mot · GN02Sf210 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:Sf210av , ()Ojämställd rehabiliteringOrättvis och ojämställdrehabiliteringFörsäkringskassorna i landet tolkar behovet av stöd förrehabilitering för olika personer på olika sätt. Ibudgetpropositionen påpekas att kassans samordning av denarbetsinriktade rehabiliteringen inte fungerartillfredsställande. Rehabiliteringsinsatserna kommer ofta försent. Arbetsgivarna gör heller inte rehabiliteringsutredningari tillräcklig omfattning. Socialförsäkringsministern pekar påallvarliga brister i tillämpningen av lagstiftningen hosrehabiliteringsarbetets centrala aktörer, främst arbetsgivareoch försäkringskassa. Insatserna sker för sent ochrehabiliteringsutredningarna är bristfälliga. Allvarligt ärockså att det inte går att bedöma om de medel sombudgeterats för rehabilitering ger önskat resultat.I förarbeten till rehabiliteringsreformen talas om medicinsk, social ochyrkesinriktad rehabilitering. Den medicinska avser att återställa och förbättragrundläggande funktioner. I första hand är det landstingen som svarar för denmedicinska rehabiliteringen. Den sociala omfattar åtgärder som service, rådoch bistånd i personliga ärenden och är främst en fråga för kommunernassocialtjänst. Den yrkesinriktade rehabiliteringen ligger inom arbetsmarknads-organens ansvarsområde. De allmänna försäkringskassorna har ansvar församordning av resurserna och det yttersta ansvaret för att de försäkrade i tidskall få den rehabilitering som är lämplig. ocharbetsgivaren samarbetar vad gäller den arbetslivsinriktade rehabiliteringen.Vidare skall kassan i samråd med den försäkrade se till att hans eller hennesbehov av rehabilitering klarläggs och att de åtgärder vidtas sombehövs för en effektiv rehabilitering. har en initiativrolloch ett samordningsansvar för all rehabilitering av försäkrade. Kassansarbete med rehabilitering avser alla typer av åtgärder i långa sjukfall, inteendast arbetslivsinriktade.Vem får rehabilitering?Det har gjorts ett flertalundersökningar och studier över hur rehabiliteringsarbetetbedrivs. I rapporten "Vem får arbetslivsinriktadrehabilitering? (RFV 1997:10) kartläggs och analyseras vilkaegenskaper hos de långvarigt sjukskrivna som har varitavgörande för hur selekterar dem somerbjuds åtgärder. Där konstateras bl.a. att egnarehabiliteringsförslag vid en kontakt med försäkringskassanökar sannolikheten att bli erbjuden åtgärd och attdiagnoserna ryggsjukdom och reumatism ökar sannolikhetenatt få åtgärder.En annan bild som undersökningen ger av den arbetslivsinriktaderehabiliteringen är de skillnader som gäller för kvinnor och män. Trots attkvinnor och män får lika mycket åtgärder, väljs de ut på olika sätt och fårolika typer av rehabilitering. För kvinnorna är andelen åtgärder som utgörsav utbildning mindre än för männen. Män med en treårig gymnasieutbildninghar en kraftigt ökad sannolikhet att få åtgärder jämfört med andra män.Kvinnor och män kontaktar i samma utsträckning ochlämnar egna rehabiliteringsförslag lika ofta.Trots detta har männens egna förslag till rehabiliteringsåtgärder en mycketstörre betydelse än kvinnornas för sannolikheten att även sent i sjukfallet fååtgärder.I handlägg-ning av ohälsoförsäkringarna (RFV 1998:4) konstateras att det finns brister ide beslutsunderlag som ligger till grund för ärenden inom ohälsoområdet.Det brister bl a i regelbundna bedömningar av rätten till sjukpenning,behovet av rehabilitering samt rätten till förtidspension/sjukbidrag. Det finnsanledning att undersöka hur RFV:s tillsynsroll fungerar och hur samspeletmed försäkringskassorna ska kunna förbättras.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om brist på jämställdhet vid bedömningen avrehabiliteringsbehov,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om samspelet mellan ochförsäkringskassan.Stockholm den 27 september 1999Ulla-Britt ()