas koncession. Femte stycket har ändrats bl.a. med anledning av att sundhetsprincipen slopats. Äldre bestämmelser i första punkten som knyter an till sundhets- principen har ersatts av ett allmänt krav att den planerade verksamheten skall vara förenlig med FRL och andra författningar för försäkrings- bolagets verksamhet. Begreppet författning har därvid samma mening som i 1 § lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författ- ningar och fångar således in förordningar och myndighetsföreskrifter. Därmed ges alltså ett klart författningsstöd att vägra koncession om det framkommer att den planerade verksamheten kan innebära överträdelser av annan lagstiftning utanför FRL, t.ex. konkurrens- och försäkringsav- talslagarna. Vidare har reglerna i andra punkten om prövningen av ägare med ett kvalificerat innehav anpassats på motsvarande sätt genom införandet av en hänvisning till första punkten. I punkten har också gjorts en redaktionell ändring. 2 kap. 3 b § Vissa ändringar har gjorts i första stycket tredje punkten som avser liv- försäkringar anknutna till värdepappersfonder. Ett förtydligande har in- förts om att sådana försäkringar kan vara anknutna till fonder förvaltade av fondförvaltare med tillstånd enligt lagen (1990:1114) om värde- pappersfonder. Genom justeringen följer också att livförsäkringarna kan vara anknutna till fonder som förvaltas av utländska fondförvaltare enligt nämnda lag och till s.k. nationella fonder enligt 3 § samma lag. Vidare har termen fondförsäkring införts som en sammanfattande benämning på de livförsäkringar som faller in under punkten. 2 kap. 5 § I paragrafen har ändringar gjorts i första stycket såvitt avser bolagsord- ningens innehåll. Ändringen i åttonde punkten avser livförsäkringsbolag. I sådana bolag skall årsvinsten och belopp som förs över från bundet eget kapital till fritt eget kapital användas för återbäring i den mån inte vinsten eller det överförda beloppet får tas i anspråk för vinstutdelning eller förlust- täckning (12 kap. 5 §). I fortsättningen skall således frågan om förlust- täckning i livförsäkringsbolag regleras i bolagsordningen. Regeringen delar Lagrådets bedömning att principen bör återspeglas också i före- varande paragraf. Bestämmelserna tar även sikte på sådana livförsäkringsbolag som inte delar ut vinst. Enligt 12 kap. 9 § skall dessa bolag inrätta en konsolideringsfond. Fonden skall användas för att täcka förluster men kan också, i den utsträckning den inte utnyttjas för förlusttäckning, användas för andra ändamål. Konsolideringsfonden påverkar självfallet regleringen i bolagsordningen av förlusttäckningen. Bestämmelserna i den tidigare nionde punkten har utmönstrats som en följd av att frågor om återförsäkring skall ingå i de försäkringstekniska riktlinjerna enligt nya bestämmelser i 7 kap. 3 §. De nya nionde och tionde punkterna motsvarar tidigare punkterna 10 och 11. En ny elfte punkt har tillkommit som en följd av att anställda som är försäkrade utan att vara försäkringstagare i vissa fall skall kunna vara delägare (se 1 kap. 7 §). Enligt bestämmelsen skall bolagsordningen ange vilken krets som är delägare, om försäkrade i kollektivavtalsgrundad för- säkring är delägare.