mot · GN02MJ757 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:MJ757av Saarinen, ()Resurser till alternativgrupperResursbehov för upplysningsverksamhet ochmedborgarmedverkan i fråga om kärnavfalls-hanteringKärnkraften är ett resultat av strävandena att utveckla kärnvapen.Ursprungligen var kärnavfallet den eftersträvade produkten avkärntekniken eftersom det utbrända bränslets innehåll av plutonium varen eftertraktad bombråvara. Detta medförde att avfallsproblemet interedovisades som ett problem utan närmast bokfördes under rubrikenmilitärmaterial, något som i sin tur även möjliggjorde enhemligstämpling av hela hanteringen. "Förtröstansfullt" synsättLångt efter det att man i börjat marknadsföra kärnkraften civilt,, hade det svenska kärnkraftsprogrammet enklar militär anknytning och avfallsproblemet hemlighölls (dokumenteratav ). Ännu luradesansvariga politiker att tro att "avfallsmängden blir försumbar och detavfall som uppkommer behövs till medicinska ändamål". Med dennaverklighetsuppfattning som grund planerades så sent som 1972-73byggandet av cirka 25 reaktorer i . Det fanns alltså en"förtröstansfull" attityd inför avfallsproblemet och den kvarlevdefortfarande när SKB (Svensk kärnbränslehantering AB) i FUD-program95 (Forskning, utveckling, demonstration) utan reservation skrev attforskningen om kärnavfallshanteringen inleddes i och med inrättandet avPRAV (Programrådet för radioaktivt avfall) 1975. Då hade som bekanten svensk prototypreaktor () drivits ochden första kommersiella reaktorn (1) varit i drift sedan1972.När avfallsproblemet "upptäcktes" utanför kärnkraft/kärnvapen-entu-siasternas kretsar stoppades inte de pågående reaktor-byggena. Istället tillsatte man en statlig utredning, den s k (Utredningen om radioaktivt avfall), för att lösa frågan. Redan då liknadeskärnkraften vid ett flygplan som tagit sig upp i luften, men dessvärre saknadelandningsställ. Nog skall väl en tekniskt kompetent industri hinna konstrueraoch bygga landningsställ innan bränslet tar slut och planet måste krasch-landa?Sprickfritt berg?I rapporter (, 1974, 1976a, 1976b)slogs fast det som bestämt inriktningen av den svenskaavfallshanteringen: Avfallet skulle kapslas in och placeras på 500 metersdjup i berggrunden. Utredningens geologiska expertis påstod attberggrunden på detta djup skulle hindra spridningen av radioaktivaämnen. Kravet på berggrunden var ursprungligen att denna skulle vara sågott som sprickfri. I uttrycktes detta något varierandeordalag: "saknar rörligt grundvatten", "tätt berg", "grundvattenfattigtberg", "sprick- och grundvattenfattigt berg". undersökningar harknappast bekräftat uppfattningen att berget är sprickfritt, och detta gör attett av de ursprungliga huvudmotiven för metodvalet kan ifrågasättas.AnsvarsfördelningAKA-utredningen gav också upphov till en ansvarsfördelning.Kärnkraftsägarna svarar för det praktiska arbetet med att ta fram metoderoch välja platser, staten övervakar processen och skall i slutändangodkänna förslagen. Detta liknar andra avfallsproducenters ställninginför miljölagstiftningen, men med en föga uppmärksammad skillnad vadgäller kostnadsansvaret. I andra fall måste det avfallsproducerandeföretaget bekosta alla åtgärder som beslutas av myndigheter.Kärnkraftsindustrin, född ur en militär satsning, är van vid att skyddasfrån svårbedömbara kostnader. Det mest anmärkningsvärda är befrielsenfrån fullt ekonomiskt ansvar för skador i samband med olyckor.Steg för steg har emellertid staten förmått kärnkraftsägarna att accepteraatt ägarna tvingas avsätta medel till kärnavfallsfonden. "Helt säkert"Medborgarna uppfattar att staten lovat att kärnkraftsavfallet skallförvaras helt säkert och skilt från allt levande. Detta går tillbaka till denprocess då villkorslagen stiftades,laddades mot gällande lag och KBS-metoden(Kärnbränslesäkerhet) godkändes som "helt säker" trots att de redovisadegeologiska undersökningarna underkändes. Detta var en politisk skandalsom därefter har förgiftat hela frågan om kärnavfallshanteringen.Alltsedan 1970-talet har kärnkraftsindustrin tillhandahållit information omkärnavfallshanteringen som oftast inte varit fel i sak, men sällan allsidig.Informationen har därför uppfattats som propaganda för den KBS-metod somSKB arbetat fram. Kritiken mot KBS-konceptet har ibland åsidosatts helt.Ansvariga och övervakande myndigheter och politiker har vanligenbegränsat sin kontroll till de aspekter som SKB valt att redovisa, vilketmedfört att centrala frågekomplex som urvalsprocesser inte alltid fått adekvatgenomlysning. Detta och den mycket ojämna resursfördelningen mellan SKBoch samhällets kontrollinstanser, har medfört att kärnkraftsindustrin tämligenostört fått hantera avfallsfrågan utifrån egna bevekelsegrunder, som i förstahand går ut på att få bygga och driva kärnkraftverken vidare.Fortfarande finns inte någon säker metod för att hantera kärnkraftsavfallet,vare sig i eller utomlands. En acceptabel säkerhet är kanske inte ensmöjlig att uppnå, bland annat med hänsyn till tidsperspektivet. Enligtförsiktighetsprincipen borde man då inte satsa på kärnkraft och på så sättalstra alltmer avfall. Det avfall som redan finns går emellertid inte attresonera bort. Med rimliga förutsättningar är nog de flesta människorberedda att ta sin del av ansvaret för att på bästa sätt hantera detta redanexisterande avfall. Fundamentalt är då att ansvariga aktörer har den tro-värdighet som behövs för att nödvändiga metodvals- och platsvalsprocesserskall kunna genomföras.Rimliga kravAtt dagens organisering och hantering inte uppfyller rimliga och folkligtväl förankrade krav framgår inte minst av SKB:s upprepademisslyckanden att få acceptans för planerade undersökningar i vitt skildadelar av landet. Exempel finns från ett flertal kommuner, som ,, , , , ,, och senast Malå.Den framtida hanteringen av kärnavfallet är kanske en av vår tids mestsvårhanterbara frågor. Utöver tekniska svårigheter finns andra problemskapade av den attityd som många ansvariga visat gentemot berördamänniskor, vilkas skepsis och protester närmast reflexmässigt uppfattats somgrus i maskineriet istället för oroade människors försök att få till stånd enbättre och därmed förhoppningsvis acceptabel hantering.Under huvuddelen av den tid kärnavfallsfrågan utretts, har SKB varit dendominerande aktören, även vad gäller informationen till allmänheten. Hosflera miljögrupper har SKB låg trovärdighet.Starka ekonomiska intressenKärntekniklagens koppling mellan reaktordrift och avfallshanteringmedför att kärnkraftsindustrin endast får driva reaktorerna vidare, omregeringen godtar den verksamhet som SKB planerar och bedriver föravfallshanteringen. SKB:s agerande avspeglar därmed de starkaekonomiska intressen som är kopplade till reaktordriften. För att nåtrovärdighet i hanteringen av avfallsfrågan behövs aktörer som står friafrån ekonomiska och andra partsintressen. Detta kan lösas på olika sätt.En utväg som anvisades av aktörsgrupp(, 1993) är att en fristående instans ansvarar förgenomförandet av MKB-processen.Under 1996 tillsattes en nationell samordnare på kärnavfallsområdet. Dettatolkades inledningsvis av miljögrupperna som regeringens sätt att bl amarkera vikten av dialog mellan samtliga berörda parter i enlighet med debehov som identifierades inom . Samordnaren uteslötemellertid samtliga miljöorganisationer från det samrådsforum som skullebildas och erbjöd därefter endast en av organisationerna att medverka påspeciella villkor. Motivet var miljöorganisationernas kritik mot att varkenSKB:s metodval eller platsval skett på ett systematiskt och trovärdigtsätt och de lokala miljögruppernas ovilja att delta i förstadiekommunernassamråd i frågan.Obalans när det gäller ekonomiska resurserSKB har genom kärnavfallsfonden tillgång till så gott som obegränsaderesurser för information utifrån sitt synsätt, av många uppfattat somensidig propaganda för KBS-metoden. Myndigheterna har relativt settobetydliga resurser och allmänheten representerad av bl a olikamiljöorganisationer inga resurser alls. Ändå förväntas medborgarna varanågot slags likvärdig part visavi SKB och myndigheter. Hela situationenär en form av skendemokrati som föder frustration, ilska och iblanduppgivenhet. Situationen blir absurd när kommunala företrädare utlysermöten och begär att ideellt verkande lokala grupper skall medverka påsamma villkor som SKB och myndigheter. När grupperna inte kan ställaupp på grund av bristande resurser, tolkas detta ibland som obstruktionoch bristande intresse för demokrati.Utredningen (Departementsstencil, 1996) redovisar på ett tydligtsätt beskrivna missförhållanden. I utredningen konstateras att SKB:sinformation kan vara partisk och att den innehåller formuleringar om ökademöjligheter för medborgarna att utöva inflytande vid prövningar och MKB-processer. Hur detta skall gå till förblir däremot obesvarat.Kommunerna är viktiga aktörer i kärnavfallsfrågan. Att slussa alla resursertill allmänheten via kommunerna medför emellertid betydande olägenheter.Inom olika miljögrupper finns en rik erfarenhet av kommunföreträdaresagerande i dessa sammanhang och bilden är allt annat än smickrande när detgäller att via resurstilldelning säkra allmänhetens tillgång till informationsom är både saklig och allsidig. För att få en MKB-process värd namnetmåste resurser också kanaliseras till medborgargrupper som är kritiska tillframförda planer.Lokala medborgargrupperI ett stort antal kommuner som berörts av kärnavfallsfrågan har detbildats lokala medborgargrupper, som av olika skäl vill stå fria frånpartier och kommunföreträdare. Flera grupper har ideellt verkat under enlång följd av år och åtskilliga har uppnått majoritetsstöd i sinakommuner. Grupperna har varit mycket viktiga vad gäller att tillförsäkrakommuninvånarna en allsidig information.I många fall passar dessa grupper av naturliga skäl inte in i definitionen påde grupper som skall betraktas som samrådspartners i MKB-processer. Engrupp kanske inte uppstår på en ort förrän orten aktualiseras i avfalls-sammang. Grupperna finns också företrädesvis på de orter som är eller harvarit aktuella för avfall, varför kanske inte heller medlemsantalet är tillräck-ligt för kriterierna.Tillsammans representerar dock dessa grupper en i landet unik kompetenssom tveklöst behöver komma samhället till godo för att kärnavfallsfråganskall kunna hanteras på ett allsidigt sätt.För att få trovärdighet över processen och i allmänhetens ögon balanseraden information som sprids via SKB och myndigheter behöver de olikamiljögrupperna tillförsäkras centrala resurser för att under rimliga för-hållanden och på ett någorlunda jämbördigt sätt kunna forska, samla,sammanställa och tillhandahålla "alternativ" information för medborgarna.Miljöpartiet anser att medel för detta skall anslås ur Kärnavfallsfonden.Miljöpartiet anser också att när ersättningar går till kommuner förinformationsinsatser i samband med undersökningar om lokalisering avslutförvar för använt kärnbränsle, skall rimliga medel ur Kärnavfallsfondenöronmärkas till lokala oppositionsgrupper för deras informationsbehov ochnågorlunda jämbördiga deltagande liksom för deras utåtriktade utbildnings-insatser.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att särskilda medel skall anslås ur Kärnavfalls-fonden till miljögrupper centralt,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att rimliga medel skall anslås till lokala miljö-grupper i samband med undersökningar om lokalisering av slutförvarför använt kärnbränsle.Stockholm den 3 oktober 1999Ingegerd Saarinen (mp)()()()()