mot · GN02Fi610 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:Fi610av , ()ekonomiEn mycket viktig del av välfärden för människor organiserasoch finansieras i kommuner och landsting. De kommunalabudgetarna står för den absolut övervägande delen avmänniskors viktiga behov av skola, barnomsorg,äldreomsorg, sjukvård men även gator och vägar,kollektivtrafiken eller individuellt stöd för människor isärskilda omständigheter. Hur kommunerna sköter sinverksamhet är givetvis av avgörande betydelse förmänniskors vardag, både för att få ut mesta möjliga avskattepengarna och för val av verksamheter finansierade medkommunala medel.Folkpartiet har delat regeringens bedömning av statsbidragen till kommu-nerna . Den situation som uppstått på grund av otillräckligarbetslöshetsbekämpning har dränerat kommunerna på skatteinkomster ochåsamkat kommunerna stora utgifter för socialbidrag m m. Det viktigaste ärdock att se till att få fart på jobb och tillväxt. Det ger kommunerna den bästaförutsättningen att klara sina uppgifter och sin ekonomi.Sedan vårbudgeten lades har prognosen för kommunernas skatteinkomsterår ökat med , efter korrigering för tekniskaomläggningar. Enligt budgetpropositionen stiger kommunernas egna skatte-inkomster med . Även om det intealltid märks ute i de enskilda verksamheterna, har de kommunala konsum-tionsutgifterna stigit , och beräknas stigamed och för 2000.Samtidigt kan vi se att produktiviteten inte stiger som . senaste halvårsrapport juni1999 steg prestationerna mellan -91 och -94 som re-surserna sjönk . Under dessa år steg således produktiviteten mednästan . Efter -94 har minskningen av resurser åtföljts av minskadeprestationer. Detta om något visar vikten av förnyelse och utveckling avverksamheterna.Det handlar alltså inte enbart om hur stora summor som kan disponeras.Kommunerna måste göra rätt saker och de måste göras på rätt sätt. Menförutsättningarna skiljer sig från kommun till kommun, ibland beroende påatt väljarna röstat fram en regim som är skicklig att sköta verksamheten,ibland för att olika kommuner gör olika val av skattesats, avgiftsnivåer,servicegrad och omfattning av den kommunala verksamheten.En effektiv upphandling, koncentration till kärnverksamheterna ochmångfald inom den kommunalt finansierade servicen gör att medborgarna fårvaluta för sina skattepengar. säger ja även till de ibudgetpropositionen angivna utökningarna av statsbidrag, men avser åter-komma med ett definitivt ställningstagande då vi ser denfortsatta utvecklingen av kommunernas skatteinkomster.Den nuvarande fokuseringen på bidrag och kostnadsutjämningssystem draruppmärksamheten från det som är långt viktigare, nämligen att ekonominkan växa så att kommunerna och landstingen därmed får ökade resurser.Även för den kommun som får det högsta inkomstutjämningsbidragetper invånare, , skulle en treprocentig tillväxt i det egnaskatteunderlaget uppväga hela inkomstutjämningsbidraget. Tillväxtär alltså viktigare än bidrag.Den kommunala självstyrelsen är en viktig del av det svenska samhälletsutformning. En är rätten att sätta sin egen skattesats och göra enavvägning mellan vad kommunen ska svara för och vad den enskilde självska bära ansvaret för. Det är dock ofrånkomligt att det ibland uppstårkollisioner mellan de politiska ambitionerna i rikspolitiken och den lokalapolitiken. måste då de nationella kraven gå före de lokala.Avvägningen mellan nationella och lokala krav och önskemål är mångagånger svår. Likaså avvägningen mellan kommunalt självstyre och män-niskors självstyre, ett självstyre som kan kräva lagstadgade rättigheter förmänniskor eller skyldigheter för kommunen att erbjuda viss service. Ettsådant aktuellt exempel är assistanshjälpen för människor med funktions-hinder, där vi anser att människornas frihet och trygghet går före kommuner-nas möjlighet att styra över assistansstödet.Däremot anser vi inte att dagistaxornas storlek och konstruktion är en frågaför . Det framgår redan av den s k barnomsorgslagen att taxornamåste vara rimliga i förhållande till kostnader och människors inkomster. Enytterligare reglering i form av den av regeringen aviserade "maxtaxan" anservi stå i strid med det kommunala självstyret. Det är fullt rimligt att det ärkommunen, eller den enskilda förskolan, som avgör taxa i samband med avgör frågor om standard, personaltäthet, öppettider etc. Kommunernamåste ha rätt att göra olika avvägning mellan skattesats och avgiftsuttag.Folkpartiet har förespråkat enhetliga dagistaxor, men avgöran-det måste ske lokalt.Under senare år har kostnaderna för kommunernas socialbidrag stigitkraftigt. Till stor del har detta sin orsak i den höga arbetslösheten och attstora grupper av arbetslösa har stått utanför såväl arbetslöshetsförsäkringsom arbetsmarknadsåtgärder. Ett flertal utredningar har visat på detta faktumoch olika förslag om hur arbetslösa med socialbidrag som försörjning skakomma ut i arbete har presenterats. händer lite i praktiken. Ettgrundläggande problem i sammanhanget är att kommunens socialtjänst har fåmedel och inte den rätta kompetensen att stödja arbetslösa. Arbetsförmedlingoch a-kassa å andra sidan har haft intresse av att inte få människor överfördafrån . Den öppna arbetslösheten ska ju hållas nere. Statliga ochkommunala myndigheter borde ha ett gemensamt ansvar och ett gemensamtintresse av att verkligen ge människor de bästa möjligheterna att komma ut iarbete och egen försörjning. För detta krävs reformering av regelverk gent-emot den enskilde. Men även kostnadsansvaret bör förändras. Socialbidrageningår i det kommunala åtagandet enligt socialtjänstlagen. ärarbetslöshetsbekämpning statens ansvar. Såväl kommun som statliga myn-digheter har redskap att påverka, staten för arbetslösheten, kommunen försociala problem. Olika beräkningar om arbetslöshetens andel av social-bidragskostnaderna har gjorts, det är svårt att mäta exakt men en godapproximation torde vara att hälften är orsakat av arbetslöshet. Det är därförrimligt att staten och kommunerna delar kostnadsansvaret för socialbidragen.Regeringen har på olika sätt försvårat för kommuner och landsting attbedriva sin verksamhet i nya former. Stopp för försäljning av kommunalabostadsbolag, försvårande av start av friskolor och planer på förbud motprivata entreprenörer inom sjukhusvården är några flagranta exempel påideologiskt betingade ingrepp i kommunernas förnyelsearbete.Minska bolagssektorn, detger resurser till vård ochskolaRedan i det korta perspektivet finns storabesparingsmöjligheter i många av landets kommuner. Enavveckling av kommunala bolag frigör resurser för de hårtansträngda verksamheterna - vård, omsorg och skola. Då enkommun säljer ett bolag minskar dess tillgångar och skulder.Det ger ingen direkt möjlighet att tillföra andra verksamheterökade resurser. Däremot får det positiva sidoeffekter - denkommunala administrationen minskar och de avveckladebolagen utnyttjas på ett samhällsekonomiskt effektivt sättgenom att snedvridande konkurrens och ineffektivförvaltning av bolagens resurser försvinner. harsådana dynamiska effekter en positiv inverkan också påkommunernas ekonomi.De resurser som direkt frigörs då kommunala bolag avvecklas är de somuppkommer genom att kommunens ränteutgifter minskar och förlustbidragentill olönsamma bolag försvinner. Redan på kort sikt uppgår dessa vinster tillbetydande belopp. har i en översyn inför denna mandatperiodvisat att en halvering av den kommunala bolagssektorn skulle medföra ettekonomiskt utrymme på . Detta ska sättas i relationtill de ökade statsbidragen, som i sig omöjliggör att samma belopp användsför andra ändamål.Den kommunalautjämningenFörutsättningarna mellan olika kommuner beror givetvis intebara på lokala avvägningar och skicklighet. De yttreomständigheterna för kärnverksamheterna varierar kraftigtberoende på geografiskt läge, befolkningssammansättningoch ekonomisk utveckling. Människor ska ha sammamöjligheter att kunna erhålla grundläggande kommunaltfinansierad service oavsett var man råkar bo. Det är därförhögst rimligt med ett system för utjämning av dekommunalekonomiska förutsättningarna.Däremot undergräver en långtgående och felaktigt utformad inkomstutjäm-ning den kommunala självstyrelsen och tar bort alla ekonomiska incitamentför kommunen att anstränga sig vad gäller förutsättningarna för människoroch företag i kommunen.Med nuvarande inkomstutjämningssystem uppnås en utjämningseffekt påmellan 99 och . För några kommuner uppstår den s.k. pomperipossa-effekten, dvs vid en ökning av skatteunderlaget får kommunen betala enavgift som är större än skatteinkomstökningen. Detta missförhållande kanåtgärdas genom en sänkning av utjämningsgraden.I bred enighet har vi i slagit fast att utjämningssystemet skamedverka till att kommuner och landsting ska ha likvärdiga ekonomiskaförutsättningar att bedriva sin kärnverksamhet. Det har också slagits fast:"kostnadsutjämningen skall inte kompensera för skillnader i servicenivå,kvalitet, avgiftssättning och effektivitet". "Kostnadsutjämningen skall baseras på mätbara och för kommuner ochlandsting opåverkbara faktorer som mäter strukturella kostnadsskillnader. "De utgångspunkter som bygger på av fastställda principer kräveratt de kostnadsmått som den enskilda kommunens verksamhet ska jämförasmed ska avse strukturella kostnader.Enligt vår uppfattning har det inte gjorts tillräckliga ansträngningar för atttillse att kostnadsutjämningen inte kompenserar för "- - - skillnader iservicenivå, kvalitet, avgiftssättning och effektivitet". Detta särskilt som manfrån socialdemokratiskt håll inte har förmåga att bortse från att olikakommuner gör olika val när det gäller skattesats, avgifter och servicenivåer.Man fokuserar ofta enbart på skattesats, hög betyder rätt till mera bidrag, lågbetyder rätt att bli utsatt för långtgående omfördelning.Utjämningssystemets historia präglas av ständiga föränd-ringar. Så fort ett system fastlagts kommer protester från dem som drabbas.Detta leder till nya utredningar, nya beslut, nya protester, nya utredningaretc. Regeringen har tagit ytterligare ett steg i denna riktning genom attinrättaen sorts permanent utredningsverksamhet om utjämningssystemet.Detta leder också ständigt till krav på att nya faktorer förs in i systemet.Överblick saknas. Det är omöjligt för andra än ett fåtal specialister att förståsystemet. Den demokratiska legitimiteten undergrävs.Det stora antalet utjämningsfaktorer medför att kommunerna ofta fåravdrag för en faktor, bidrag för en annan etc. Det är således inte så att enkommun som får utjämningsbidrag får bidrag för alla de beaktade faktorernautan det resulterande bidraget kan vara en summa av både plus och minus.Dags för ett tydligare systemSystemet för kostnads- och inkomstutjämning äroöverskådligt och visar att slutresultatet för den enskildakommunen kan bli starkt beroende av hur en viss enskildfaktor faller ut. Det är därför ingen slump att det pågår enständig politisk kamp om de ingående faktorerna.Mot barkgrund av den förödande metodkritik som framförts är det attrenodla systemet och minska antalet faktorer istället för att utveckla genomatt ytterligare inveckla systemet. Vi vill ha ett nytt system, där utjämningengrundas på strukturella faktorer för både kostnader och inkomster, vilket kanmedföra att kommuner med högre skattekraft men också höga strukturellakostnader i högre utsträckning kan klara dessa själva. Inriktning påutjämning kan då bli betydligt färre och mer renodlade och strukturellafaktorer.Det är rimligt att beakta skillnader i demografisk struktur som är deviktigaste variablerna. De befolkningsmässiga konsekvenserna på barn-omsorg, skola och äldreomsorg måste förstås beaktas. Överslagsmässigaanalyser baserade på enbart dessa faktorer i det nuvarande systemet visar atttendensen är att storstäder, förorter och glesbygdskommuner skulle miss-gynnas jämfört med medan medelstora städer och industrikommunerskulle gynnas. Det är avgörande att metoderna utvecklas på ett sådant sätt attdet är förklarande variabler som används snarare än statistiska samvaria-tioner. Det är också angeläget att systemet täcker in strukturella faktorer ochsådana sektorer som ingår i det kommunala åtagandet, inte faktorer somavser statliga åtaganden.Tillsammans med en lägre nivå i inkomstutjämningen skulle man då få enrimlig utjämning på en nivå där rundgången i systemet minskar.Vi anser därför att en ny utredning av utjämningssystemet ska inriktas påatt forma systemet med bara ett fåtal förklarande faktorer. Detta ser vi skullekunna leda till ett system som är enklare, överskådligare, mer förutsägbartoch genomskinligt. kan vi nå en utjämning av de kostnader som defacto är dels kommunalt ansvar, dels i praktiken opåverkbara. Detta bör gesregeringen till känna.KommunakutenFolkpartiet har sagt nej dels till en"bostadsbolagsakut", dels till en allmän "kommunakut". Ibudgeten öronmärks återigen pengar för sådan verksamhet.Kommunerna måste få klara spelregler och de kommunalaförlustbostadsbolagen ska inte rekonstrueras för fortsattunderskottsdrift. Vi säger därför nej till de anslag som finnsför dessa ändamål. Det är orimligt att kommuner somlångsiktigt har strukturproblem efter särskildöverenskommelse och utan generella regler får pengar avstaten. Regeringen anför att vissa kommuners strukturellaekonomiska problem inte kan fångas in i utjämningssystemetoch därför ska kunna få särskilda anslag. Detta är fel. Destrukturella faktorerna ska fångas in i systemet, övrigafaktorer ska kommunerna ta ansvar för gentemot sinaväljare. De olika uttalanden som kommer från regeringensföreträdare och det synsätt som kommer till uttryck iSocialdemokraternas eget skattesamråd tyder på att man inteavser att göra en opartisk bedömning av de kommunalaförutsättningarna.En modell med en permanent inrättad akutmottagning, med tillhörandekommundelegation, ger helt fel signaler. Tonvikten på statens arbete måsteligga på att skapa rimliga generella förutsättningar genom ett väl fungerandeutjämningssystem.Nej till projekt ochförhandlingsekonomiDen socialdemokratiska regeringen har alltmerfokuserat på olika typer av projektbidrag till den kommunalaverksamheten, och på att genom olika typer avförhandlingslösningar ge stöd till specifika verksamheter ochaktiviteter. Låt oss utöver bostadsakut och kommunakutnämna de lokala investeringsprogrammen ochstorstadspengarna. Genom dessa förfaranden görs detkommunala beslutsfattandet till ett köpslående ochförhandlande med staten. Vi kan se den ambition somregeringen har att kunna framstå som goda gåvors givare,men bättre vore att ge bra generella förutsättningar förkommunerna att efter eget önskemål och i dialog medberörda medborgare forma sin verksamhet. Det är våruppfattning att den lokala utvecklingen främjas bäst genomgoda allmänna villkor för jobb och företagande, genom ettväl fungerande utjämningssystem som ger likvärdigakommunalekonomiska förutsättningar och genom ett störrespelrum för lokala aktörer vid sidan av den statliga ochkommunala verksamheten.Storstadskommittén (1997) visade i sitt betänkande att de tidigare gjordaprojektsatsningarna inte varit långsiktigt framgångsrika. Ändå fastnaderegeringen för att i sin storstadspolitik samla en mycket stor resurs i enprojektorganisation där vissa enskilda stadsdelar väljs ut och där verksam-heterna återigen ska föras in i projekt, i praktiken över huvudet på med-borgarna och där ett handslag mellan statsråd och kommunalråd väger tyngreän den lokala utvecklingskraft som finns i de enskilda människornas vardag.Anslaget B 2 kan därför minskas med och resterandemedel betalas ut generellt till de 7 kommunerna som smörjmedel i en lokalprocess, där villkoret ska vara att det är lokalt förankrat i samverkan medstatliga lokala myndigheter såväl som föreningsliv och näringsliv.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om vikten av jobb och företagande för denkommunala ekonomin,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om avveckling av de kommunala bolagen,13. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om kommunalt självstyre och maxtaxan,14. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om delat kostnadsansvar för socialbidragen,5. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om ett nytt utjämningssystem grundat på strukturellaförutsättningar,6. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om kommundelegation och kommunakut,7. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om nej till projektbidrag och förhandlingsekonomi,8. att för , för särskilda insatser i utsattaområden (utgiftsområde 8, B 2), anvisar mindreän vad regeringen föreslagit eller således 60 miljoner kronor.2Stockholm den 5 oktober 1999Karin ()()()1 Yrkandena 2 och 3 hänvisade till KU.2 Yrkande 8 hänvisat till SfU.