prop · GM033 · 1999-01-01 00:00:00 — I övrigt framgår förutsättningarna för att utföra kroppsbesiktning på den som är intagen på kriminalvårdsanstalt eller är häktad av 52 b § KvaL respektive 2 a § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen). I lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning saknas uttryckliga regler om sådana tvångsmedel som provtagningar och liknande. I förarbetena till lagen anges att bestämmelserna i regleringen av psykiatrisk tvångsvård om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning bör kunna tillämpas i de aktuella fallen i stället för de mer långtgående reglerna i häkteslagen och i KvaL. Kriminaliseringen av eget bruk av narkotika Bruket av narkotika kriminaliserades 1988. Argumenten som då framfördes för och emot en kriminalisering överensstämde till stor del med de argument som framförts när det gäller kriminalisering av bruket av dopningsmedel. Dessa argument diskuterades utförligt i förarbetena. Någon samlad utvärdering av effekterna av kriminaliseringen av konsumtion av narkotika finns inte. Fängelse i straffskalan för det egna bruket infördes inte och därmed fick myndigheterna möjligheter att säkra bevisning med hjälp av tvångsmedel såsom kroppsbesiktning. I enlighet med uttalanden i förarbetena (prop. 1987/88:71 s. 26) har domstolarna bedömt eget bruk som ringa brott i de fall den lagförde enbart dömts för detta. I praxis bestäms påföljden till dagsböter. För polisens del har effekterna av lagändringen 1993 i viss mån blivit föremål för utvärdering i rapporten analys av narkotika i urin . Sammanfattningsvis fann i utvärderingen många fördelar med sållningsinstrumentet. När det gäller effekterna av provtagningsmöjligheterna överlag ansåg att dessa möjligheter har underlättat polisens arbete med att upptäcka missbrukare i början av karriären och som varit okända samt att hålla etablerade missbrukare under uppsikt. En av de svårigheter som lyfts fram i rapporten är när en person kan anses vara skäligen misstänkt, eftersom det krävs särskild kunskap för att kunna bedöma om en person är påverkad av narkotika eller inte. Ett annat problem som berörs i rapporten är frågan om fastställandet av när bruket har ägt rum. För att ett straffrättsligt ingripande skall kunna göras måste åtminstone en ungefärlig tidpunkt för bruket kunna anges. När det gäller narkotika tillämpas vissa s.k. tröskelvärden som sätts så att konsumtion som ligger långt tillbaka i tiden normalt utesluts. I rapporten hävdar även att det blivit vanligare att den misstänkte gör gällande att konsumtionen ägt rum i ett land där det är tillåtet att bruka narkotika och att det vid en sådan invändning är omöjligt eller förenat med stora kostnader att styrka brott. De rättsstatistiska uppgifterna om antalet personer som lagförts för enbart eget bruk av narkotika visar dock en kraftig ökning 1994, vilket skulle kunna tyda på att möjligheterna till urin- och blodprovstagning har medfört att fler narkotikamissbrukare upptäcks. Skälen för regeringens förslag Bland olika åtgärder för att komma till rätta med missbruk och spridning av dopningsmedel är kriminalisering endast en möjlig åtgärd. Förebyggande insatser som grundas på frivillighet har en central plats i detta arbete. För att kriminalisering skall väljas bör det föreligga starka skäl. En omständighet som bör tas upp är om nuvarande lagstiftning och dess tillämpning är tillräckligt effektiv. Det förekommer uppgifter som talar för att nuvarande dopningslag inte har tillämpats på ett effektivt sätt. Det kan ifrågasättas om detta beror på egentliga brister i dopningslagens utformning eller om det hänger samman med andra omständigheter, som t.ex. prioriteringsfrågor. Mot bakgrund av detta framstår det som tveksamt om en kriminalisering av bruket erfordras för en mer effektiv tillämpning av dopningslagen. Avgörandet om en utvidgning av det straffbara området får därför enligt regeringens mening främst grundas på andra överväganden. I det följande redovisas regeringens överväganden beträffande ett antal centrala aspekter på en kriminalisering. Principen om att inte straffbelägga handlingar riktade mot den egna personen En grundläggande princip inom svensk straffrätt är att handlingar som riktar sig mot den egna personen eller mot eget intresse normalt inte skall straffbeläggas. Så är t.ex. inte självmordsförsök straffbelagt. För det fall handlingen har oacceptabla konsekvenser utanför den egna rättssfären föreligger naturligtvis inte något hinder mot att straffbelägga handlingen. Det kan diskuteras om missbruket av dopningsmedel enbart medför konsekvenser för missbrukaren själv. Det är troligt att en del av missbrukarna finansierar sitt missbruk genom att sälja dopningsmedel till andra. Kopplingen till annan kriminalitet är dock oklar. Det kan dock inte uteslutas att missbruket ger upphov till följdbrottslighet. Det går emellertid inte att i detta avseende göra några jämförelser med konsekvenserna av narkotikamissbruket. En omdiskuterad fråga är den om sambandet mellan missbruk av syntetiska anabola steroider och testosteron (AAS) och våldsamma beteenden. Att intag av AAS kan ge psykiska effekter, bl.a. aggressivitet, hos en del försökspersoner finner stöd i flera av de kontrollerade systematiska studier som har publicerats. Det är dock fortfarande oklart i vad mån det föreligger ett orsakssamband mellan missbruk av AAS och våldshandlingar. I remissvar från och Dopingjouren tar man upp studier samt erfarenheter från den egna verksamheten som man menar starkt talar för ett sådant samband. Dopingjouren anser att hypotesen att anabola steroider kan sammankopplas med uppkomst av våldsbeteende hos män som intar substansen vilar på en övertygande grund, trots att det saknas publicerade data som styrker ett samband mellan grova våldsbrott och intag av anabola steroider. I underyttranden som bifogats yttrande diskuteras bl.a. en studie av personer som begått våldshandlingar och där kopplingen till AAS- användning är mycket stark. Det hävdas också att människor med vissa personlighetsstörningar kan vara särskilt känsliga för verkningarna av AAS och att många kriminella hör till denna grupp. Regeringen kan konstatera att utredningen har gjort en omfattande genomgång av den forskning som finns på området och kommit fram till att det inte är vetenskapligt bevisat att det finns ett orsakssamband mellan bruk av AAS och våldshandlingar. Även om det föreligger stora svårigheter att genomföra kontrollerade studier på detta område finns det enligt regeringens mening inte skäl att göra någon annan bedömning än den utredningen gjort. Enbart möjligheten att bruket av AAS kan leda till våldsbrott kan dock knappast med de kunskaper som föreligger läggas till grund för en kriminalisering av bruket av AAS. Enligt regeringen bör forskningen på detta område fortsätta (se avsnitt 12). Om missbruket har en stor omfattning kan detta vara ett skäl för kriminalisering. De undersökningar som genomförts talar emellertid för att bruket knappast är så utbrett och etablerat som ibland har befarats. Omfattningen synes vara betydligt mindre än vad som gäller för t.ex. narkotika. Det kan dock nämnas att enligt sitt remissvar är övertygat om att missbruket i verkligheten är betydligt större än undersökningarna visat. stöder sig på uppgifter om de mängder dopningsmedel som tas i beslag och erfarenheter från arbetet med ungdomar. Dopingjouren tror också att utredningen underskattat missbrukets utbredning. De flesta remissinstanser delar dock uppfattningen att missbruket av dopningsmedel har en ganska begränsad utbredning, vilket dock inte hindrar att det måste bekämpas genom insatser av många olika slag. Vad som är särskilt oroväckande är emellertid att undersökningarna visar att det främst är unga människor som använder dopningsmedel. Visserligen är de psykiska effekterna oklara och det har heller inte visats att medel som t.ex. anabola steroider är beroendeframkallande i egentlig mening. Det står dock helt klart att ett bruk av sådana dopningsmedel är förenat med risker för allvarliga fysiska bieffekter. Det är därför viktigt att samhället med kraft motverkar att unga människor utsätter sig för sådana hälsorisker. Intresset av detta kan motivera avsteg från principen om att inte straffbelägga handlingar riktade mot den egna personen. Vad som ytterligare talar för ett avsteg från nämnda princip är att nuvarande straffbestämmelser innebär att alla former av innehav är straffbelagda, således även innehav för eget bruk. Ett sådant innehav är även det enbart riktat mot den egna personen. Kriminalisering som en markering av samhällets ställningstagande mot missbruket av dopningsmedel Lagstiftningen mot dopning bygger på principen att anabola steroider och andra dopningsmedel inte skall användas annat än av den som på grund av ett medicinskt behandlingsbehov fått läkemedlet ordinerat av läkare eller har behov av det för vetenskapliga ändamål. Ur det perspektivet kan det förefalla ologiskt att viss befattning med dopningsmedel skall vara undantagen från det straffbara området. För en konsekvent bekämpning av missbruket av dopningsmedel är det av vikt att det klart framgår att samhället tar avstånd från all användning av dopningsmedel som inte sker i nu nämnda syften. Det torde visserligen stå klart att bruk av dopningsmedel är förkastligt, men en kriminalisering innebär en stark markering, som inte minst kan ha betydelse för ungdomar. Den skillnad som råder mellan innehav för eget bruk, som är straffbart, och konsumtionen kan medföra att vissa personer tar lättare på frågan. Symbolvärdet i en kriminalisering får därför inte underskattas. Vidare kan en sådan klar markering underlätta det fortsatta arbetet mot missbruket. Den tyngd som en straffbestämmelse medför torde leda till att missbruket uppmärksammas ytterligare såväl av de rättstillämpande myndigheterna som av de vuxna som har kontakt med ungdomar. Genom kriminaliseringen av bruket bör gärningens allvar stå klart för alla. Sanktionen kan antas medföra att omgivningens sociala kontroll kan bli starkare och därigenom påverka framför allt ungdomar som befinner sig i riskzonen. Kriminaliseringens betydelse när det gäller vård och behandling En negativ effekt av att bruket av dopningsmedel kriminaliseras skulle kunna tänkas vara att missbrukarna avskräcks från att söka hjälp. I diskussionerna kring kriminaliseringen av bruket av narkotika lades stor vikt vid vård- och behandlingsaspekterna. Det poängterades att en kriminalisering inte fick innebära att missbrukarna avskräcktes från att söka hjälp (jfr prop. 1987/88:71 s. 17). Med hänsyn till de skillnader som föreligger mellan missbruket av dopningsmedel och missbruket av narkotika när det gäller vård- och behandlingsaspekter är det svårt att jämföra dessa missbruksformer. Kunskaperna om såväl behov av som inriktning på vård och behandling när det gäller dopningsmedel är bristfälliga. Någon organiserad vård eller sammanhängande strategi för behandlingen av missbrukare finns inte . I avsnitt 11 redovisar regeringen sin bedömning i fråga om åtgärder för att förbättra förhållandena. Mot bakgrund av vad som har sagts har vårdaspekterna inte samma relevans som de hade vid diskussionen om kriminaliseringen av bruket av narkotika. Det bör dock understrykas att oavsett om bruket av dopningsmedel kriminaliseras eller inte måste samtliga berörda myndigheter aktivt verka för att de åtgärder som vidtas inte skall få hindra den enskilde missbrukaren från att söka vård eller sociala stödåtgärder. Möjligheterna att beivra ett straffbelagt bruk För polisens del har dopningsbrotten inte allmänt varit en prioriterad fråga och många utredningar inleds genom att man mer eller mindre genom en slump påträffar dopningsmedel under utredning av andra brott. Regeringen avser inte att tillföra polisen ytterligare resurser för att uppdaga och utreda dopningsbrott. Det är heller inte realistiskt att göra omprioriteringar inom polisen till förmån för utredning av denna typ av brott. Mot denna bakgrund kan det framstå som tveksamt att ytterligare utvidga det straffbara området. Hur missbrukare av dopningsmedel upptäcks av de rättsvårdande myndigheterna kommer naturligtvis att variera. De mest självklara och troliga fallen är då misstankar om bruk framkommer när personen misstänks för annan dopningsbrottslighet. Erkänner den misstänkte att han eller hon intagit dopningsmedel torde frågan då vara relativt enkel. Om personen däremot förnekar bruk är situationen mer komplicerad, liksom när det gäller sådana missbrukare som inte påträffas i samband med utredning om annan dopningsbrottslighet. Reglerna om kroppsbesiktning i 28 kap. 12 § har här stor betydelse. Det krävs enligt dessa skälig misstanke om brottet för att t.ex. urinprovstagning skall få genomföras. Det måste således finnas konkreta omständigheter av viss styrka i det aktuella fallet som pekar på att den misstänkte begått brottet, dvs. att han har intagit dopningsmedel. Möjligheterna att bevisa bruket Analyser av prover kommer att ha stor betydelse i de fall den misstänkte nekar eller det finns anledning att misstro hans erkännande. Emellertid är analyserna behäftade med vissa begränsningar som måste beaktas. Vidare skiljer sig analyser av dopningsmedel i viss mån från vad som gäller analyser av narkotika. sker alla analyser av syntetiska anabola steroider genom urinprov. Om den misstänkte vägrar eller inte kan lämna urinprov vid misstanke om narkotika tas regelmässigt blodprov, vilket inte torde bli fallet då det är fråga om syntetiska anabola steroider. Blodprov kan dock komma att ha större betydelse när det gäller testosteron och tillväxthormon. För dopningsmedel finns det inte heller tillgång till något sådant s.k. sållningsinstrument som underlättar polisens arbete när det gäller narkotika. Som angetts i det föregående är analysen av dopningsmedel bl.a. med hänsyn till detta ett mer kostnadskrävande förfarande. Särskilda svårigheter föreligger beträffande tillväxthormon och testosteron, som båda är s.k. kroppsegna substanser. Tillförsel utifrån av dessa substanser kan därför vara svår att fastställa. För att förekomsten av utifrån tillfört testosteron skall kunna bedömas krävs upprepade provtagningar under en längre tidsrymd. Dessa omständigheter inger starka betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Emellertid pågår, som angetts i det föregående, försök att finna tillförlitligare metoder vad avser testosteron. Även om analysen visar att dopningsmedel förekommer i kroppen är det därmed inte klargjort att det förelegat en medveten tillförsel av dopningsmedlet. Syntetiska anabola steroider kan dock i princip bara ha tillförts kroppen utifrån. Så är det inte med de kroppsegna substanserna som testosteron och tillväxthormon. Vissa sjukdomar kan t.ex. ge en ökad förekomst av dessa substanser. I enstaka fall har det också visat sig att nedbrytningsprodukter av vissa anabola steroider bildas i den egna kroppsproduktionen eller i ämnesomsättningen vid vissa p-piller. Alla positiva svar måste därför ställas i relation till omständigheter som sjukdomstillstånd och intag av mediciner. Analyserna kan inte heller ge mera preciserat besked om när konsumtionen ägt rum. För de flesta substanser vet man emellertid hur det tar för kroppen att bryta ned substansen varför man med god säkerhet kan ange att tillförsel ägt rum inom en viss tidsram. Eftersom närmare tidsbestämning inte kan erhållas genom analysen kan svårigheter ur rättslig synvinkel uppstå, särskilt för sådana substanser som har lång nedbrytningstid. Om den misstänkte redan dömts för konsumtion går det inte att med säkerhet avgöra om det positiva analysresultatet hänför sig till den tillförseln eller inte. Vidare kan bevissvårigheter också uppstå om den misstänkte påstår att konsumtionen ägt rum i ett land där bruket inte är kriminaliserat. Det finns därför anledning att hysa tvekan över analysresultatens verkan som bevismedel. Dessa svårigheter föreligger dock även vid misstänkt bruk av narkotika. Kriminaliseringens betydelse för idrottsrörelsen En kriminalisering av bruket av dopningsmedel omfattar även sådana fall där en idrottsutövare använder något av de medel som omfattas av lagen. Detta innebär således att ett positivt analyssvar i en dopningskontroll som genomförs enligt regelsystem kan leda till att den berörde idrottsutövaren åtalas för bruket. Det har från det därför finns risk för att en kriminalisering av bruket kan medföra att fler idrottsutövare kommer att vägra att delta i dopningskontroller. En sådan utveckling vore olycklig. Det får dock konstateras att rättsligt sett samma förhållande råder när det gäller narkotiska medel. Vidare måste man beakta att i idrottssammanhang är förekomsten i sig av t.ex. syntetiska anabola steroider i kroppen tillräckligt för sanktioner enligt dopningsregler men att enbart förekomst av dopningsmedel inte är tillräcklig för straffrättsliga ingrepp från samhället. Det kan därför finnas skäl att anta att skillnaden mot vad som gäller inte blir alltför stor. Regeringens sammantagna överväganden Som den nu lämnade redogörelsen visar finns det skäl som talar mot en kriminalisering. Regeringen är väl medveten om de svårigheter som föreligger när det gäller att fastställa skälig misstanke om missbruk av dopningsmedel och de begränsningar av möjligheten att kontrollera efterlevnaden av ett förbud som följer därav. Regeringen anser dock att övervägande skäl talar för en kriminalisering av bruket av dopningsmedel. Det är viktigt att samhällets ställningstagande är klart och konsekvent. En kriminalisering innebär en markering av att alla former av icke-medicinsk befattning med dopningsmedel är socialt oacceptabla. Framför allt är intresset av att motverka missbruk bland unga människor framträdande. Kriminaliseringen kan antas ha ett psykologiskt värde och en preventiv funktion bland framför allt ungdomar och andra som överväger att använda dopningsmedel. Regeringen menar att detta motiverar avsteg från principen att inte straffbelägga handlingar som riktar sig mot den egna rättssfären. Vidare är den praktiska skillnaden mellan att inneha medlet för eget bruk och att konsumera medlet marginell och bägge formerna framstår som lika straffvärda. En kriminalisering av bruket framstår därför som en logisk konsekvens av samhällets avståndstagande från allt olovligt bruk av dopningsmedel. Lagrådet diskuterar i sitt yttrande hur förslaget om kriminalisering förhåller sig till grundlagarna, särskilt bestämmelserna i 2 kap. 12 § regeringsformen. Lagrådet gör dock inte gällande att förslaget strider mot dessa bestämmelser. Kriminaliseringens omfattning Syntetiska anabola steroider är de i särklass mest spridda av de medel som regleras i dopningslagen. Farhågorna om ett samband mellan intag av dopningsmedel och våldshandlingar gäller också främst dessa medel. Vidare har det endast varit intag av syntetiska anabola steroider som på ett tillförlitligt sätt kunnat detekteras vid analyser av urinprov. Regeringen anser dock inte att det är lämpligt att begränsa en kriminalisering till dessa medel. Det bör inte råda något tvivel om att samhället ser allvarligt på bruket av dopningsmedel, oavsett vilket medel det avser. En särreglering av syntetiska anabola steroider kan därvid ge felaktiga signaler. Intag av t.ex. testosteronpreparat framstår t.ex. inte heller som mindre straffvärt än innehav av sådant preparat för eget bruk. Straffbestämmelserna bör vidare i möjligaste mån utformas så att utvecklingen på det praktiska planet kan beaktas utan att ändringar i lagen erfordras. Säkrare analysmetoder för t.ex. tillväxthormon kan komma att utvecklas. I fråga om testosteron har forskningen redan gjort stora framsteg enligt vad regeringen erfarit. Det får inte heller bortses från att analysmöjligheterna endast utgör en form av bevisning. Även om kriminaliseringen rent praktiskt främst kommer att beröra bruket av syntetiska anabola steroider bör den ändå omfatta samtliga medel som ingår i dopningslagen. Vissa förutsättningar för ansvar För att ansvar för gärningen skall träda in krävs att man har visat att personen uppsåtligen tillfört kroppen dopningsmedel. Det krävs att gärningen, dvs. tillförseln, identifieras. Det skall också kunna konstateras att det varit fråga om uppsåtlig olovlig tillförsel. Även för det fall ett positivt analyssvar föreligger måste detta kompletteras med andra uppgifter och bevisning och analyssvaret får sedan värderas med hänsyn till vad som i övrigt framkommit vid utredningen. Analyssvaret i sig ger inte några närmare upplysningar om tidpunkten för intaget eller omständigheterna kring konsumtionen. En särskild fråga är hur man skall se på de prover som tas inom idrotten. Ett par remissinstanser har berört detta problem. i tar upp frågan om urinprov som lämnats vid kontroll inom idrotten skall kunna användas som bevisning i straffrättsliga sammanhang. Myndigheten menar bl.a. att det kan ifrågasättas om det är etiskt riktigt att som bevismedel använda analys av ett urinprov som lämnats i ett helt annat syfte än att användas straffrättsligt. Enligt åklagarmyndigheten kan ett sådant prov inte anses lika tillförlitligt som ett prov som lämnats och hanterats under polisens ansvar. i anser att eventuella konflikter mellan idrottens och samhällets regelverk behöver klargöras ytterligare. påpekar att de internationella regler som gäller inom idrottsrörelsen för kontroll av dopning omfattar bl.a. stickprov vid tävling och träning. Detta strider enligt högskolan mot bestämmelserna i 28 kap. 12 § eftersom skälig misstanke om brott krävs för provtagning. Konflikter mellan det straffrättsliga regelsystemet och idrottens regler för provtagningar och analyser kan troligen inte helt undvikas. Principen om fri bevisföring gäller i svensk rätt, och ett positivt dopningsprov som tagits vid kontroll inom idrotten kan därför komma att åberopas som bevisning i straffrättsliga sammanhang. Regeringen finner det dock inte troligt att så kommer att ske i någon större utsträckning. Som nämnts tidigare är enbart förekomsten av dopningsmedel i kroppen inte tillräckligt för straffrättsliga sanktioner från samhällets sida. I princip omfattar kriminaliseringen all konsumtion av dopningsmedel, således även de fall då medlet är legalt utskrivet för annans bruk. I samband med kriminaliseringen av narkotikabruket (prop. 1987/88:71 s. 19) togs frågan upp om straffvärdet av sådana fall där t.ex. någon konsumerar narkotiska sömntabletter som skrivits ut för en annan person. Departementschefen ansåg att även om straffvärdet av sådana brott torde vara så lågt att ansvar i praktiken aldrig skulle komma att aktualiseras borde alla sådana förfaranden formellt falla under straffbestämmelsen. Vad som här avses är främst gränsdragningssituationer där någon använder en enstaka tablett som är avsedd för t.ex. en nära anhörig. Dopningsmedlens begränsade medicinska användningsområde gör att den här typen av gränsdragningsfrågor inte torde ha samma tillämplighet när det gäller dopningsmedel. Verksamheten vid Dopinglaboratoriet vid Regeringen vill i detta sammanhang kort beröra Dopinglaboratoriets verksamhet. har i en skrivelse till regeringen redogjort för den stora betydelsen av denna verksamhet, men också uttryckt oro för att minskade intäkter skall medföra svårigheter för laboratoriet att upprätthålla en hög kvalitet. Regeringen delar uppfattningen att detta är en viktig verksamhet. Genom kriminaliseringen av bruket av dopningsmedel kan den dessutom få ännu större betydelse. Regeringen gör bedömningen att kriminaliseringen kan komma att leda till en viss ökning av antalet analysuppdrag för Dopinglaboratoriet. Om så blir fallet bör detta innebära att förutsättningarna för laboratoriets verksamhet kan förbättras. 9 Andra ändringar i dopningslagen Regeringens förslag: En ny brottsrubricering, grovt dopningsbrott, införs för mer kvalificerade gärningar. Straffskalan är fängelse i lägst och högst .