mot · GN02U215 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:U215av , ()Internationellt biståndInledningFör är solidariteten med omvärlden en avgrundprinciperna. Människovärdet är universellt och kandärför inte relativiseras av geografiska gränser, vare sig manlever i eller i övriga världen. Oberoende av faktorersom ras, kön, ålder, religion osv har varje människa ett ochsamma värde. Det måste vara allas ansvar och plikt att verkaför att respekten för människovärdet tryggas i alla delar avvärlden. Ett av de verktyg som används för att uppnå dettamål är det internationella biståndet, vilket ger såvälbilateralt som multilateralt.Våra biståndsansträngningar är primärt en fråga om solidaritet med fattigaoch utsatta grupper. I en värld så full av kunskap finns det inget försvar föratt mer än två miljarder människor tvingas framleva sina liv i yttersta misär.Men biståndet ligger också i vårt eget intresse. En värld där fattigdomenbefästs i stora regioner kan enbart leda till ökade spänningar och därmedproblem även för vårt eget land.Ökad prioritering avbiståndetMålet för biståndet måste vara att skapa en långsiktigthållbar utveckling för alla människor i alla länder ochkulturer, att ge dem ett värdigt liv och en framtidstro. Omdetta mål ska kunna nås krävs en internationell kraftsamling.Det är bara genom gemensamma ansträngningar som vi kange fler människor möjlighet att leva ett värdigt liv utan svält,fruktan och för tidig död. FN rekommenderar sinamedlemsländer att avsätta av bruttonationalprodukten(BNP) till bistånd. Det är inte orimligt att hävda att ett stortantal länder kan klara sig med "endast" av sina totalainkomster. Statistiken visar emellertid att samtliga ländersbistånd uppgick till av BNI.Enprocentsmålet får inte förpassas tillhistorieböckernaSverige har haft en hög biståndsprofil ochframstått som ett föredöme för andra länder. 1968 fastladesav en enig riksdag att det svenska biståndet skulle uppgå till1 % av vårt lands bruttonationalprodukt (BNP). Det ärbeklagligt att målet bara har uppnåtts två gånger sedan dess.De gånger det har uppnåtts har varit med icke-socialistiskaregeringar och när varbiståndsminister, då man nådde rekordnivån . Dennuvarande socialdemokratiska regeringens biståndspolitik,som för övrigt utarbetats i samarbete med Vänstern ochMiljöpartiet som tidigare kritiserat regeringen för att intesträva mot enprocentsmålet, innebär att utbetalningar förbiståndet 1999 riskerar att hamna under "skammens gräns"0,av BNI trots ambitionerna att nå . har med skärpa i betänkanden påpekat attdenna procentsats inte får underskridas. Regeringen harsedan planerat en tillväxttakt för biståndet på perår. För att nå det av regeringen uttalade enprocentsmåletskulle det med denna tillväxttakt ta närmare 30 år.Regeringen skriver i årets budgetproposition att ambitionen är att uppnåenprocentsmålet när de statsfinansiella förutsättningarna för detta föreligger.Vad man då frågar sig är hur god ekonomin skall vara för att dessaförutsättningar skall anses föreligga, eftersom regeringen oftapoängterar att det går bra för och att den svenska ekonomin är god.Man kan inte tolka detta på annat sätt än att viljan att återgå tillenprocentsnivån saknas och att Socialdemokraterna i det närmaste förpassatenprocentsmålet till historieböckerna. Det är enligt vårt synsätt mycketolyckligt. Ytterst handlar det om vilken människosyn man har. För ett riktland som borde det vara en självklarhet att ge även den som föds ifattigdom en möjlighet till god hälsa och utbildning och att kunna påverkasin framtid. Genom den nu valda låga biståndsnivån sänder regeringen utsignaler om att man å ena sidan har lämnat ambitionen att nåenprocentsmålet och å andra sidan att behovet att hjälpa och bistå harminskat, trots att så naturligtvis inte är fallet.Regeringens biståndsbegränsningarYtterligare tecken på nedprioritering av biståndet är deutgiftstak som drabbade biståndet orimligt hårt under vårensbudgetförhandlingar, med såväl regeringens som Vänsternsoch goda minne. har 2,9 miljarderutlovade medel hållits inne för att inte spränga utgiftstaken,vilket motsvarar av den totala biståndsbudgeten.Utgiftsbegränsningarna har fått svåra konsekvenser förbiståndet där ett flertal projekt fått läggas på is och där mantvingats dra ner på utlovade insatser. Det är skandal attutlovad hjälp i t ex , där tusentals människor fåttlida av vattenöversvämningar, har uteblivit. Ett flertalsvenska biståndsorganisationer har i skarpa ordalagprotesterat mot regeringens biståndspolitik och det ödesdigrautgiftstaket. Vi avvisar bestämt regeringens ovana attanvända biståndet som ett dragspel för utgiftstaken, då vianser att just biståndet är i speciellt behov av långsiktigplanering och kontinuitet. Även nästkommande budgetår harregeringen pekat ut biståndet som särskilt lämpat förutgiftsbegränsningar. Vi kristdemokrater vänder oss starktmot denna politik. För övrigt är det meningslöst att höjabiståndsramarna om man inte får använda sig avanslagen.Målet att bli världens främstebiståndsgivareVärnandet om mänskliga rättigheter måste vägledas avprincipen om människors lika värde oavsett ras, kön, religioneller språk. Det globala bekämpandet av fattigdomen viautvecklingsbistånd måste därför även i fortsättningen inta encentral och självklar plats i den svenska statsbudgeten.Genom ett generöst bistånd kan vara ett föredömeför andra länder och därigenom ge förutsättningar för attresurser skapas som innebär att antalet fattiga minskar.Kristdemokraternas strävan och målsättning är därför attSverige återtar sin plats som en av världens främstabiståndsgivare. I vårt budgetförslag föreslår vi därför attbiståndsramen för de kommande tre åren ska höjas medtotalt jämfört med regeringens förslagoch därmed utgöra ett gott avstamp mot enprocentsnivån ibörjan av nästa sekel. Vi når av BNI, för attsedan de två följande åren uppnå respektive 0,82 %med vårt förslag. Dessutom måste Sida fortsättningsvis fåanvända sig av de angivna anslagen vilket ytterligare höjerde reella biståndssatsningarna.Biståndspolitiska principerinför 2000-taletSolidaritet med världens fattigaI som kännetecknas av en ansträngd ekonomi riskerarsolidariteten att avta. I vårt land har den tidigare"ekonomiska krisen" främst drabbat de svaga grupperna. Detär därför inte förvånande att viljan att ge bistånd övergränserna minskar. Det är i tider som dessa som dengrundläggande biståndstanken sätts på prov, nämligensolidariteten med de svaga: att vi alla har ett gemensamtansvar för varandra, att alla hör samman och bebor en jordsom är odelbar. Det är den tanken, den visionen, somengagerar och bär hundratusentals människor i vårt land tillatt göra stora insatser för våra systrar och bröder i de fattigaländerna. För kyrkor, folkrörelser, föreningar ochhjälporganisationer är solidaritetstanken en självklarhet. Visom politiker måste därför gemensamt både kämpa för attgöra den visionen mer levande och också praktisera den!För säkerhetens skullNär hotbilden från det övergått till samarbete ochsamförstånd har andra hot mot vår säkerhet börjat göra siggällande. I många länder är det inte längre militära hot somutgör den största säkerhetsrisken utan i än större utsträckningmänniskors omänskliga livsvillkor. Ekonomiska och socialaorättvisor leder förr eller senare till oro och utgör en latentrisk för inre konflikter. Ju mer vi kan främja en demokratisk,social och ekonomisk utveckling i världen, desto mindre blirrisken för väpnade konflikter. Internationelltbiståndssamarbete kan här utgöra en nyckel till fred ochhindra att konflikter utbryter. Befolkningsfrågan, som ärstarkt länkad till de säkerhetspolitiska aspekterna, ger ocksåmotiv för att se biståndet som absolut nödvändigt i försökenatt förhindra en kommande global katastrof. Biståndetsdemokratistöd och konfliktförebyggande verksamhet kanäven effektivt bidra till att stabilisera nyblivna men ännusvaga demokratier och därmed också bidra till fred, stabilitetoch framtidstro.Ett effektivt biståndKristdemokraterna har förespråkat att avBNI skall avsättas till biståndsinsatser. Men enprocentsmåletär inte enbart ett finansiellt mål. Det finns ingen mening medatt sända ut biståndsmedel i projekt som inte kan ge önskadeeffekter utan biståndet måste även ha ett kvalitativt mål. Detbör därför ställas krav på ett effektivt bistånd som välmotsvarar viljeinriktningen på utvecklingssamarbetet. Därförär det viktigt att upprätta tydliga instrument vad gällerstyrning, genomförande, samordning och uppföljning avbiståndet. anser att det bör genomföraslöpande oberoende utvärderingar av biståndet, både vadgäller projektens utformning och av dem som genomförprojekten. Det är även viktigt att kontrollera hur pengarnaanvänds, till exempel så att de inte fastnar hos korruptaregimer utan att nå fram till folket.Målet är att bistånd inte skall behövaslängreDet bör tydliggöras att det slutliga målet med internationelltbistånd är att det inte längre skall behövas. Då utsattamål som att välfärd har uppnåtts eller att en hållbarutveckling har garanterats, antingen i enskildasamarbetsländer eller inom olika regioner, bör biståndetavvecklas och övergå till en internationell handels- ochsamarbetsrelation. Men detta får aldrig ske så länge det finnsstora behov bland fattiga och utstötta i världen. Det är svårtatt inom överskådlig framtid se några möjligheter attavveckla biståndet till vissa hårt drabbade regioner ochländer. En viss reserv och beredskap för internationelltkatastrofbistånd kommer dessutom alltid att behövas.InformationskampanjEnligt de senaste undersökningarna ökar biståndsviljan blanddet svenska folket. Frågor som handlar om förtroende förbiståndets genomförande följer samma positiva trend. Under1990-talet har den långsiktiga trenden dock varit att mananser att biståndsanlagen bör minskas. Eventuellt hållertrenden på att vända, men vi är fortfarande långt ifrån dehöga siffrorna från 1970-, 80- och . Denrelativt kraftiga nedgången i opinionen under de senaste årenkan säkerligen till betydande del förklaras av denekonomiska lågkonjunkturen och den höga arbetslösheten.Kritiken mot biståndet och ifrågasättandet av desseffektivitet kan också vara en bidragande orsak. Attregeringen sedan väljer att nedprioritera biståndet och intelängre verkar sträva efter att nå enprocentsmålet sänder ävendet ut signaler om att biståndet inte är lika viktigt längre.Biståndsviljan måste stärkasKristdemokraterna anser att det är hög tid att nu genomföraen bred och omfattande informationskampanj i ombiståndet och dess möjlighet att förändra livsvillkoren till detbättre för de fattigaste i världen. genomfördes avSida en informationssatsning på demokrati och mänskligarättigheter inom utvecklingssamarbetet som fick ett stortobservationsvärde även om budskapet inte alltid gick fram.Kristdemokraterna menar att det är hög tid att även spridakunskap om hur biståndet bidragit till att skapa förut-sättningar för ekonomisk tillväxt, sänkt barnadödlighet, ökadtillgänglighet av friskt vatten, ökad genomsnittslivslängdsamt möjliggjort utbildning för miljontals barn.Informationskampanjen bör även visa på vilket sätt svenska medborgarepåverkas av globaliseringen - som fattigdom, epidemier, konflikter ochnaturkatastrofer runt om i världen - och hur internationellt bistånd kanförbättra även vår vardagliga tillvaro. Det finns ett tydligt samband mellanfattigdom och krig där en systematisk ojämlikhet som riktas mot speciellagrupper utgör en grundläggande konfliktorsak. Vi i påverkas direktav olika konflikthärdar, antingen via ekonomiska omvälvningar eller genomstora flyktingströmmar. Det är viktigt att inse att i dagens värld påverkar alltoss alla. Vi gynnas direkt av att fattigdom och konflikter bekämpas runt om ivärlden.Kristdemokraterna önskar därmed avsätta 50 miljoner utöver regeringensanslag till information under anslagsposten A1.2 bilateralt utvecklings-samarbete. Av dessa medel bör även en betydande del användas förinformation om barnens situation i vårt närområde i Öst- och Centraleuropa.Satsningen bör riktas mot bättre informationsmaterial i skolorna därbiståndslitteraturen i viss mån är föråldrad. Information bör även riktas motmedia som kontinuerligt minskar sina anslag för omvärldsbevakning. Iprincip bör informationsspridning vara en integrerad del av hela utvecklings-samarbetet inom Sida.De enskildaorganisationernaDe enskilda organisationerna, ramorganisationerna, utgörenligt en ytterst viktig del av detbilaterala biståndsarbetet. Deras arbete på lokalnivå ger demen unik position som måste utnyttjas på ett bättre sätt i detsvenska utvecklingssamarbetet. Det rör såväl samråd kringlandstrategier som möjligheterna att bygga upp starka civilasamhällen. Dessutom är ramorganisationernas folkligaförankring stor och deras effektivitet känd, vilket gör att folklitar på att pengarna kommer fram.Ramorganisationerna är bland de som drabbats hårdast av utgiftstaken.Planerade och utlovade projekt har fått ställas in. Även om regeringen nuökar budgetramarna med ca 30 miljoner för de enskilda organisationernaunder anslagsposten A1.2, blir det trots detta inga reella höjningar under år2000 då de disponibla medlen inte ökar. Detta beror bland annat på denöverbudgetering som alltid görs inom biståndet och att ramorganisationernahar blivit bättre på att använda sina anslagna pengar. Kristdemokraternaanser att ramarna måste ökas kraftigt och anslår sammanlagt 1 030 miljonerkronor för ramorganisationerna , vilket är mer änregeringen.Samråd med de enskildaorganisationernaDe enskilda organisationernas kunskaper, erfarenheter ochkompetens kan med fördel användas i planeringen ochgenomförandet av nationella såväl som internationellabiståndsinsatser. Det är också känt att biståndsinsatser pålokalnivå ofta kan vara betydligt effektivare än de som görspå riksnivå, framför allt beroende på att förutsättningarna förprojekt och andra insatser är tydligare på lokalnivå. Samrådmed de enskilda organisationerna bör därför skekontinuerligt i biståndsplaneringen, framför allt i sambandmed landstrategiarbetet, vilket skedde på fyrpartiregeringenstid.Framväxt av det civila samhälletEn fördel med att i större utsträckning utnyttja de enskildaorganisationerna är deras direkta kontakter både medmotsvarande organisationer och med de folkliga gräsrötternai samarbetsländerna. Då upprättandet av ett fungerandedemokratiskt samhälle till hög grad bygger på ett fungerandecivilt samhälle, är bistånd kanaliserat via enskildaorganisationer ett effektivt sätt att bidra till att skapa ettdemokratiskt synsätt och en demokratisk tradition. Deenskilda organisationerna, med sina ofta väl utbyggdanätverk, har goda förutsättningar att se till att biståndsmedelnår målen utan svinn och höga administrativa kostnader.FattigdomsbekämpningDet övergripande målet för svenskt utvecklingssamarbete äratt höja de fattiga folkens levnadsnivå.Fattigdomsbekämpningen ska enligt regeringen intensifieras,både i det multilaterala och i det bilaterala biståndet. Måletär detsamma som satts upp av , dvs att halveravärldens fattiga . Regeringen har många vackraord om fattigdomsbekämpningen, men man brister i några avde mest fundamentala programmen.Det är viktigt att se de oerhörda kontrasterna mellan den fattiga och denrika världen. Av de barn som dör före sin femte födelsedag, bor iutvecklingsländer. Bland människor som är hivsmittade befinner sig ifattiga områden. Av de miljontals som dör av tuberkulos och malariabor alla utom några tusen i den fattiga världen. Gapet mellan den rika ochden fattiga världen växer, speciellt mellan de allra rikaste och de allrafattigaste.Sedan 1975 har konsumtionen i världen fördubblats, vilket medfört enökad välfärd för en stor del av befolkningen. En dryg miljard människor haremellertid inte alls fått ta del av förbättringarna. Denna femtedel avvärldsbefolkningen svarar för av den årliga konsumtionen avvaror och tjänster. Det är att jämföra med den rikaste femtedelen som tar försig av den totala konsumtionen. Även i fattiga länder med ekonomisktillväxt växer klyftorna. Den fattigaste delen av befolkningen ges i regel intemöjlighet att ta del av tillväxtens frukter. Klyftorna i världen växer således.Fördelningen av jordens resurser är orättfärdig.Vi kristdemokrater menar att den rika världen måste ta ett större ansvar förde fattigaste människornas alarmerande situation. Nedan följer några mycketviktiga områden, där vi anser att regeringen inte lägger tillräckligt storkraft.SkuldavskrivningFör många utvecklingsländer utgör skuldbördan ett enormtproblem som kraftigt begränsar och ibland omöjliggör dessaländers möjlighet att utvecklas. I framför allt de fattigasteländerna överskrider i många fall räntekostnaderna för lånenintäkterna från dessa länders export. För att de värstskuldsatta länderna ska ta sig ur skuldkrisen krävs att de fören konsekvent ekonomisk politik som kan främja utvecklingoch tillväxt. För att klara detta krävs att de länder somgenomför ekonomiska reformer stöds i sina ansträngningargenom ökade resursflöden och skuldlättnader. I detta måsteSverige ta ett större ansvar.Kristdemokraterna anser att skuldavskrivningar är nödvändiga för att dessaländer ska ha en möjlighet till ekonomisk tillväxt. har börjatacceptera vissa avskrivningar. Vid G8-mötet i beslutades omradikala avskrivningar av de fattigare ländernas skulder, vilket även Sverigeanser sig stödja. har dock lite gjorts. har ännu inteanvänten enda krona för skuldavskrivningar, trots att nästan 500 miljoner kronorhar budgeteras för denna post. Regeringen avsätter 665 miljonertill skuldavskrivningar, men menar att det är alldeles förlite och det finns inga garantier för att de kommer att genomföras. Vi anserdärför att budgetposten för Ekonomiska reformer under anslagsposten A1.2bilateralt samarbete, där skuldavskrivningen ingår, bör uppgå till och att en plan upprättas för defattigaste ländernas skuldavskrivningar. bör vara ett föredöme i detinternationella samfundet och leda den globala opinionen.HälsoforskningenÖver 700 miljoner människor lever i högt skuldsatta fattigaländer, där en kombination av extrem fattigdom och svårafinansiella problem skapar ett speciellt svårt lidande. Denrika världen blundar ofta för dessa länders enorma problem.De svåra förhållandena i dessa länder ökar dramatiskt ochberäknas omfatta 1,5 miljarder människor , trots attden globala vetenskapen och teknologin ständigt höjervälfärden och hälsonivån för den rika världen. Vad somfrämst är oroande är att den globala hälsoforskningen i alltstörre utsträckning inriktas på de rika ländernas problem. Detinternationella systemet misslyckas ofta med att möta devetenskapliga och teknologiska behoven bland världensfattigaste och avsätter relativt lite pengar för forskning tillderas gagn. De fattigaste länderna har inte råd med dyramediciner och läkemedelsföretagen tenderar att inrikta sinforskning på att hitta botemedel för de rikas sjukdomar.Företagen vill ha ekonomisk utdelning för sina investeringaroch finner inte att de fattiga länderna utgör några lukrativamarknader.Detta innebär t ex att en sjukdom som malaria dödar nästan 2,5 miljonermänniskor , framför allt i de fattigaste tropiska länderna i Afrikasöder om . De senaste framstegen i bioteknologin visar att det finnsstora möjligheter att ta fram ett definitivt vaccin mot malaria. Det bordedärmed finnas en stor vilja att investera i sådan forskning men det gör detinte. Många läkemedelsföretag anser inte att det finns någon marknad förvaccinet eller några pengar att tjäna. Ett än värre problem än malaria är aidsdär två tredjedelar av världens 33 miljoner hivsmittade bor i de fattigasteländerna. Rika länder kan i viss mån kontrollera epidemin genom olikamediciner som är alldeles för dyra för de fattiga. Vaccinforskningen inomdetta område koncentreras helt på de specifika problemen i och ,och inte på de tropiska förhållandena i . Liknande problem gäller fören tredje folkepidemi, nämligen tuberkulos, som dödar mer än 2 miljonermänniskor varje år.Det bör konstateras att miljontals liv skulle räddas om hälsoforskningenäven inriktades mot de fattiga ländernas sjukdomar. Mycket tyder på attproblemet inte är begränsningar inom vetenskapen utan snarare företagensovilja att rikta forskningen mot dessa problem och rika länders oförmåga attinvestera i sådana forskningsprogram. Internationella organisationer somWHO och FAO får inte tillräckligt med bidrag för att själva bedrivaforskningen. menar att tiden nu är kommen att utarbeta enstrategi för samarbete mellan den rika och den fattiga världen vad gällerhälsoforskningen. och andra biståndsgivarländer måste tillsammansmed de internationella organisationerna garantera att det finns marknader förvaccin mot t ex malaria, tuberkulos och aids. De rika länderna kan vara destora beställarna av vaccinen från läkemedelsföretagen. Många liv skulle påså sätt räddas i framtiden.IT-strukturen för de fattiga ländernaDet är alldeles uppenbart att en helt ny global ekonomi växerfram, där kunskap och information är de viktigasteproduktionsfaktorerna. Den snabba framväxten avinformations- och kommunikationsteknologi ger storaförändringar på marknaderna och i de globalahandelsmönstren. För de länder som vill hänga med iutvecklingen krävs det en hög kapacitet både vad gällerinstitutionell och individuell nivå. Ett effektivt utnyttjande avIT-utvecklingen skulle t ex öppna stora möjligheter förutvecklingsländerna att "hoppa över" vissa steg av detraditionella utvecklingsfaserna. Det skulle skapaförutsättningar för en kraftig utveckling på sociala ochekonomiska områden där brist på kapital, kunskap och lokalkapacitet är påtagliga hinder för tillväxt. Ett effektivtutnyttjande av IT-utvecklingen kan innebära ett genombrottför hälsovård, utbildning och företagsamhet i de fattigasteländerna.Majoriteten av befolkningen i utvecklingsländerna har ingen tillgång till ITeller övrig telekommunikation. För övrigt har cirka 2 miljarder människoringen tillgång till elektricitet. Om inte sådana hinder för de fattigasteländerna kan övervinnas och bekämpas kommer uppdelningen mellan denrika och den fattiga världen att ytterligare befästas. Tillgången till den nyaframväxande globala ekonomin kan skapa enorma klyftor vilka iförlängningen kan leda till regionala kriser, konflikthärdar samt sociala ochekonomiska problem.Med undantag av några få stora internationella organisationer - IDCR,UNDP och - har biståndsgivare varit förvånansvärtlångsamma med att anta de möjligheter som IT-revolutionen ger för defattigaste länderna. Få har utarbetat omfattande strategier för IT och dessutvecklingsmöjligheter. menar därför att regeringen böringå partnerskap med privata företag om att utarbeta en strategi för att ökaIT-investeringarna i de fattigaste länderna. Det privata näringslivets roll äravgörande i detta sammanhang. Sida bör sedan söka samarbete med andraländer, t ex inom EU-biståndet, för att gemensamt rikta insatserna ochinvesteringarna. Ett IT-utvecklingsperspektiv borde genomsyra alla denuvarande utvecklingsprogrammen.Ett helhetstänkande iländerstrategiernaRelationerna mellan den rika och fattiga världen delas oftaupp i olika ämnesområden, såsom t ex bistånds-, handels-och invandrarpolitik. Ofta kommer det motstridiga signalerfrån den rika världen då man inom vissa områden prioriteraröppenhet och generositet, medan man inom andra områdenär betydligt mer protektionistisk och återhållsam. För denfattiga världen ses däremot relationerna med västvärlden i etthelhetsperspektiv och ofta får man höra att de rika ger medena handen och tar tillbaka med den andra. Om Sverigemenar allvar med den globala solidariteten, får dettatänkande därför inte begränsas till enbart den striktabiståndspolitiken. Ett helhetstänkande måste genomsyrarelationerna med världens fattiga så att inte olikapolitikområden motverkar varandra.Utvecklingsländerna upplever sig orättvist behandlade av den rikavärldens politik för internationell handel.