prop · GM0330 · 1999-01-01 00:00:00 — Som nämnts får filialer till institut inom EES inte ta med sig sitt hem- landsskydd till i den mån skyddet är bättre än det som gäller här. Ansvaret för att genomföra detta s.k. exportförbud i den nationella lag- stiftningen ligger på institutets hemland. Frågan är emellertid hur man skall lösa motsvarande situation för filialer till institut som har sitt hemvist utanför EES. Om dessa instituts bättre hemlandsskydd skulle omfatta även tillgångar i en filial i skulle det innebära att dessa institut ges en fördel i konkurrenshänseende i förhållande till övriga värdepappersin-stitut i och de institut från andra EES-länder som har filialer här. När det gäller insättningsgarantin har detta lösts på så sätt att filialer från tredje land inte får etablera sig i , om de omfattas av ett hemlands-skydd som är bättre än det svenska. Detta har motiverats med att sådana filialer borde behandlas på samma sätt som filialer från länder inom EES och att man därigenom undviker konkurrensnackdelar för svenska banker och filialer i till banker i andra länder inom EES (prop. 1995/96:60 s. 50). Något exportförbud av hemlandsskyddet för filialer till institut utanför EES finns inte . Redan genom det faktum att ett svenskt investe- rarskydd nu införs kommer således konkurrensnackdelarna för värdepap- persinstitut med säte inom EES som är verksamma i att minska i förhållande till nuvarande ordning. Utredningens förslag som bygger på vad som gäller enligt insättningsgarantin innebär dessutom att tredje- landsfilialer med ett bättre skydd än det svenska över huvud taget inte skall få etableras i . Detta är en skillnad i förhållande till vad som gäller för EES-filialer, som ju får etableras i men inte omfattas av det bättre hemlandsskyddet här. Eftersom det exportförbud som gäller inom EES är en angelägenhet för hemlandet är det inte möjligt att införa en motsvarande reglering för tredjelandsfilialer. Det får emellertid anses vara tveksamt att införa ett fullständigt etableringsförbud för dessa filialer. Det kan nämligen tänkas att regleringen i hemlandet är sådan att institutet inte har någon möjlighet att avsäga sig skyddet och därmed påverka möj-ligheten att etablera en filial i . De kan tillägas att exportförbudet i investerarskyddsdirektivet liksom motsvarande förbud i insättningsga-rantidirektivet skall utvärderas före (artikel 7.1). Enligt regeringens uppfattning talar de skäl som anförts mot att det införs ett etableringsförbud för tredjelandsfilialer innan en sådan utvärde- ring som förutsätts i direktivet har gjorts. Av samma skäl bör också den begränsning som finns för tredjelandsfilialer när det gäller insättningsga- rantin tills vidare tas bort. 8 Ersättningens storlek Regeringens förslag: En investerare skall kunna få ersättning från in- vesterarskyddet med sammanlagt högst per institut. Ingen självrisk tas ut vid ersättning. Till den del investeraren erhållit utdelning i värdepappersinstitutets konkurs, betalning ur institutets ansvarsförsäkring eller skadestånd enligt aktiekontolagen (1989:827), har han inte rätt till ersättning av investerarskyddet, om det utbetalda beloppet avser en förlust som omfattas av investerarskyddet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. anser att ta-ket på ersättningen bör vara 25 basbelopp eller ca . Bland andra , och Aktiefrämjandet anser att det bör införas en självrisk. Enligt dessa re- missinstanser skulle en självrisk motivera investerarna att i högre grad beakta att de institut som anlitas är välskötta och seriösa. Dessutom fram- hålls att instituten skulle stimuleras ytterligare att utveckla och förbättra sina system för intern kontroll. Skälen för regeringens förslag: Investerarskyddsdirektivet har utformats med tanke på de mindre investerarna. Som minsta ersättning har, i likhet med insättningsgarantidirektivet, ett belopp om 20 000 ecu (ca ) föreskrivits. Medlemsländerna får införa högre gränser eller inga gränser alls. För insättningsgarantin har det högsta ersättningsbeloppet bestämts till . I propositionen om insättningsgaranti anfördes angående ersättningsnivån bl.a. att en ersättning om 20 000 ecu per person borde vara tillräcklig för att täcka inlåningen för den helt dominerande delen av hushållen (1995/96:60 s. 60 f.). Det ansågs dock inte tillräckligt för att täcka den dominerande delen av småföretagares inlåning. Med hänsyn till detta an-sågs ersättningsnivån böra bestämmas till ett belopp om högst (ca 28 000 ecu). De argument som anförts till stöd för valet av högsta ersättningsnivå in-om insättningsgarantin kan enligt regeringens mening i huvudsak gälla även för investerarskyddet. En ersättning om synes vara tillräcklig också för att det stora flertalet mindre investerare skall få ett fullt skydd. Eftersom investerarna har separationsrätt till sina finansiella instrument kan det tyckas att redan ett belopp motsvarande miniminivån om 20 000 ecu skulle vara tillräckligt. Att ha olika nivåer på skyddet i de olika garantiordningarna skulle emellertid kunna leda till omotiverade skillnader i ersättning mellan investerare och insättare. Det kan uppfattas som egendomligt om en likvid som uppburits vid en försäljning som re- dovisningsmedel (investerarskyddet) inte skulle vara skyddad i samma omfattning som en likvid som satts in på konto (insättningsgarantin). Samma beloppsgräns, , bör därför gälla också för ersätt- ning från investerarskyddet. Enligt artikel 2.4 i investerarskyddsdirektivet skall de krav som ersätts beräknas enligt de rättsliga och avtalsmässiga villkor som gällde vid tiden för ersättningsrättens inträde. Ersättning för instrument som institutet inte förmår att återlämna till investerarna skall beräknas med utgångspunkt i marknadsvärdet på instrumenten. Med den inriktning mot mindre investerare som investerarskyddet föreslås få torde förekomsten av finansiella instrument som inte åsatts något marknadsvärde att vara begränsad. Metoderna för värderingen av sådana instrument får utvecklas i rättstillämpningen på samma sätt som vid andra situationer där värderingar skall ligga till grund för olika bedömningar. Den grundläggande principen om ett värde som kan erhållas vid en verklig omsättning vid värderingstidpunkten bör dock upprätthållas även här. Även om utgångspunkten skall vara att ersättningen skall uppgå till det värde som en omsättning skulle ha inbringat bör för enkelhetens skull normalt sett ett noterat värde om instrumenten är föremål för kurssätt- ning anses utgöra instrumentens marknadsvärde. Därvid bör i första hand instrumentens senast noterade betalkurs vara avgörande. Om det saknas en sådan kursangivelse kan i andra hand den senast noterade köp- kursen, dvs. vad en köpare på marknaden varit beredd att betala för in- strumentet, tjäna till ledning vid bedömningen. Det nu sagda blir tillämp- ligt i samtliga de fall där instrumenten är föremål för regelbunden omsättning och kurssättning, t.ex. vid en börs eller auktoriserad marknadsplats. Även i de fall där handeln organiseras av ett värdepappersinstitut kommer de kursangivelser institutet anger att bli avgörande. Som exempel kan nämnas den handel som administreras av InnovationsMarknaden (IM) och Aktietorget. Andra exempel är den handel som sker genom Börsinformation (SBI) och på den s.k. Nya Marknaden samt de kurser som vissa värdepappersinstitut offentliggör på sina hemsidor på Internet. Även om investeraren kan påvisa att han hade kunnat genomföra en försäljning av instrumentet till ett högre pris än det sålunda noterade vär- det bör detta inte medföra att värderingen sätts högre än det noterade värdet. Detsamma gäller om försäljningen skulle ha ingått som en del i en större affär, i vilken för övrigt inte heller andra följdförluster kan ersättas av investerarskyddet. Om det emellertid vid värderingstidpunkten förelåg ett till allmänheten riktat erbjudande om försäljning till ett högre värde än det noterade bör detta dock kunna åberopas alternativt, om investeraren genom att acceptera erbjudandet skulle ha fått försäljningen genomförd. Ett villkorat erbjudande som senare inte genomförs bör däremot inte kunna åberopas. I fråga om likvida medel bör beräkning av upplupen ränta ske per ett visst datum, för att möjliggöra ett praktiskt förfarande i samband med utbetalningar. Liksom beträffande insättningsgarantin bör därför ränta på likvida medel ersättas till och med dagen då rätten till ersättning inträdde, dvs. i praktiken dagen för konkursbeslutet. En förutsättning bör dock vara att rätt till ränta föreligger enligt lag i första hand räntelagen (1975:635) eller avtal. Behållning som är angiven i utländsk valuta får omräknas till kronor enligt den senaste köpkurs som gäller vid värderingstidpunkten. Med köpkurs bör därvid förstås den s.k. fixkurs för köp som fastställs vid avistahandel med valuta den dag då konkursbeslutet meddelades. Om en investerare har investeringar i olika filialer i flera länder, stadgar direktivet att investerararskyddet skall gälla investerarens sammanlagda krav mot institutet (artikel 8.1). Det maximala beloppet en investerare i sådana fall kan erhålla är således . Artikel 4.4. i direktivet medger att en självrisk om högst av investerarens krav kan tas ut på ersättningsbelopp upp till 20 000 ecu. Det bärande motivet för att införa en självrisk skulle vara att skydda de incitament till internkontroll som instituten har . Självrisken skulle som påpekats av remissinstanserna kunna förmå investerarna att välja institut med större omsorg och därigenom påverka instituten att förbättra sin or-ganisation och verksamhet, framför allt när det gäller hanteringen av de risker som kan orsaka ersättningsskyldighet från investerarskyddet. Ett investerarskydd utan självrisk skulle kunna försvaga investerarnas intresse för institutens riskhantering genom att investerarens förmögenhet inte påverkas av en eventuell konkurs. Investeraren har då inget incita- ment att välja ett säkrare institut framför ett osäkrare. Investerarskyddet vänder sig främst till privatpersoner. Det stora flerta- let av dessa kan förmodas ha svårt att göra en riktig bedömning av insti- tutens inre organisation och annat som kan vara av betydelse för sanno- likheten för att ett institut försätts i konkurs och tillgångar därvid inte kan återfås med separationsrätt. Det kan här vara fråga om faktorer som in- vesterare har mycket svårt att skaffa sig kunskap om, t.ex. felaktiga ruti- ner och oegentligheter vid hanteringen av investerarnas tillgångar. Även om investerarnas möjlighet till insikt är begränsad torde risken för inves- teraren att själv få bära en del av förlusten kunna leda till ett något mer medvetet val av institut. I en väl fungerande marknad skapas därmed in- citament för instituten att förbättra sina interna säkerhetsrutiner. Detta talar för att ersättningar från investerarskyddet bör reduceras med en självrisk. I fråga om andra kundgrupper än små investerare påverkas inte incita- mentstrukturen nämnvärt av investerarskyddet. För dessa grupper kommer det fortfarande att finnas skäl att bevaka institutens interna säkerhetsrutiner. Bland dessa aktörer finns även kunder som är mycket viktiga för instituten. Dessa aktörer torde även ha större möjlighet att bevaka institutet. Mot denna bakgrund torde investerarskyddet endast påverka institutens incitament till intern bevakning marginellt. Detta medför att behovet av en självrisk i investerarskyddet minskar. Därtill kommer att löpande övervakar institutens interna riskhanteringsrutiner, t.ex. när det gäller hanteringen av kundtill- gångar. Eftersom har bättre möjligheter till insyn än enskilda aktörer torde det framför allt vara tillsynen som har en positiv inverkan på säkerhetsrutinerna hos instituten. En av insättningsgarantins viktigaste funktioner är att motverka risken för panikuttag från bankerna vid oro på marknaden. En självrisk skulle motverka denna funktion. Risken för motsvarande panikhandlingar på värdepappersmarknaden är betydligt mindre. Av den anledning finns så- ledes inte skäl att avstå från en självrisk. Mot bakgrund av att institutens incitament att hålla en god nivå på sin interna riskhantering kan antas inte påverkas av att investerarskyddet in- förs, anser emellertid regeringen att likformighet med insättningsgarantin är att föredra och att det således inte bör införas något självriskmoment i investerarskyddet. Investerarskyddets förhållande till ansvarsförsäkring och skadestånd enligt aktiekontolagen Ett värdepappersinstitut är enligt 5 kap. 2 § lagen om värdepappersrörelse skyldigt att ha en försäkring för skadeståndsskyldighet som institutet kan komma att ådra sig vid utförande av tjänster i rörelsen (se avsnitt 4.3.2). Investerarskyddet skulle kunna utformas så att en investerare som lidit skada i första hand skall försöka få ersättning genom värdepappersinstitutets ansvarsförsäkring och först om ersättning inte kan utgå ur den vara berättigad till ersättning från investerarskyddet. En sådan ordning skulle emellertid tunna ut den skyddsfunktion som investerarskyddet skall ha. För att skyddet skall bli effektivt måste det utformas så att det blir enkelt för den enskilde investeraren att ta till vara sin rätt. En lösning som innebär att investeraren först måste driva sin sak mot försäkringsgivaren för att sedan i den mån täckning för kravet inte kunnat erhållas ur försäkringen behöva vända sig mot investerarskyddet är därför inte acceptabel. Vid bedömningen av om rätt till ersättning från investerarskyddet föreligger skall således inte ingå en prövning av om investeraren haft möjlighet att erhålla ersättning från en ansvarsförsäkring som tecknats av institutet. Detta utesluter dock inte att på olika sätt kan agera för att ansvarsförsäkringen tas i anspråk för utbetalning direkt till investeraren för att på så sätt minska belastningen på investerarskyddets finansiella kapacitet. I den mån ersättning utgår från investerarskyddet för förlust som täcks av en ansvarsförsäkring som värdepappersinstitutet har bör staten kunna återkräva utbetalt belopp av försäkringsgivaren. Syftet med investerarskyddet är ju att investeraren skall ha en garanti mot förluster. Staten bör därför vid utbetalningar ha rätt att överta investerarens anspråk mot försäkringsgivaren enligt de villkor som gäller för försäkringen i fråga. Ur investerarens synvinkel innebär detta att försäkringsersättningen minskas med ett belopp som motsvarar vad som utbetalats från investerarskyddet eller, om försäkringsersättning redan utbetalats, att ersättning inte utgår från investerarskyddet (se avsnitt 9.3). Motsvarande bör gälla vid skadestånd enligt aktiekontolagen (1989:827). Har investeraren erhållit ett skadestånd om eller mer har han inte dessutom rätt till ersättning från investerarskyddet för en eventuellt överskjutande förlust (se avsnitt 7.2.1 och 9.3). Om utdelning, skadestånd eller försäkringsersättning avser annat krav än sådant som omfattas av investerarskyddet bör dock ersättning från investerarskyddet kunna utgå. Beskattning av ersättning från investerarskyddet Utgår ersättning från investerarskyddet för finansiella instrument uppstår frågan hur ersättningen skall behandlas ur skattesynpunkt. Om skatt för realisationsvinst inte tas ut kan det hävdas att investeraren försätts i en gynnad situation i förhållande till om han i stället hade sålt instrumenten. Å andra sidan är avhändandet av instrumenten inte frivilligt och om in- vesteraren vill återköpa instrumenten för ersättningen blir denna otillräck-lig efter en reavinstbeskattning. Frågan om beskattning av ersättning från investerarskyddet tas upp i en inom upprättad promemoria (Ds 1998:47 Skattefrå- gor och investerarskydd). I promemorian föreslås att utbetald ersättning i första hand skall anses utgöra ersättning för insatt kapitalbelopp, i andra hand ersättning för upplupen ränta och i övrigt ersättning för finansiella instrument. Vidare föreslås bl.a. bestämmelser om hur den skattemässiga fördelningen mellan marknadsnoterade och ickemarknadsnoterade finan- siella instrument skall ske. Regeringen avser att ta ställning till förslagen i promemorian när remissbehandlingen är avslutad. 9 handläggning av investerarskyddet 9.1 Utredningen av krav Regeringens förslag: En investerare som vill ha ersättning från investerarskyddet skall framställa sitt krav till från den dag då institutet försattes i konkurs. Om en investerare varit förhindrad att framställa krav, skall fristen räknas från den dag hindret upphörde. Ansvaret för utredningen av investerarens krav skall ligga på . Förvaltaren i institutets konkurs skall underrätta investerare, om han anser att det kan föreligga rätt till ersättning från investerarskyddet. Vidare skall förvaltaren bistå nämnden med uppgifter som behövs för utredningen. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock att det införs en möjlighet till dröjs- målstalan om ett beslut i ersättningsfrågan inte har fattats inom sex måna-der från det att investeraren framställt sitt krav. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. och menar att det bör införas en bestämmelse som ålägger konkursförvaltaren att informera investerarna, om det finns grund för att framställa ett krav på ersättning från investerarskyddet. Föreningarna anser vidare att det bör åvila att bedöma frågan om ett ersättningsärende oskäligt uppehålls. Dessutom anser föreningarna att det behövs en regel för att klargöra hur en brist skall fördelas mellan investe-rare om det inte kan fastställas vilka av dem som förlorat tillgångar. Vida-re anser föreningarna liksom Kammarrätten i att det bör klargöras i vilka fall hinder skall anses föreligga mot att framföra ersätt-ningsanspråk. anser att förslaget bör förtydligas så att det framgår att det åligger en investerare att visa att denne är ersätt-ningsberättigad i syfte att undvika missbruk av investerarskyddet. Skälen för regeringens förslag: När en investerare framställer ett krav på ersättning från investerarskyd- det inställer sig flera frågor: Är investeraren rättmätig innehavare till de likvida medel eller de finansiella instrument som ligger till grund för kravet? anförtrotts egendomen, med därpå följande ansvar för densamma? Har investeraren till någon del från konkursboet fått ut sådan egendom som motsvarar kravet? Hur skall egendomen värderas? Dessa och andra frågor är sådana som kan behöva utreda och ta ställning till innan utbetalning sker. Härvid föreligger en klar skillnad jämfört med insättningsgarantin, som i högre grad gäller masshantering av ärenden. För investerarskyddet blir det fråga om en mera individuell hantering av de krav som framställs. Flera krav kan i och för sig behandlas tillsammans om de bygger på lika förutsättningar, t.ex. är orsakade av samma brist i institutets hantering. Det är som bör har ansvaret för att nödvän- dig utredning sker. Konkursförvaltaren måste emellertid vara beredd att bistå med det underlag som nämnden behöver för sin utredning av krav. Någon utredningsskyldighet, utöver den som följer av bestämmelserna i konkurslagen, bör dock inte åläggas konkursförvaltaren. Enligt artikel 9.1 i investerarskyddsdirektivet får investerarskydds- systemet fastställa den tidsfrist inom vilken investerare skall framställa sina krav på ersättning. Denna frist får emellertid inte vara kortare än från det att rätten till ersättning inträdde, dvs. från konkursbe- slutet eller motsvarande. Dessutom får en investerare som varit oförmö- gen att framställa sitt krav inom den bestämda tidsfristen inte vara betagen möjligheten att få sin rätt prövad trots att tidsfristen löpt ut. Vad gäller insättningsgarantin är det konkursförvaltaren som tar initia- tivet till ersättningsärenden. Konkursförvaltaren lämnar ett underlag till preliminär beräkning av vilka som är berättigade till ersättning samt hur mycket var och en är berättigad till. Varje insättare underrättas därefter om hur mycket han är berättigad till enligt den preliminära beräkningen. Om en insättare invänder mot försla- get till utbetalning får nämnden ta ställning till invändningen. I annat fall sker utbetalning enligt förslaget (se om det praktiska arbetet vid ett ersättningsfall, Fi 97/790). Insättningsgarantin träder in så snart det konstaterats att en viss person har en insättning hos institutet och hur mycket den uppgår till. Samtliga insättare tillhör kategorin oprioriterade borgenärer. Det kan därför med fog antas att dessa väsentligen kommer att gå miste om sina insättningar vid en konkurs. För investerarna gäller däremot som huvudregel att dessa normalt kan få ut sina tillgångar på grund av separationsrätt. Även om en konkurs inträffar i ett institut som omfattas av investerarskyddet skall därför normalt sett investerarna inte behöva ta investerarskyddet i anspråk. Bara om det förelegat speciella förhållanden i institutet kan det bli aktuellt med ersättning. Denna skillnad gentemot insättningsgarantin gör att det beträffande investerarskyddet framstår som mer ändamålsenligt att in-vesteraren själv hos begär ersättning. En sådan begäran bör kunna göras formlöst. Konkursförvaltaren torde vara den som först upptäcker om finansiella instrument och likvida medel saknas eller om det annars finns skäl för en investerare att vända sig mot investerarskyddet. Det bör därför införas en skyldighet för konkursförvaltaren att så snart denne får reda på förhållanden som tyder på att rätt till ersättning kan finnas, underrätta berörda investerare om att de kan framställa anspråk på ersättning hos . Samma information bör också lämnas till . Nämnden bör naturligtvis själv informera investerare om att de har möjlighet att framställa krav på ersättning om nämnden uppmärksammar att det finns anledning till det. Möjligheten att sätta en tidsfrist för en investerares rätt att framställa ersättningsanspråk motiveras av att en sådan frist behövs för en rationell hantering av ersättningsärendena. Den minimitidsfrist som direktivet föreskriver framstår emellertid som väl kort. En frist på t.ex. ger ett större utrymme för en konkursförvaltare att ta ställning till om investerarna kan få sina krav tillgodosedda inom konkurshante- ringen. bör en så pass tilltagen frist inte komma att påverka hanteringen av investerarskyddet negativt. En konkurs i ett institut som bedriver finansiell verksamhet är regelmässigt av komplicerat slag och medför bl.a. att en mängd olika fordringsförhållanden måste utredas. Man kan därför utgå från att en konkurs i ett finansiellt institut inte har hunnit avslutas . En frist bör också kunna leda till ett bättre underlag för att ta ställning till krav på ersättning från investerarskyddet. En investerare skall dock inte behöva gå miste om ersättning på grund av att tidsfristen löpt ut om han varit förhindrad att framställa sina krav. Det torde inte vara lämpligt eller möjligt att uttömmande ange i vilka situationer hinder kan anses föreligga. Bedömningen bör dock vara generös mot investeraren. Om de skäl som åberopas för att hinder förelegat framstår som rimliga, bör således investeraren inte vara betagen sin rätt att framställa anspråk på ersättning. Om exempelvis investeraren anger en trovärdig anledning till att han inte känt till värdepappersinstitutets konkurs bör hinder som regel anses ha förelegat. Längre utlandsvistelse eller allvarlig sjukdom är omständigheter som kan ha betydelse vid bedömningen. Skulle någon göra anspråk på ersättning, ensam eller vid sidan av an- nan, utan att vara antecknad i institutets register som berättigad, åligger det denne att visa sin rätt till ersättning. Någon bestämmelse med denna innebörd, som efterfrågar, synes dock inte vara nöd- vändig att införa, utan detta torde följa av allmänna principer.