prop · GM0385 · 1999-01-01 00:00:00 — Om en försäkring upphör kan försäkringstagaren ha rätt till er- sättning för den premie som därigenom betalats för mycket. Det är främst denna fråga som åsyftas med kravet på att i föreskrifterna skall anges vad som skall gälla i fråga om försäkringstagarnas rätt. Innan ett beslut om nedläggning av en hel verksamhetsgren fattas bör naturligtvis andra vägar prövas för att upprätthålla försäkringsverksam- heten. Ett sätt att uppnå en mera rationell skadereglering kan vara att höja självriskerna. Bestämmelsen i andra punkten innehåller bemyndigande för regeringen att genom föreskrifter bestämma om självrisken i försäkring. Den har sak- ligt oförändrad men språkligt moderniserad överförts från 8 § inländska och 10 § utländska lagen. Enligt bestämmelsen i tredje punkten kan regeringen föreskriva att för- säkringar som avser byggnader skall gälla fastän försäkringstagaren underlåtit att betala försäkringspremien. Paragrafen motsvarar 11 § första stycket inländska lagen och 13 § första stycket utländska lagen. Till skill- nad från gällande bestämmelser omfattar förslaget även försäkringar mot andra skador än brand. För obetalda har försäkringsgivaren för- månsrätt i enlighet med nuvarande regler. Bestämmelsen härom återfinns i 8§. Bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 6.5. 8 § För en försäkringsgivares fordran på sådan obetald premie som avses i 7 § 3 gäller förmånsrätt enligt 6 § 1 och 7 § 2 förmånsrättslagen (1970:979). Paragrafen upptar en bestämmelse om särskild förmånsrätt för sådan obetald försäkringspremie som avses i 7 § 3. Bestämmelsen har sin motsvarighet i 11 § andra och tredje stycket in- ländska lagen och 13 § andra och tredje stycket utländska lagen. Förmånsrätten gäller för obetald premie på försäkring av byggnad som hör till fast egendom och tomträtt. Enligt punkt 5 i övergångsbestäm- melserna till förmånsrättslagen gäller vad som i den lagen sägs om för- månsrätt i tomträtt motsvarande tillämpning beträffande vattenfallsrätt som upplåtits enligt lagen (1907:36) om nyttjanderätt till fast egendom. Enligt 2 § andra stycket förmånsrättslagen omfattas även ränta av för- månsrätten om inte annat är föreskrivet. 9 § Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om anstånd för 1. försäkringstagare att betala försäkringspremie som är för- fallen till betalning, 2. försäkringsgivare att betala ut försäkringsersättning som för- fallit till betalning. Paragrafen innehåller bestämmelser om specialmoratorium på försäk- ringsområdet. Den har behandlats i den allmänna motiveringen under av- snitt 6.5. Bestämmelserna motsvarar 10 § inländska lagen och 12 § utländska lagen. Till skillnad från gällande regler uppställer de föreslagna bestäm- melserna inte någon tidsgräns för betalningsanstånden. 10 § Regeringen får meddela föreskrifter om avvikelser från bestämmelser om för- säkringsgivares meddelande till försäkringstagare och från bestämmelser och för- säkringsvillkor som är beroende av sådana meddelanden. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får medge en för- säkringsgivare att avvika från bestämmelser och villkor som anges i första stycket. Enligt första stycket får regeringen meddela generella föreskrifter om av- vikelser från bestämmelser om aviseringsskyldighet. I andra stycket ges ett bemyndigande för regeringen eller den myn- dighet regeringen bestämmer att besluta om dispens i motsvarande fall. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 6.5. 11 § Regeringen får meddela föreskrifter om avvikelser från 9 och 16 §§ trafik- skadelagen (1975:1410). Enligt paragrafen får regeringen meddela föreskrifter om avvikelser från regeln i 9 § trafikskadelagen, som anger att skadeståndslagens regler skall gälla för rätten till trafikskadeersättning, och från bestämmelsen i 16 § som reglerar ansvarsförhållandet för skador som orsakats av oför- säkrade eller okända fordon. Bestämmelsen har behandlats närmare i den allmänna motiveringen under avsnitt 6.6. Kapitlet upptar bestämmelser som finns i lagen (1960:22) om stat- lig krigsförsäkring den s.k. krigsförsäkringslagen och i förordningen (1988:1565) med instruktion för statens krigsförsäkringsnämnd. Försäkring mot krigsrisk m.m. 1 § Staten får meddela skadeförsäkring på transportområdet mot 1. krigsrisk och 2. risk att egendom läggs under embargo eller uppbringas eller utsätts för annan liknande åtgärd av främmande stat eller av den som där har tagit eller för- söker ta makten. Försäkring mot risker som avses i första stycket får staten också meddela i fråga om egendom som har lagrats i utlandet för införsel till eller i an- slutning till utförsel från . I paragrafen anges ramarna för statens rätt att meddela direktförsäkring. Till skillnad från gällande bestämmelse härom, som återfinns i 2 § första stycket krigsförsäkringslagen, görs inte någon begränsning till transport- och motorfordonsförsäkring. Det försäkringsbara området begränsas i stället på så sätt att det omfattar skadeförsäkring på transportområdet. Med den ytterligare begränsning som anges i 5 § föreslås alltså att staten skall kunna meddela direkt skadeförsäkring på hela transportom- rådet för sådana risker som nämns i paragrafen. Skulle det under krig eller krigsfara visa sig föreligga ett behov av statlig försäkring för exempelvis inrikes godstrafik och spårbundna for- don blir det möjligt för att meddela försäkring även för denna typ av transporter. Försäkring skall även kunna meddelas för transporter av betalningsmedel, värdepapper och motsvarande egen- dom, som inte faller under begreppet varor i juridisk mening och därför faller utanför det försäkringsbara området . I likhet med vad som gäller enligt krigsförsäkringslagen föreligger inte något formellt hinder mot att meddela försäkring för utländska transport- medel. Någon skyldighet för staten att meddela krigsförsäkring föreligger emellertid inte och föreslås inte heller införas utan en behovs- prövning skall ske i varje särskilt fall. Vid avgörandet om en försäkring skall meddelas blir det naturligtvis av stor betydelse vilket värde från totalförsvarssynpunkt som det transporterade godset har. Kan försäkring av godset påräknas bör förutsättningarna vara goda för att erhålla för- säkring även för transportmedlet. Enligt andra stycket får försäkring i vissa fall även meddelas för egen- dom som lagrats i utlandet. Bestämmelsen har sakligt oförändrad över- förts från 2 § första stycket krigsförsäkringslagen. Paragrafen har behandlats i den allmänna motiveringen under avsnitt 7.2. 2 § Staten får avge återförsäkring av sådana försäkringar som har meddelats enligt 1 §. Paragrafen motsvarar 3 § förordningen (1988:1565) med instruktion för statens krigsförsäkringsnämnd. Bestämmelsen har behandlats i den all- männa motiveringen under avsnitt 7.4. I praktiken är det fråga om en möjlighet för att företa riskutjämning genom återförsäkring i utlandet. Försäkrings- bolagen kommer nämligen inte att bedriva krigsförsäkringsverksamhet som nämnden är aktivt verksam som försäkringsgivare. 3 § Lagen (1927:77) om försäkringsavtal gäller inte i fråga om försäkring enligt 1 §. Bestämmelsen har sakligt oförändrad men språkligt moderniserad över- förts från 2 § tredje stycket krigsförsäkringslagen. Av paragrafen framgår att FAL inte är tillämplig på avtal om statlig krigsförsäkring. Att avtal om återförsäkring enligt 4 § faller utanför FAL framgår direkt av 1 § andra stycket den lagen. 4 § Staten får motta återförsäkring av skadeförsäkring. Bestämmelsen, som fått sin lydelse efter förslag från Lagrådet, reglerar statens möjligheter att verka som återförsäkringsgivare. Ramarna härför anges i 2 § andra stycket krigsförsäkringslagen. Till skillnad från vad som gäller föreslås att staten får möjlighet att meddela återförsäkring även åt utländska försäkringsgivare; i prak- tiken sådana som är etablerade här i landet. Även beträffande återförsäk- ringsverksamheten gäller de ytterligare förutsättningar som anges i 5 §. Återförsäkring får även meddelas för sådan försäkring mot krigsrisk och jämförlig risk som anges i 1 §. Eftersom försäkringsbolagen inte har för avsikt att meddela krigsförsäkringar under allvarligare krigsför- hållanden är dagens system inte uppbyggt med staten som återför- säkringsgivare på detta område. Även om det således inte föreligger något behov av att meddela återförsäkring av krigsrisker har denna möjlighet behållits av beredskapsskäl. Återförsäkring får dessutom meddelas för skadeförsäkring avseende civila risker. Till skillnad mot vad som gäller enligt krigsförsäkrings- lagen föreslås inte någon begränsning av det återförsäkringsbara området för civila risker. blir det således möjligt för att motta återförsäkring av exempelvis motorfordons- försäkringar. Utan att det anges särskilt gäller naturligtvis bemyndigandet att motta återförsäkring såväl enskilda försäkringsgivare som sammanslutningar av försäkringsgivare. 5 § Ärenden om försäkring enligt 1, 2 och 4 §§ handläggs av . Nämnden får meddela sådan försäkring endast när det är av väsentlig betydelse för försvarsansträngningarna, folkförsörjningen eller näringslivet. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak vad som gäller enligt 1 och 2 §§ instruktionen för statens krigsförsäkringsnämnd. För klarhetens skull och på inrådan av Lagrådet görs även en hänvisning till 2 §. Gränsen för det statliga engagemanget har dock utvidgats så att försäkring skall kunna meddelas även för det fallet att det är av väsentlig betydelse för försvarsansträngningarna. Dessutom har namnet på nämnden ändrats. Att regeringen får meddela närmare föreskrifter om Krigsförsäkrings- nämndens organisation och verksamhet följer av 8 kap. 13 § regerings- formen. Någon bestämmelse motsvarande 5 § krigsförsäkringslagen be- hövs därför inte. 6 § får, med avseende då det råder krigsför- hållanden, träffa avtal med försäkringsgivare om övertagande av sådana löpande försäkringar som avses i 1 § (krigsutbrottsavtal). Nämnden får också, med avseende , träffa avtal med för- säkringsgivare om återförsäkring som avses i 4 § (återförsäkringsavtal). Avtal enligt första eller andra stycket skall underställas regeringen för god- kännande om de innebär annat än mindre avvikelse från gällande ordning. Enligt bestämmelsen ges ett generellt bemyn- digande att ingå s.k. krigsutbrottsavtal och beredskapsavtal om återför- säkring. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 7.2. är staten bunden av såväl direktförsäkrings- som återför- säkringsåtaganden avseende krigsförhållanden utanför krigsförsäkrings- lagens ram genom bl.a. krigsutbrottsavtal och beredskapsavtal. Avtalen grundas på särskilda beslut av (se prop. 1961:172 och 1966:6). Regeringen har genom dessa beslut bemyndigats att uppdra åt att i enlighet med de av antagna riktlinjerna ingå avtalen, som för sin giltighet kräver regeringens god- kännande. I förhållande till gällande ordning innebär förslaget att med- givande inte kommer att krävas när nya krigsutbrottsavtal eller bered- skapsavtal ingås eller då ändringar i gällande avtal görs. ingår nya krigsutbrottsavtal eller bered- skapsavtal eller om ändringar som innebär annat än en mindre avvikelse från ett redan gällande avtal görs, skall avtalet enligt bestämmelsen i tredje stycket underställas regeringen för godkännande. 1 § beslut enligt 2 kap. 1 § får överklagas till kammarrätten. beslut i försäkringsärenden enligt denna lag får inte överklagas. Enligt första stycket får beslut enligt 2 kap. 1 §, att förverka en beviljad koncession eller förbjuda en EES-försäkringsgivare att fortsätta sin marknadsföring och att ingå nya avtal här i landet, över- klagas till kammarrätten. Bestämmelsen, som har behandlats närmare i avsnitt 6.7, överensstäm- mer med vad som gäller för överklagande i fredstid. I andra stycket anges att beslut i försäk- ringsärenden inte får överklagas. En sådan bestämmelse finns f.n. i för- ordningen med instruktion för nämnden. I detta sammanhang bör erinras om fullmaktsbestämmelsen i 14 § första stycket 3 lagen (1988:97) om förfarandet hos kommunerna, för- valtningsmyndigheterna och domstolarna under krig eller krigsfara m.m., som ger regeringen möjlighet att föreskriva att en statlig myndighets beslut inte får överklagas. 12.2 Förslag till lag om registrering av krigsskada på egendom En ny lag om registrering av krigsskada på egendom föreslås ersätta gäll- ande lag (1958:566) om ersättning för krigsskada å egendom, den s.k. krigsskadelagen. Förslaget, som har behandlats i den allmänna motive- ringen under avsnitt 9.2, innebär att ett för hela landet gemensamt krigs- skaderegister skall inrättas för inskrivning av uppgifter om krigsskador. 1 § För det ändamål som anges i 3 § skall det föras ett för hela landet gemensamt register (krigsskaderegistret). Registret får föras med hjälp av automatisk databe- handling. Ärenden om registrering skall handläggas av , som också är personuppgiftsansvarig enligt personuppgiftslagen (1998:204). Närmare föreskrifter om vilka uppgifter registret skall innehålla meddelas av regeringen. I paragrafens första stycke anges att ett för hela landet gemensamt regi- ster, benämnt krigsskaderegistret, skall föras för det ändamål som anges i 3 §. Av samma stycke framgår att registret får föras med hjälp av ADB. Enligt andra stycket skall vara personuppgifts- ansvarig för krigsskaderegistret och även ha hand om registreringen en- ligt lagen. Enligt tredje stycket får regeringen meddela närmare föreskrifter om vilka uppgifter registret skall innehålla. 2 § Med krigsskada avses i denna lag skada på egendom orsakad av 1. krig mellan och främmande stat, 2. krig mellan främmande stater, eller 3. en handling som har samband med ett senare utbrutet krig. I paragrafen definieras begreppet krigsskada. Definitionen motsvarar i sak den som ges i 1 § andra stycket krigsskadelagen. Med krigsskada avses en skada på egendom som uppkommer till följd av krig mellan stater. Lagen tar således inte sikte på personskador utan enbart sakskador. Som framgår av andra punkten behöver inte vara indraget i ett krig för att en skada skall bedömas som en krigsskada enligt lagen. I tredje punkten görs ett undantag från huvudregeln att en skada skall ha uppkommit till följd av ett krig. Som krigsskada bedöms också en skada som inträffar före ett krig men som har samband med ett senare utbrutet krig. Avsikten är att även skador i följd av sabotagehandlingar som sker före ett krig skall kunna registreras och ersättas . Däremot är inte en skada som uppkommit då krig hotat men inte utbrutit att bedöma som en krigsskada enligt lagen. 3 § Ändamålet med krigsskaderegistret skall vara att ge underlag för beslut i fråga om ersättning av statsmedel för krigsskador. I paragrafen anges för vilka ändamål uppgifter i registret får användas. Enligt 9 § personuppgiftslagen (1998:204) får personuppgifter inte be- handlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgift- erna samlades in. Ett undantag gäller dock behandling för historiska, statistiska eller vetenskapliga ändamål. 4 § Den som vill begära ersättning av staten för en krigsskada skall göra en skrift- lig ansökan om registrering av skadan hos . Ansökan skall om möjligt göras från det att skadan inträffade. En ansökan enligt första stycket kan avse även anspråk av någon annan än sökanden. Paragrafen, som motsvarar 11 § krigsskadelagen, upptar en bestämmelse om ansökan om registrering. Den som vill begära ersättning av staten för en krigsskada skall enligt bestämmelsen i första stycket göra en ansökan om registrering av skadan. Ansökan skall vara skriftlig. Enligt krigsskadelagen bortfaller rätten till ersättning om en skada inte anmäls . Eftersom en ansökan om registrering enligt lagen inte utgör en förutsättning för att den skadelidande senare skall kunna få ersättning för en krigsskada, uppställs inte någon motsvarande frist i den föreslagna lagen. För att inte ändamålet med registerföringen skall gå förlorat är det emellertid betydelsefullt att den som vill begära ersättning för en skada anmäler skadan för registrering och att detta sker . Paragrafen innehåller därför en ordningsföreskrift som anger att en skada om möjligt skall anmäls för registrering . Det säger sig självt att den nämnda ordningen med fortlöpande anmäl- ningar av inträffade skador knappast kan fungera annat än i skadefall till följd av krig mellan främmande stater eller vid s.k. lindrigare krigsfall. Vid mera omfattande krigsskador kommer skaderegistreringen i prakti- ken att få skjutas upp till efter kriget. Enligt bestämmelsen i andra stycket är det tillräckligt att en anmälan görs för varje inträffad skada oavsett om flera anspråk i anledning därav framställs, vilket kan vara fallet om exempelvis den skadade egendomen ägs av flera personer gemensamt. Närmare bestämmelser om vilka uppgifter om skadan som skall lämnas i registreringsansökningen, så att utredning och värdering senare skall kunna ske, får meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer genom tillämpningsföreskrifter i förordning. En särskild bestämmelse om detta behövs emellertid inte eftersom normgiv- ningskompetensen framgår direkt av 8 kap. 13 § regeringsformen. 5 § Försäkringsbolag som bedriver verksamhet i är skyldigt att ta emot ansökningar om registrering av krigsskada och att i övrigt biträda Finansinspek- tionen i registerärenden på det sätt som inspektionen beslutar. För sådan biträdes- verksamhet lämnas ersättning enligt grunder som bestäms av regeringen. Ett försäkringsbolag som mottagit en ansökan om registrering skall genast översända en bestyrkt kopia av denna till med uppgift om när ansökan gavs in till bolaget. I bestämmelsen regleras försäkringsbolagens skyldighet att mot ersätt- ning biträda i dess verksamhet enligt lagen. Första stycket i paragrafen motsvarar 19 § i krigsskadelagen. Hanteringen av anmälningar om registrering måste, i likhet med vad som gäller enligt det nuvarande systemet, bygga på en medverkan av lokala organ. Utgångspunkten bör således även fortsättningsvis vara att försäkringsbolagen genom sin beredskapsorganisation i landets olika delar skall biträda Finansinpektionen genom att ta emot ansökningar om registrering och granska att dessa innehåller de uppgifter som regeringen eller inspektionen ger föreskrifter om. Bolagen bör även se till att erforderliga kompletteringar sker i största möjliga utsträckning. Den beredskapsplanläggning som ägt rum har utgått från att biträde endast skall lämnas av svenska försäkringsbolag. Även om det är föga troligt att utländska försäkringsgivare kommer att driva verksamhet i under tid då kan förutses behöva biträde har dessa försäkringsgivare inte ansetts böra undantas i bestämmelsen. Enligt bestämmelsen i andra stycket skall ett försäkringsbolag som mottagit en ansökan om registrering genast sända över en bestyrkt kopia av denna till . 6 § Registrering får ske av krigsskada som tillfogats egendom i eller som utanför gränser tillfogats 1. svenskt fartyg eller luftfartyg på resa direkt mellan orter i samt egendom som medförts på sådan resa, 2. svenskt fartyg under yrkesmässigt bedrivet fiske samt egendom som då medförts ombord. Registrering får dock inte ske av skada på utländskt fartyg eller luftfartyg och inte heller av skada på egendom som tillhör staten, kommun, eller främmande stat. I paragrafen regleras vilka krigsskador som får registreras enligt lagen. Att en skada får registreras utgör emellertid i likhet med vad som gäller enligt krigsskadelagen ingen garanti för att ersättning för skadan senare kommer att utgå. Bestämmelsens första stycke motsvarar 1 § första stycket och 2 § krigsskadelagen. Efter mönster av gällande lag är huvudregeln således att registrering får ske av krigsskador på såväl lös som fast egendom som in- träffat i . Från huvudregeln görs dock vissa undantag i såväl ut- vidgande som inskränkande riktning. Registrering får således ske även av krigsskador som inträffat utanför enligt vad som framgår av punkterna 1 och 2. Genom denna utvidgning omfattas även krigsskador som drabbar den svenska kusttrafiken och det yrkesmässiga fisket utanför den svenska territorialgränsen. I andra stycket, som i huvudsak motsvarar 3 § i krigsskadelagen, görs undantag från registrering beträffande viss egendom med hänsyn till ägandeförhållandena. Något undantag motsvarande det som gäller enligt krigsskadelagen för lyxbetonad egendom, värdepapper och betalnings- medel görs emellertid inte. 7 § Innan registrering sker skall pröva om det finns något hinder mot registreringen. Innan registrering av en ansökning sker skall pröva om det finns något hinder däremot. Inledningsvis måste inspektionen naturligtvis kontrollera att ansök- ningen är fullständig dvs. att den innehåller de uppgifter som behövs för att myndigheten skall kunna avgöra om den aktuella skadan är en krigs- skada som får registreras enligt 6 §. För denna bedömning krävs bl.a. att ansökningen innehåller en beskrivning av skadeorsaken. Vilka uppgifter som en ansökan skall innehålla kommer att regleras i en förordning enligt 12 §. En ansökan bör naturligtvis innehålla sådana uppgifter att en värdering av skadan senare kan ske. Att en skada registrerats utgör dock ingen garanti för att ersättning kommer att utgå. Beträffande handläggningen gäller i övrigt förvaltningslagens bestäm- melser. 8 § Är en ansökan om registrering ofullständig skall förelägga sökanden att komplettera denna. Om sökanden inte följer föreläggandet skall ansökan avskrivas. Föreläggandet skall innehålla en underrättelse om detta. Första stycket i paragrafen innehåller en bestämmelse om att Finansin- spektionen i vissa fall skall ge sökanden möjlighet att komplettera en an- sökning. Enligt andra stycket skall en ansökan avskrivas om sökanden inte följer ett kompletteringsföreläggande. Någon materiell prövning skall då inte ske. Eftersom beslutet inte får någon rättskraft är sökanden oför- hindrad att senare komma in med en ny fullständig ansökan. 9 § Beslut som innebär att en ansökan om registrering bifalls införs i registret. Om det inte föreligger något hinder mot att registrera en ansökning skall denna bifallas genom att föras in i registret. Någon särskild underrättelse om beslutet behöver inte lämnas till sökanden. 10 § Avslås en ansökan om registrering skall sökanden underrättas skriftligen om detta. Om avslår en ansökan om registrering skall sökanden underrättas om detta skriftligen. Bestämmelsen tar över regeln i 21 § förvaltningslagen, som anger att en myndighet får bestämma om en underrättelse av ett beslut skall ske muntligen, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Av ett avslagsbeslut skall naturligtvis framgå skälen till att ansök- ningen inte registrerats. Bestämmelsen i 20 § förvaltningslagen är därvid tillämplig. 11 § Ett beslut som innebär att registrering vägras får överklagas till . Vid överklagande gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till hovrätten. Av paragrafen framgår att ett avslagsbeslut får överklagas till . Frågan om en skada är att bedöma som en krigsskada och således möj- lig att registrera har ett visst samband med spörsmålet om tolkning av krigsklausuler i försäkringsavtal. Eftersom tvister med anledning av för- säkringsavtal handläggs i allmän domstol har det ansetts lämpligt att även frågor om registrering enligt denna lag avgörs i samma ordning. Antalet överklaganden torde inte bli fler än att dessa kan samlas till en tingsrätt. En fördel med denna ordning är att det skapas en enhetlig praxis. Eftersom ärendena i flertalet fall torde kunna avgöras efter ett skriftligt förfarande innebär en hänvisning till inte någon större nackdel för de klagande. Bestämmelserna i förvaltningslagen om hur ett beslut överklagas är tillämpliga. Överklagandet skall vara skriftligt och ges in till den myndighet som meddelat beslutet. Tiden för överklagande är från den dag då klaganden fick del av beslutet (23 § förvaltningslagen).