prop · GM0341 · 1999-01-01 00:00:00 — Även om en sådan skyldig- het infördes kan det inte uteslutas att vissa arbetsgivare skulle underlåta att teckna försäkring. Bland dessa kan det finnas ett antal som i fall av allvarlig brottslighet inte skulle kunna bära den ersättning som den drabbade har rätt till. Ett undantag från rätten till ersättning för arbets- skador måste därför utformas så, att den skadelidande kan få ersättning från staten i de få fall då arbetsgivaren inte har förmåga att fullgöra sin skyldighet. För att ett sådant undantag inte skulle minska arbetsgivarnas intresse av att teckna försäkring borde ersättning utges endast om det kunde visas att arbetsgivaren inte kan betala den aktuella ersättningen. En sådan ordning skulle dock medföra praktiska olägenheter för de skadelidande. Regeringen instämmer således i den bedömning som görs i prome- , att den lämpligaste lösningen är att arbetsmarknadens parter ser till att trygghetsförsäkringarna och PSA kompletteras så att ersättningen från dessa inte understiger den ersättning som kan utgå enligt brotts- skadelagen. För att ett tillfredsställande skydd skall uppkomma krävs vidare att de arbetsgivare vars anställda inte omfattas av någon av trygghetsförsäkringarna eller PSA, på samma sätt som vissa banker, frivilligt skaffar sig ett försäkringsskydd som täcker brottsskador som uppkommer i verksamheten. Brottsskadelagen skulle då inte behöva ändras och några olägenheter skulle inte uppkomma för de skadelidande. Enligt vår mening bör det således inte göras något undantag i brottsskadelagen för arbetsskador. Inte heller bör det nu införas någon utvidgad ersättningsskyldighet för arbetsgivarna. I stället bör utveck- lingen beträffande kollektiva och privata försäkringar avvaktas. Om någon frivillig lösning inte kommer till stånd kan det vara skäl att åter ta upp frågan om lagstiftning. Det kan i detta sammanhang tilläggas att regeringen avser att besluta direktiv för en parlamentarisk kommitté med uppgift att se över reglerna om samordningen vid personskada mellan skadestånd, ersättning från offentlig och privat försäkring och ersättning av annat slag. 9 Ekonomiska konsekvenser Regeringens bedömning: Förslagen leder sammantaget inte till några kostnadsökningar. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: Enligt Brottsoffermyndigheten kommer en högre frekvens av nämndsammanträden till följd av den nya omprövnings- regeln att medföra ökade kostnader och kräva ett ökat anslag. Brotts- offermyndigheten menar att även om samtliga ledamöter och ersättare kallas till nämndens sammanträden så inställer sig inte samtliga. Det betyder, enligt myndigheten, att nämnden sammanträder utan överskott av ledamöter och att inga besparingar kan göras genom att man endast kallar så många ledamöter som krävs för beslutsförhet. Skälen för regeringens bedömning: Förslaget att ta bort kravet på särskilda skäl för jämkning av brottsskadeersättning i de fall den skade- lidande uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken leder till att jämkning vid personskada kommer att ske i något större utsträckning än enligt nuvarande praxis. Den besparing detta medför har av Brotts- offermyndigheten tidigare uppskattats till . Förslagen som rör handläggningen av brottsskadeärenden medför sannolikt att antalet ärenden som prövas av nämnden kommer att öka. Det kan leda till att nämnden måste sammanträda oftare . De ytterligare ärenden som tas upp i nämnden kommer dock i regel att ha beretts tidigare, varför prövningen kan ske förhållandevis snabbt och enkelt. Även om antalet avgöranden som ändras kan komma att öka något, torde förslagen innebära att storleken av den sammanlagda ersätt- ning som utgår efter omprövning blir i stort sett oförändrad. Möjligheten att begära muntlig förhandling kommer med hänsyn till ärendenas karak- tär troligen inte att utnyttjas särskilt ofta. Sammantaget torde förslagen som rör handläggningen medföra mycket begränsade kostnadsökningar. Förslaget till ny bestämmelse om ansökningstid kommer sannolikt att leda till att fler ärenden tas upp till prövning. Det kommer dock knappast att bli fråga om något stort antal ärenden. Den ytterligare utredning som krävs i dessa ärenden utöver den utredning som enligt nuvarande ordning krävs för avvisning torde dessutom i de flesta fall vara marginell. I de ärenden som avvisats på grund av att ansökan inkommit för sent begär sökanden ofta omprövning. Dessa omprövningsärenden kommer i allt väsentligt att upphöra med en ändrad regel om ansökningstid, liksom sådana ärenden som initieras av att ansökningar om brottsskadeersättning görs för säkerhets skull ansökningstiden går ut. En viss utredningskapacitet bör därför frigöras. Denna kapacitet kan användas till att i än högre grad än som sker utreda försäkringsförhållandena i de enskilda ärendena. har tidigare funnit att en ökad satsning i den delen av utredningsarbetet kan leda till besparingar på 300 . Det sagda medför att de ökade kostnader som förslagen angående handläggningen och om ansökningstid leder till inte lär bli större än den besparing som följer av förslaget att ändra jämkningsregeln. Regeringen gör sammanfattningsvis den bedömningen att de nu framlagda förslagen sammantaget inte leder till några kostnadsökningar. Förslagen bör genomföras inom ramen för befintliga resurser för Brottsoffermyndig- heten. 10 Ikraftträdande m.m. Regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna skall träda i kraft , vilket innebär att de nya bestämmelserna skall tillämpas såväl i ärenden som inletts före som i ärenden som inletts efter ikraftträdandet. I en övergångsbestämmelse klargörs att den äldre jämkningsregeln skall tillämpas på skadefall som inträffat före ikraftträdandet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag, dock med ett tidigare ikraftträdande och utan att någon särskild över- gångsbestämmelse föreslås. Remissinstanserna: framhåller att om inte bestämmelsen om ansökningstid kompletteras med en ventilregel kan rättsförluster uppkomma för sökandena. Skälen för regeringens förslag: De föreslagna lagändringarna bör kunna träda i kraft . Den nya jämkningsregeln bör endast tillämpas på skadefall som inträffat efter ikraftträdandet. Eftersom lagändringen kan medföra för- sämringar för den skadelidande, är det rimligt att den äldre regeln tillämpas på skadefall som inträffat . Av allmänna civil- rättsliga grundsatser torde visserligen följa att äldre lag om skadestånd är tillämplig på skadefall som inträffat före ikraftträdandet. För tydlighetens skull bör det dock klargöras i en övergångsbestämmelse att jämkning av brottsskadeersättning, som avser ett offentligrättsligt anspråk, skall göras enligt äldre lag när det gäller skadefall som inträffat före ikraftträdandet. Den nya regeln om ansökningstid som har en ventil för synnerliga skäl torde i praktiken inte kunna leda till försämrade möjligheter för någon att få brottsskadeersättning. Denna regel bör därför kunna tilläm- pas såväl i ärenden som inletts före som i ärenden som inletts efter ikraftträdandet. Detta gäller även övriga handläggningsregler som före- slås i propositionen. I dessa avseenden krävs därför inga särskilda övergångsbestämmelser. Den särskilda preskriptionsregeln medför inga nackdelar för skade- lidande. Den behöver därför inte förses med någon övergångsbestäm- melse. 11 Författningskommentar Förslaget till lag om ändring i brottsskadelagen (1978:413) 9 § I fråga om jämkning av brottsskadeersättning på grund av medverkan genom vållande på den skadelidandes sida tillämpas 6 kap. 1 § skade- ståndslagen (1972:207). Brottsskadeersättning kan även i fall då det inte följer av första stycket sättas ned eller falla bort, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande eller, om skadan har lett till döden, den avlidne genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Vid sakskada eller ren förmögenhetsskada kan ersättningen också sättas ned eller falla bort, om det är skäligt med hänsyn till att den skadelidande genom underlåtenhet att vidta sedvanliga försiktighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken. Paragrafen innehåller regler om jämkning av brottsskadeersättning vid medvållande och i andra fall när den skadelidande genom sitt uppträ- dande eller på annat liknande sätt eller om det är fråga om sakskada eller ren förmögenhetsskada genom sin underlåtenhet att vidta sedvan- liga försiktighetsåtgärder uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skade- risken (jfr avsnitt 4.4). Paragrafens första stycke är oförändrat. I paragrafens andra stycke har kravet på att det skall föreligga särskilda skäl för jämkning ersatts med en allmän skälighetsregel. Jämkning kan sålunda ske om det är skäligt. Beträffande personskada innebär ändringen att jämkning avses ske i större utsträckning och på ett friare sätt . Som framgått i avsnitt 4.2 har det utvecklats en restriktiv praxis särskilt när det gäller jämkning av ersättning för inkomstförlust. Vid allvarliga personskador har inte heller ersättning för ideell skada jämkats. Med det allmänna skälighetsrekvisitet kan tillämpningen bli mer nyanserad. I de fall där den skadelidande genom sitt uppträdande i samband med brottet eller på annat liknande sätt uppsåtligen eller av oaktsamhet har ökat skaderisken kan det ofta finnas skäl att jämka ersättningen. Det gäller i varje fall om inte ersättningen är av väsentlig betydelse för den skadelidandes vård och försörjning. Samtliga relevanta omständigheter måste dock vägas in vid jämkningsbedömningen. Den skadelidandes beteende i det enskilda fallet bör därvid tillmätas betydande vikt och hans eller hennes uppsåt eller grad av oaktsamhet är viktiga omständigheter. Jämkning bör inte heller i fortsättningen ske om oaktsamheten är ringa och bör inte ske på ett sådant sätt att socialt oacceptabla resultat uppkommer. Med en mer nyanserad tillämpning kan ersättningen oftare än tidigare komma att jämkas till andra kvotdelar än hälften. vid har anfört att det vore lämpligt om skälighetsvärderingen i lagtexten uttryckligen tog hänsyn till hur svår den skada är som den skadelidande drabbats av. Bestämmelsen är dock så konstruerad att den bara anger den grund- läggande förutsättningen för jämkning, nämligen att den skadelidande har betett sig på ett visst sätt. Den har inte innehållit något om hur jämkningsbedömningen närmare bestämt skall göras. Regeringen har bedömt att det inte finns tillräckliga skäl att nu utforma bestämmelsen annorlunda i detta hänseende. När det gäller sakskada och ren förmögenhetsskada innebär den före- slagna ändringen en anpassning till rådande praxis. Som framgått av avsnitt 4.4.2 stämmer praxis vid sakskada och ren förmögenhetsskada väl överens med lagtextens nya lydelse. 13 § Hos Brottsoffermyndigheten finns en nämnd som skall avgöra ärenden om brottsskadeersättning som är av principiell betydelse eller annars av större vikt. Nämnden får avgöra även andra ärenden om brottsskadeersättning. Ordföranden och vice ordförandena i nämnden skall vara eller ha varit ordinarie domare. Nämnden utses av regeringen. Paragrafen innehåller regler om . I paragrafens första stycke har intagits en ny bestämmelse som innebär att nämnden får pröva en ansökan om brottsskadeersättning även om ärendet inte är av principiell betydelse eller annars av större vikt (jfr avsnitt 5.3). Avsikten med bestämmelsen är att en tjänsteman inte i onödan skall pröva sådana ärenden där sökanden innan ärendet avgjorts har begärt nämndprövning. Enligt 14 a § skall nämligen nämnden på begäran av sökanden ompröva ett beslut i ett ärende om brotts- skadeersättning som fattats av en tjänsteman. Om sökanden innan ärendet har avgjorts begär nämndprövning, torde det vara mest rationellt att nämnden direkt prövar ansökningen eftersom sökanden i dessa fall kan förväntas begära omprövning om beslutet går honom emot. Om det är uppenbart att ansökan skall bifallas, saknas däremot i regel anledning för nämnden att pröva ärendet. Andra stycket har anpassats till modern terminologi. Någon ändring i sak är inte avsedd (jfr bet.1993/94:JuU25). 13 a § skall hålla muntlig förhandling, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt. Paragrafen är ny och behandlar rätten till muntlig förhandling i ärenden om brottsskadeersättning som handläggs inför (jfr avsnitt 5.4). Enligt paragrafen skall muntlig förhandling hållas hos nämnden, om sökanden begär det och det inte är uppenbart obehövligt att förhandling hålls. En begäran om muntlig förhandling kan framställas ända fram till dess att ärendet har avgjorts. Frågan huruvida en muntlig förhandling är uppenbart obehövlig eller inte kan avgöras med ledning av praxis. Som exempel på fall där en förhandling skulle vara uppenbart obehövlig kan nämnas att ärendet inte skall prövas i sak eller att avgörandet inte kommer att gå emot sökanden. Nämnden får hålla förhandling även om sökanden inte begärt det. Bestämmelsen gäller enbart handläggning vid och ger inte tjänstemän skyldighet eller möjlighet att hålla munt- lig förhandling. I stället kan bestämmelsen om muntlig handläggning i 14 § förvaltningslagen (1986:223) vara tillämplig. 13 b § Muntliga förhandlingar enligt 13 a § skall vara offentliga. Om det kan antas att det vid en förhandling kommer att lämnas någon uppgift för vilken hos gäller sekretess som avses i sekretesslagen (1980:100), får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar. Om sökanden är eller lider av en psykisk störning, får ordföranden vid förhandlingen besluta att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar. Paragrafen är ny och innehåller regler om offentlighet vid muntlig förhandling vid (jfr avsnitt 5.4). Paragrafens första stycke föreskriver att muntliga förhandlingar hos är offentliga. Nämnden får dock enligt andra stycket förordna att förhandlingen skall hållas inom stängda dörrar, om det kan det antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram en uppgift för vilken det gäller sekretess hos myndigheten enligt någon bestämmelse i sekretesslagen. I likhet med 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) ställs inte upp något krav på att det bedöms vara av synnerlig vikt att uppgiften inte röjs. Sekretess torde i praktiken endast gälla på grund av bestämmelsen i 7 kap. 30 § sekretesslagen. Beslut i fråga om stängda dörrar fattas av ordföranden vid förhandlingen. Enligt paragrafens tredje stycke får förhandlingen hållas inom stängda dörrar även i fall när sökanden är eller lider av en psykisk störning. 14 § Om allmänt åtal har väckts, skall ansökan om brottsskadeersättning göras från det att dom eller slutligt beslut har vunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väckts men förundersökning inletts, skall ansökan göras från det att förundersökningen lagts ned eller avslutats. I övriga fall skall ansökan göras från det att brottet begicks. Om det finns synnerliga skäl kan en ansökan prövas även om den har kommit in . Ansökan prövas endast om brottet har anmälts till åklagare eller polismyndighet eller om sökanden visar giltig anledning till att någon sådan anmälan inte har gjorts. I fråga om preskription av en fordran på brottsskadeersättning gäller vad som föreskrivs i 3 § preskriptionslagen (1981:130) om preskription av en fordran på skadestånd i anledning av brott. I paragrafen behandlas den tid inom vilken en ansökan om brottsskade- ersättning skall göras, sökandens skyldighet att anmäla brottet till åkla- gare eller polismyndighet samt preskription av fordran på brottsskade- ersättning (jfr avsnitt 6.3). Paragrafen innehåller fyra stycken mot tidi- gare två. Det tredje stycket, som behandlar sökandens skyldighet att anmäla brottet, är detsamma som det tidigare andra stycket. Innebörden av första stycket är att en ansökan om brottsskadeersättning i de fall förundersökning inletts skall göras från det att förfarandet hos polis, åklagare och domstol har avslutats. Ansöknings- tiden räknas från de i stycket angivna tidpunkterna även om polisanmälan görs senare än från det att brottet begicks. Brottsoffer som polis- anmäler brott som de varit utsatta kan därför få ersättning för de brott de utsatts för under hela den aktuella tidsperioden. En förutsättning är dock att åtalspreskription inte har inträtt när polis- anmälan görs. I så fall inleds normalt inte någon förundersökning, varför ansökningstiden räknas från brottet enligt tredje meningen. Har en förundersökning inte inletts men väcks ändå allmänt åtal (jfr 23 kap. 22 § ), räknas tiden från det att dom eller slutligt beslut vunnit laga kraft. Om en förundersökning inletts men allmänt åtal inte väcks, räknas ansökningstiden från det att förundersökningen lagts ned eller avslutats. Att ett enskilt åtal väcks påverkar inte den tidpunkt från vilken ansökningstiden räknas. Om en åklagare återupptar en för- undersökning som lagts ned, kommer en ny tidsfrist att löpa. Desamma gäller om ett beslut att lägga ned en förundersökning ändras efter över- prövning så att förundersökningen genomförs. Ändras däremot inte nedläggningsbeslutet, räknas tiden från detta beslut. Ansökningstiden räknas från tidpunkten för brottet i de fall brottet inte polisanmälts eller polisanmälan inte leder till förundersökning. Om exempelvis en sådan undersökning som avses i 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare inleds men ingen förundersökning, skall således ansökan om brottsskadeersättning göras från det att brottet begicks. Paragrafen gäller även om brottet har begåtts utomlands. Motsvarig- heten till förundersökning och åtal i det land där brottet begåtts bör vid tillämpningen kunna jämställas med förundersökning och åtal enligt svensk rätt. I andra stycket har intagits en ny s.k. ventilregel avseende ansöknings- tiden. Om det finns synnerliga skäl skall en ansökan kunna prövas även om den har kommit in . Den nya ventilregeln är avsedd att tillämpas endast i ett fåtal undan- tagsfall. För att det skall anses finnas synnerliga skäl bör det framstå som orimligt eller stötande att kräva att den sökande skulle ha gjort sin ansökan . Tillämpning av regeln torde bli aktuell främst i fall där den sökande av något skäl inte själv kunnat råda över sin situation och därför inte förmått komma in med en ansökan innan tiden gick ut. Ett fall där synnerliga skäl kan finnas är att ett litet barn utsatts för misshandel eller sexuella övergrepp och en rättegång hålls i nära anslutning till brottet. I det läget blir barnet helt beroende av att någon vuxen ansöker om brottsskadeersättning från att det rättsliga förfarandet av- slutats. När barnet blivit lite äldre och behovet av ersättningen kanske gjort sig mer gällande, kan det framstå som orimligt att ansökan inte kan prövas med hänsyn till tidsfristen i första stycket. Synnerliga skäl kan även finnas när brottsoffret drabbats av en allvarlig sjukdom och på grund av sjukdomen varit förhindrad att själv ta vara på sin rätt och ansöka om brottsskadeersättning inom föreskriven tid. Till skillnad från tidigare praxis bör det inte vara avgörande vilken ersättning skulle betala ut om ansökningen togs upp. Att den sökande saknat kännedom om systemet med brottsskade- ersättning bör inte i sig kunna utgöra synnerliga skäl. I fjärde stycket har intagits en särskild bestämmelse om preskription av en fordran på brottsskadeersättning. Preskriptionstiden gäller som en yttersta tidsgräns för rätt till brottsskadeersättning oavsett vad som sägs om ansökningstiden i första och andra styckena. Enligt fjärde stycket preskriberas en fordran på brottsskadeersättning enligt samma regler som en fordran på skadestånd i anledning av brottet. Särskilda regler om preskription av skadestånd i anledning av brott finns i 3 § preskriptionslagen. Dessa preskriptionsregler innebär bl.a. att en fordran på skadestånd i anledning av brott preskriberas tidigast efter brottet men att tiden förlängs i vissa fall. Bestämmelsen i 3 § preskriptionslagen anknyter nämligen till regler om åtals- preskription. Det har betydelse i de fall då tiden för åtalspreskription är eller längre. I dessa fall kan preskriptionstiden för skadestånd för- längas och samma sak skall alltså enligt fjärde stycket gälla för brotts- skadeersättning. Hänvisningen till reglerna om preskription av skadestånd i anledning av brott får särskild betydelse för de brott som omfattas av bestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket , dvs. vissa sexuella övergrepp på barn. Tiden för åtalspreskription börjar i dessa fall löpa först när måls- äganden fyller eller skulle ha fyllt . Det medför att dessa brottsoffer i regel kan ansöka om brottsskadeersättning från att det rättsliga förfarandet avslutats utan att de riskerar att deras rätt till brottsskadeersättning preskriberas . 14 a § Finner Brottsoffermyndigheten att ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning är oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske utan att det blir till nackdel för sökanden. Paragrafen är ny och innehåller en omprövningsregel som avviker från 27 § förvaltningslagen. I paragrafen anges de allmänna förutsättningarna för ändring av tidigare beslut efter omprövning. För att Brottsoffer- myndigheten skall vara skyldig att ändra ett beslut om brottsskade- ersättning krävs inte som i förvaltningslagen att det är uppenbart oriktigt eller att ändringen kan ske snabbt och enkelt. Det är tillräckligt att beslutet är oriktigt och att en ändring inte är till nackdel för sökanden. Prövningen skall sålunda göras förutsättningslös och utan någon preliminär bedömning av huruvida det tidigare beslutet är oriktigt eller inte. Myndigheten får dock inte tillerkänna sökanden en lägre ersättning än som gjorts tidigare. 14 b § Har ett beslut i ett ärende om brottsskadeersättning fattats av generaldirektören eller någon annan tjänsteman skall ärendet omprövas av nämnden, om sökanden begär det. Ärendet behöver dock inte omprövas av nämnden, om det är uppenbart att beslutet skall ändras i enlighet med sökandens begäran. Paragrafen är ny och innebär att en sökande på begäran kan få sin ansökan om brottsskadeersättning omprövad av . I lagrådsremissen utgjorde denna bestämmelse ett andra stycke till omprövningsregeln i 14 a §. På förslag av Lagrådet har bestämmelsen i klargörande syfte placerats i en särskild paragraf. Paragrafen har utformats efter Lagrådets förslag. Dock har regeringen inte följt förslaget att även denna paragraf skall föreskriva att beslutet inte får ändras till sökandens nackdel. Detta framgår redan av 14 a §, vilken anger de allmänna förutsättningarna för ändring av tidigare beslut efter ompröv- ning. Om det är uppenbart att beslutet skall ändras i enlighet med sökandens begäran, är det inte obligatoriskt att omprövningen sker i nämnden. Då kan den alltså göras av generaldirektören eller någon annan tjänsteman. Det förekommer att en sökande begär skälig ersättning utan att ange ett bestämt belopp. Om den sökande i ett sådant fall inte beviljats någon ersättning och det senare visar sig uppenbart att viss ersättning skall utgå, bör omprövningen inte behöva ske i nämnden. Detsamma gäller om den sökande i ett sådant fall fått viss ersättning och det är uppenbart att den sökande skall ha ytterligare ersättning. Paragrafen innebär inte någon begränsning av nämndens möjlighet att ompröva ärenden i vilka sökanden inte begärt omprövning. 15 § Kostnader för biträde eller utredning i ärenden om brottsskade- ersättning kan ersättas av allmänna medel, om det finns särskilda skäl med hänsyn till sökandens ekonomiska förhållanden och övriga omständigheter. En sökande som har inställt sig till en muntlig förhandling får av beviljas ersättning av allmänna medel för kostnader för resa och uppehälle, om myndigheten finner att sökanden skäligen bör ersättas för sin inställelse. Myndigheten får bevilja förskott på sådan ersättning.