mot · GN02Bo212 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:Bo212av , ()BostadssegregationBostadssegregationen är ett växande problem i iallmänhet och i våra storstadsområden i synnerhet. Var dukan bosätta dig är ofta en fråga om klasstillhörighet ochibland en rent etnisk fråga. Den alltmer marknadsanpassadebostadssektorn har accentuerat problemen ochklassgränserna blir allt tydligare. Det som händer är inte ennaturlag utan en följd av politiska beslut och dålig planering.I arbetslöshetens spår har en tydlig tudelning avbostadsmarknaden uppstått. har staten avhänt sigstora delar av den sociala bostadspolitiken och kommunernasekonomi kraftigt försämrats, även om en viss återhämtningavseende kommunernas ekonomi har skett. En rad lagar påbostadsmarknaden, som utgjort bra redskap, har försvunnit.Det gäller bland annat krav på obligatoriskbostadsförmedling, obligatoriskabostadsförsörjningsprogram och möjlighet tillbostadsanvisning. När vi i talar om segregationväljer vi oftast att tala om den utifrån de grupper som intehar möjlighet att välja sitt boende av ekonomiska ellerdiskriminerande skäl. All segregation förutsätter att det finnsminst två grupper som är åtskilda från varandra eller som harskilda levnadsförhållanden. Om vi på allvar vill bekämpasegregationen måste vi granska de mekanismer som styr defaktum att vissa grupper tillåts att aktivt välja segregationen.Vad är det i det svenska samhället som skaparförutsättningar för vissa att kunna välja att leva åtskilda frånandra? Välja bort människor med sämre ekonomiskaförutsättningar eller åtskilja från människor med annanetnisk härkomst? För arbetarrörelsen har jämlikhet alltidvarit ett honnörsord och kunskapen om klassamhället ochbekämpandet av det har varit en huvuduppgift. Det är därförnödvändigt att vända på perspektivet och syna segregationenutifrån de mekanismer som underlättar för den självvaldasegregationen.MarknadsanpassningDen främsta faktorn för denna typ av segregation ärnaturligtvis marknadsanpassningen av produktionsvillkorenför bostäder. Staten har kraftigt dragit ner påbostadssubventionerna, vilket leder till kraftigahyresökningskrav i nyproduktion av hyresrätt och enomfördelning till förmåner för produktion av bostadsrätt ochegnahem. Följden blir också att statens subventioner i formav räntebidrag för bostadsbyggande går till de bäst ställda isamhället. Det är en orimlig fördelningspolitik.Kommunerna vill eller kan inte längre gå in i bostadsbyggnadsprojekt somde inte är säkra på går runt. En del väljer i stället nischbyggande i attraktivalägen med personliga tillval i inredning och utformning av lägenheterna.Exempel på detta är bostadsområdet i och hamnområdeti (utställningsområdet för Bo99).Ett annat problem är att kommunerna upplåter mark till privataentreprenörer utan krav på ett allsidigt sammansatt bostadsbestånd.Entreprenörer och byggherrar vänder sig i sin tur till människor med en visslivsstil eller till dem som efterfrågar en särskild lyxstandard. Det är en trendhämtad från där man t.o.m. går så långt att vissa bostadsområdeninhägnas och vaktbolag sköter insläppen i områdena. De boende tvingasockså skriva på regler för hur man skall uppföra sig inom området.Liknande projekt pågår i . Det senaste exemplet ärprojektet i sydöstra . Där skall byggas 136 villor och 350bostadsrätter med sjönära läge och utan genomfartsvägar i området. Villornakommer att kosta mellan 2,5 och . Precis som vid byggandetav miljonprogramsområdena , som gav förutsättningarna fördagens segregation, så begås samma misstag igen men med den omvändasegregationen. Bygg för de rika stäng ute de fattiga.Kommunen harplanmonopolAllt detta pågår utan någon större debatt, trots attkommunerna har planmonopol när det gäller byggandet avbostäder. Den debatten har ingen naturlig arena, eftersom detinte längre ställs krav på kommunerna att planera boendetför sina invånare. Tillgänglig statistik visar också att 1999 såär det av kommunerna som upprättar ettbostadsförsörjningsprogram, medan av kommunernapå något sätt tar upp detta i översynen av översiktsplanen. Såmånga som jobbar inte alls aktivt medboendeplaneringsfrågor. Nya former växer dock fram påflera håll. I t.ex. har, efter seminarier omboendeplanering, en skrift tagits fram: Boendeprogram förVäxjö. En särskild arbetsgrupp har bildats för de berördakommunala förvaltningarna vars uppgift är att stämma avpågående verksamhet med boendeprogrammet. Detta ärintressant och borde få i uppgift att sammanställaoch dra slutsatser av de projekt som pågår runtboendeplanering i våra kommuner, liksom att utvärdera vadsom händer i kommuner där arbetet med boendeplaneringavstannat. Detta bör ges regeringen tillkänna.Allsidiga bostadsområdenI plan- och bygglagens femte kapitel 7 § får en kommunutifrån ett program ge förutsättningar för hur ettbostadsområde skall bebyggas, antalet lägenheter, andelen avlägenheter utifrån boendeform m m, men det är inget absolutkrav. Frånvaron av krav på obligatoriskaboendeplaneringsprogram i samband med översyn avöversiktsplaner är en annan orsak till den svagasamhällsdebatten i dessa frågor. Regeringen böruppmärksamma problematiken och återkomma till riksdagenmed förslag på hur allsidigt sammansatta bostadsområdenåter blir den princip som är vägledande för hur nybyggnationav sammanhängande bostadsområden skall formas.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att ge i uppdrag att sammanställa ochanalysera försök med eller i avsaknad av boendeplanering i landetskommuner,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om problematiken att principen om att allsidigtsammansatta bostadsområden åsidosätts vid bostadsplanering.Stockholm den 2 oktober 1999Sten ()()()()()()()()Per ()()