mot · GM02Fi14 · 1999-04-29 00:00:00 — omläggning av pensionssystemet har därför tvingatsfram. En överenskommelse träffades 1994 mellan de flestaav partier. Den socialdemokratiska regeringen haremellertid haft svårigheter att föra frågan till en lösning,vilket skapat osäkerhet hos många medborgare. Dessutomstår det nu klart att för många kommer den offentligapensionen att bli lägre än vad som tidigare utlovats. Det ärdärför av stor vikt att det skapas tillräckligt braförutsättningar för ett enskilt pensionssparande. Detlångsiktiga och bundna sparandet skapar dessutom braförutsättningar för ett enskilt sparande som kan bidra tillriskkapitalförsörjningen. Ett väsentligt led i att skapaförutsättningar för detta var införandet av det individuellapensionssparandet 1994.Socialdemokraterna har försvagat förutsättningarna för enskilt pensions-sparande genom att minska den avdragsrätt som motsvarar avdragsrätten förinbetalning av ATP-avgifter. Man har dessutom höjt avkastningsskatten påpensionssparandet. Det försvagar intresset för pensionssparande samtidigtsom det lett till ett utflöde av sparande till utlandet där denna beskattning ärlägre.Avdragsutrymmet för pensionsförsäkringar bör återställas till ettbasbelopp. Avdrag bör dessutom medges för pensionssparande för makesräkning.Behåll skattebasernaDen internationella ekonomiska integrationen medför enbetydande risk för att väsentligt högre skattesatser i Sverigeurholkar rörliga skattebaser. Det har redan märkts när detgäller exempelvis beskattningen av kapitalinkomster,punktskatter som ölskatten och beskattningen av drivmedel.Det är väsentligt att så snabbt som möjligt minimeratendenser till urholkning av skattebaser genom att sänka detsvenska skatteuttaget i berörda avseenden. Vi avsätter därföri vårt budgetalternativ ett finansierat utrymme för sådanaåtgärder.Effekter av skattesänkningsförslagenSammantaget föreslår vi skattesänkningar som 2000 uppgårtill , 2001 till knappt 66 miljarder kronoroch 2002 till . Skattesänkningarnakommer huvudsakligen låg- och medelinkomsttagare till del.I tabell 8.2 redovisas effekterna av de skattesänkningar som direktpåverkar ekonomin i ett vanligt hushåll, som består av en heltidsarbetandeoch en deltidsarbetande med respektive imånadsinkomst. Familjen har två barn i skolåldern. Beräkningarna aveffekterna av förvärvsavdrag, sänkt kommunalskatt och höjt grundavdrag harutförts av budgetkontor. (Utgångspunkten är genomsnittligkommunalskatt, . )Tabell 8.2Skattesänkningar för en "normalfamilj9: ( 2000 2001 2002 )Till detta kommer bl.a. sänkt fastighetsskatt, högre avdragför resor till och från arbetet, sänkt skatt på hushållstjänster,sänkt skatt på pensionssparande, avdrag förbarnomsorgskostnader och sänkt energiskatt.Samtidigt finansieras skattesänkningarna av besparingar som delvispåverkar hushållsekonomin. Det gäller främst en ny läkemedelsförsäkringfrån , högre egenavgift till arbetslöshetsförsäkringen som uppgår tillca av den försäkrade inkomsten, överföring av kostnaderna förtrafikolycksfall till trafikförsäkringen, (motsvarar ca i ökadekostnader ), en ytterligare karensdag i sjukförsäkringen (medhögkostnadsskydd) samt bibehållen ersättningsnivå på i social-försäkringarna.Eftersom ersättningar från socialförsäkringarna är skattepliktiga omfattasde dock av de skattesänkningar vi föreslår. Det gäller såväl förvärvsavdragetavseende pensionsgrundande inkomst som sänkt kommunalskatt.De ökade kostnader för hushållen som följer av dessa besparingar täcksemellertid mer än väl av skattesänkningarna, eftersom dessa till stor delfinansieras av bl.a. minskat företagsstöd, sänkt partistöd och slopat presstöd,lägre kostnader för energiåtgärder, eftersom kärnkraften inte förtids-avvecklas, mindre kostnader till följd av en effektivare arbetsmarknadspolitikoch i takt med ökat skatteunderlag minskade statsbidrag till kommunernafrån 2001.Skattepolitiken på längre siktMed en politik som innebär ökad sysselsättning i den privatasektorn och bättre tillväxt skapas successivt ytterligareskattesänkningsutrymme. Detta utrymme, som kan uppgå tillflera de år som följer efterbudgetperioden , kan naturligtvis inte tas ianspråk förrän en sådan utveckling bekräftats.Inriktningen av skattepolitiken på måste vara att fullfölja denskattepolitik vi förordar . Grundläggande är att skapaett gott klimat för det företagande som är grunden för välståndsutvecklingen.En viktig förutsättning är därvid att inkomstskatten sänks rejält för såvälmedarbetare som företagare.Dagens system med arbetsgivaravgifter som finansierar löntagarnassocialförsäkringar bör bytas mot ett som ger en direkt koppling mellan avgiftoch förmån. Betalningsansvaret för dessa avgifter bör därför föras över tilllöntagarna som bruttolönen höjs i motsvarande mån. Kvarståendearbetsgivaravgifter som är ren skatt bör slopas.Det kommer också att finnas behov av att skapa utrymme för att slopa ellersänka nationellt och internationellt konkurrenssnedvridande av skatter.Många flyktiga skattebaser kommer annars snabbt att urholkas, vilket i sintur kommer att leda till ogenomtänkta åtgärder. Dessa kommer i huvudsak attdrabba de mest utsatta medborgarna hårdast.Det gemensamma ansvaretVärldens högsta skatter - men intevärldens bästa välfärdDen socialdemokratiska välfärdsmodell som präglat Sverigeunder har urholkat välfärden. Begreppet har ivänsterretoriken missbrukats och blivit synonymt medoffentliga bidrag och subventioner. Därmed har ständigexpansion av den politiska sektorn legitimerats. Ipolitikernas har de enskilda människornassjälvständighet och fria val trängts tillbaka i motsvarandemån.Välfärd är emellertid något betydligt vidare - en kombination av välståndoch trygghet. Offentliga insatser är en del av välfärden, men grunden förtrygghet är personlig - att ha ett arbete och att kunna försörja sig på sinarbetsinkomst, att kunna spara för framtiden, att kunna bestämma över sinvardag. Den personliga tryggheten kompletteras med ett oavvisligtgemensamt ansvar för stöd och hjälp när den egna förmågan inte räcker till.Den viktigaste svenska samhällsförändringen är att ge medborgarna iSverige chansen att ta större personligt ansvar. Självständigheten och detmoderna individuella frimodighet ger många människor nyamöjligheter och innebär att krav kan ställas på ett större personligtansvarstagande. Detta skymmer inte det gemensamma ansvar vi har förmänniskor som av sociala eller åldersbetingade skäl inte själva förmår ta ettsådant ansvar. Den välfärdspolitik vi förordar sätter också dessa människorsmöjligheter till en värdig tillvaro i centrum.För många familjer har de ekonomiska marginalerna snävats in så kraftigtatt inkomsterna efter skatt inte räcker till. behövde fler än 750 000människor socialbidrag. Trots de höga skatterna råder köer inom sjukvården,stora brister inom äldreomsorgen, och skolan förmår inte leva upp till dehöga krav som elever och föräldrar har rätt att ställa.Ett grundläggande fel är att välfärd i kommit att bli synonymt medoffentlig verksamhet. Välfärd i egentlig mening måste i stället definieras medutgångspunkt i den enskilde medborgaren som strävar efter välstånd ochtrygghet. Grunden för detta är den egna utvecklingen, det egna arbetet ochdet egna sparandet. Det måste sedan kompletteras i ett samhällsbygge därsamverkan mellan individerna möjliggör fungerande yttre försvar,rättstrygghet och ett socialt ansvar som ger trygghet när den egna förmåganinte räcker till.Vår politik grundas på övertygelsen att ju fler som kan försörja sig självaoch som utan bidrag kan leva på sin lön, desto bättre är det. Tumregeln är attingen som har rätt till bidrag skall tvingas betala skatt. Och ingen som har såhög inkomst att han/hon betalar skatt borde vara berättigad till bidrag.Utgångspunkter för envälfärdsreformDen välfärdsreform vi vill genomföra syftar till attmedborgarna skall bli mindre beroende av det offentliga ochmer kunna förlita sig på det egna arbetet, den egnakompetensen, det egna sparandet och de egna socialanätverken.De principer som en sådan välfärdsreform måste bygga på är generella ochdärmed lätta att överblicka och förstå. Vår reformstrategi har några viktigautgångspunkter:- äger tre fjärdedelar av alla offentliga transfereringar rum inomlivscykeln för varje enskild person. Bara en fjärdedel av allainkomstöverföringar sker till människor som behöver stöd av andra. Detgår således att minska utgifter och skatter utan att urholka stödet till demsom är i verkligt behov.- Den stora majoriteten som försörjer sig själva över livscykeln får detbetydligt bättre om skatter och bidrag sänks. Det viktiga är att ge stöd åtden lilla och ömtåliga grupp människor som alltid kommer att behövagemensam omsorg.- Statens grundläggande ansvar skall slås fast. Ansvaret gäller dels förmänniskor som föds med eller drabbas av allvarliga handikapp ellersjukdomar eller annat som gör att de får ett permanent behov avgemensam försörjning, dels människor som av andra skäl inte kanförsörja sig själva.- De sociala trygghetsanordningarna skall baseras på ett rimligt mått avutjämning, så att ingen själv skall behöva bära de fulla konsekvensernaav att bli sjuk, eller att få lägre arbetsförmåga.- Vår moral säger att staten bär ett yttersta ansvar för att medborgarna intefar illa. Staten har också en moralisk förpliktelse gentemot allamedborgare att försäkra sig om att de som behöver statens stöd är så fåsom möjligt.- behöver ett större individuellt sparande och högre tillväxt. Detvill vi främja. Möjligheterna att flytta ansvaret för kostnaderna till andra,och själv inkassera förmånerna, skall minimeras.- som de allra flesta har goda möjligheter att ta ansvar för sinegen trygghet, finns det andra som har stort och permanent behov avgemensam hjälp. De människor som och utan egen förskyllaninte kan försörja sig själva skall kunna räkna med hjälp i så generellaformer som möjligt. Vår norm är att staten här skall vara generös. Denhumanitära plikten är stark.En stor välfärdsreform måste inkludera skatterna,socialförsäkringarna, och sjukvården. Vi villatt den skall bygga på en kombination av offentliga ochprivata försäkringar samt enskilt sparande. Försäkring passarvid situationer som är ovanliga eller omöjliga att förutse.Svåra långvariga sjukdomar och olyckor är några exempel.Sparandet passar bättre vid "normala" situationer sominträffar för de flesta, som att bli sjuk då och då, eller att fåbarn.De närmaste årenPå kort sikt är det uppenbart att de resurser som finns i denoffentliga sektorn är tillräckliga för att utföra degemensamma kärnuppgifterna väl. Vad som krävs ärpolitiker som förmår prioritera och se till att de resurser somfinns utnyttjas effektivt.På är det sannolikt att den demografiska utvecklingen gör detnödvändigt med större resurser till sjukvård och äldreomsorg. Om inte ännustörre skattebördor skall läggas på de förvärvsarbetande , måstesysselsättningen i den privata sektorn öka rejält från dagens låga nivå.Följande åtgärder bör genomföras med utgångspunkt i de övergripandeprioriteringar vi angivit:- Åtgärder för en kvalitetspräglad och värdig äldreomsorg, där denmedicinska kompetensen stärks och personalens kompetens utvecklasoch tas tillvara.- En ovillkorlig vårdgaranti införs. Den innebär att en patient skall ha rätttill behandling från det undersökningstillfälle dåbehovet konstaterades. Alla skall erbjudas besök hos husläkare ellermotsvarande inom . Besök hos specialist skall erbjudas inom enmånad.- Rätten till assistansersättning för handikappade återställs. Stödet tillhandikappade räknas upp med drygt 2 miljarder kronor.- Inkomstprövningen av änkepensioner upphör.- En familjereform genomförs. Den syftar till beskattning med hänsyn tillförsörjningsbörda och ökad valfrihet för föräldrarna. Barnomsorgen kandärigenom bli bättre och effektivare.Starka kommunerKri(s) i kommunsektorn?Socialdemokraterna hade under mandatperioden 1994-98regeringsansvaret i landet och dessutom makten i cirka 200av landets 288 kommuner. Landstingen styrdes med ettundantag av Socialdemokraterna. Ansvaret för de brister somuppmärksammats inom kommunala kärnverksamheter fallersåledes på Socialdemokraterna, som inte har förmåttprioritera inom ramen för de stora resurser som finns i denkommunala sektorn. Man lyckades inte heller utnyttjaresurserna tillräckligt effektivt. Ett tydligt exempel var Solnakommun, som skakades av två vårdskandaler somskatten höjts kraftigt. I en rad socialdemokratiska kommunersåsom och har andra skandaler briserat.Bristen på ledarskap har inneburit att personalens kompetens inte tagitstillvara. Följden har blivit att de svenska medborgarna betalar världenshögsta skatter men inte får världens bästa välfärd.Undersökningar av verksamhet visar tydligt att det inte finnsnågot rakt samband mellan en verksamhets kostnader och kvalitet. Tvärtomfinns alltför många exempel på att ökade anslag leder till att skattebetalarnafår sämre valuta för pengarna genom lägre produktivitet.Regeringens politik är både kortsynt och farlig när man ger sken av attproblemen kan lösas genom ytterligare statsbidrag i stället för genom tillväxtav skatteunderlaget.Medborgarna är i behov av reformer som ger valuta för skatterna och enkonsekvent genomförd prioritering av de viktigaste verksamheterna.Genom att staten ständigt ändrar kommunernas förutsättningar försvårasen långsiktig politik. I förlängningen skymtar åtgärder därkommuner som inte ägnat sig åt vidlyftiga projekt straffas. Regeringenspolitik hindrar den nödvändiga förändringen av gamla strukturer ikommunsektorn, som hotar eller tränger ut den primära verksamheten ochförhindrar nödvändig omprioritering.Regeringens metod att undvika kraven på förnyelse motverkar dessutomden utveckling som är nödvändig för en god och stabil ekonomi,nämligen en tillväxt i skattebasen genom fler och nya jobb.1999 beräknas den samlade kommunsektorns inkomster uppgå till drygt482 miljarder kronor. Av detta är - -skatteinkomster, statsbidrag och övriga inkomster. Grunden förden kommunala ekonomin är således skatteintäkterna, det vill säga den andelav medborgarnas inkomster som tas i anspråk. Det bästa sättet att stärkakommunernas ekonomi och skapa utrymme för god service och lägre skatterär därför att se till att skattebetalarna blir fler. Om t.ex. sysselsättningenökarså att arbetsinkomsterna stiger med en procent mer än vad somannars blir fallet skulle kommunernas skatteintäkter växa med cirka10 miljarder kronor extra.Detta visar att kommunernas ekonomiska problem främst löses genom enpolitik som leder till att fler jobb växer fram i företagen och att kunskaps-innehållet - och därmed lönebetalningsförmågan och arbetsinkomsterna -ökar. En sådan utveckling underlättar finansieringen av kärnuppgifternasamtidigt som utrymmet för skattesänkningar växer.Oförmågan att prioritera och kontrollera resursanvändningen ikommunerna är i många fall uppenbar. Man drar på sig utgifter som inte kananses tillhöra verksamhet i stället för att prioritera skolan ochomsorgen om äldre och barn. Man bedriver också affärs-verksamhet i kommunala bolag. Det ger ofta upphov till förluster somdrabbar kommuninvånarna.Den kommunala politiken i sig, inte minst utformningen av skatte-utjämningssystemet, kan motverka ökad sysselsättning. Låg kommunalskattger högre sysselsättningsgrad och gäller naturligtvis det omvända.Att öka antalet sysselsatta i riktiga jobb borde vara ett prioriterat politisktmål. Socialdemokraternas ovilja mot sänkta skatter är dock kompakt.Därmed blir också sysselsättningsutvecklingen negativ, vilket urholkargrunden för den kommunala ekonomin.Valuta för skattepengarnaDen kommunala sektorn har expanderat kraftigt sedan1960-talet. Till traditionellt kommunala uppgifter har fogatsnya. 1960 arbetade drygt 270 000 människor i denkommunala sektorn. Antalet sysselsatta har sedan dessfyrdubblats. Kommunsektorns utgifter motsvarar ungefär25 % av bruttonationalprodukt.De faktiska möjligheterna för privata lösningar i tjänstesektorn urgröptessuccessivt genom politiska beslut under en lång följd av år. Detta ledde tilloffentliga monopol på flertalet områden som direkt berör enskildamänniskors välfärd. Socialdemokraterna har länge hävdat att det äromoraliskt att "tjäna pengar" på t.ex. omsorg av barn. Uppfattningar somdenna har förhindrat förverkligandet av nya idéer och verksamhetsformer.Följdriktigt hade den kommunala sektorn en mycket låg eller rentavnegativ produktivitetsutveckling nästan alla år utom just under 1990-taletsförsta hälft. Då steg produktiviteten som en direkt följd av den borgerligaregeringens valfrihetsrevolution och påbörjade avreglering. Endast genom attutsätta även offentlig tjänstesektor för konkurrens kan en positivproduktivitetsutveckling åstadkommas, dvs. mer fås ut av varje skattekrona.Ledande företrädare för flera fackliga organisationer inomsjukvårdssektorn skrev i att de frånolika utgångspunkter "dragit slutsatsen att en helt annan och friareorganisation än den nuvarande har mycket stora välfärdsvinster att erbjuda -en bättre fungerande vård till samma eller lägre kostnad". Men Social-demokraterna saknar viljan och förmågan att tillåta och genomföranödvändiga organisationsförändringar. Priset för denna brist på ledarskapbetalas av de människor som får hålla tillgodo med sämre service i vård ochomsorg och med en skola som inte ger tillräckliga kunskaper.Oförmågan att leda och utveckla verksamheten har lett till högre skatter.Den negativa trenden förstärks, när behoven ökat genom höjda politiskaambitioner och demografiska förändringar. Låg produktivitet och svårigheteratt prioritera leder då till ökande kostnader. Nya uppgifter har därutövertillförts kommunerna, såväl genom beslut av statsmakten som genom enfrivillig kommunalt beslutad expansion. Många kommuner har på så sättkommit att bedriva verksamhet helt vid sidan om sina kärnuppgifter. Påmarginalen går betydande summor till andra ändamål än de verksamheter enkommun finns till för.Kommunernas satsningar på verksamheter utanför kärnuppgifterna har oftainneburit effektivitetsförluster. har i vissa fallmycket allvarligt rubbat kommuners ekonomiska ställning. En konsekvensav detta är att medborgarna har fått en sämre service på de viktigastekommunala serviceområdena.En politik för självständiga och starkakommunerVi har tidigare föreslagit en översyn av de uppgifter somkommunerna bör ha ansvar för i syfte att åstadkomma enrenodling till de egentliga kärnuppgifterna. En sådan översynbör göras bl.a. för att minska kommunernas obligatoriskaåtaganden. Vidare bör också tydligare fastställas vilkauppgifter en kommun får ha. Det finns anledning att se överkommunallagens bestämmelser i detta avseende. En merdistinkt rollfördelning ger också förutsättningar för denprivata tjänstesektorn att växa och skapa nya jobb ochsäkerställer en bättre valfrihet för medborgarna.Det kommunala självstyret får inte gå före medborgarnas frihet att väljaoch deras möjligheter att styra sina liv. Närhetsprincipen, som innebär attbeslut skall fattas på lägsta effektiva nivå, måste gälla. Viktiga frågor, somt.ex. val av barnomsorgsform, bör avgöras av familjen vid köksbordet ochinte genom ett förvaltningsbeslut i en kommun. Den översyn som vi menarmåste genomföras skall också sätta tydliga gränser för vad en kommun skallkunna få ägna sig åt med skattebetalarnas pengar.Det är sålunda mycket viktigt att kommunerna fortsätter ett förändrings-arbete som innebär att medborgarna kan få mer för varje skattekrona. Genomavregleringar och konkurrensutsättning i förening med tydlig prioritering avkärnuppgifterna finns goda möjligheter till detta. Det krävs långsiktigareformer för att åtgärda systemfel i den offentliga sektorn.Självstyre och skatteutjämningDet inomkommunala utjämningssystemet ger mycketmärkliga effekter för enskilda kommuner. Det är den storaarbetslösheten som urholkar kommunsektorns fastaskattebas, men ändå blir kommunens intäkter i de flesta fallhögre när andelen arbetslösa är hög.Strukturkostnadstillskottet växer nämligen medarbetslösheten, som i sin tur betalas med statligaarbetslöshetsersättningar. Först när utflyttning sker påverkaskommunens ekonomi negativt. Detta leder till attkommunerna inte har incitament att medverka till enekonomisk tillväxt genom att nya jobb skapas. Däremot harde tydliga incitament att förhindra utflyttning till andrakommuner med jobb. Med färre invånare blir bördan pååterstående skattebetalare större.Det utjämningssystem som finns har sålunda direkt skadliga effekterför samhällsekonomin. Kommuner med hög förvärvsfrekvens straffas.Kommuner där nya jobb skapas straffas. Kommuner som kommer in i ennegativ utvecklingsspiral får inte högre intäkter, även om kommunenanstränger sig för att vända sin utveckling. har skattekraftenper invånare ökat betydligt över rikssnittet i kommuner som ,, Kumla, , , och . Dennatillväxt har konfiskerats av skatteutjämningssystemet, vilket ger en orimligsignal ute i skilda regioner. Vi föreslår i vår motion (1998/99:Fi37) medanledning av regeringens proposition om den kommunala skatteutjämningenhur man kan rätta till detta mycket tillväxtfientliga system.Det är inte mer bidrag som löser vårt lands problem utan strukturellareformer som leder till att fler människor i hela landet arbetar och betalarskatt.Regeringens politik leder nu till en fortgående sammanpressning avskatteuttaget i landets kommuner. Det faktum att bl.a. , den kommun ilandet som hade lägst skatt, fick höja skatten för att kunna betalaavgifterna till det inomkommunala utjämningssystemet visar åskådligt att detkommunala självstyret och den kommunala beskattningsrätten i praktiken ärpå väg att avskaffas trots vad som föreskrivs i grundlagen. I kombinationmed regeringens allt högre statsbidrag, med ett därpå följande kommunaltberoende av statligt beslutade intäkter, omöjliggörs i princip konkurrensmellan olika kommuner. Det är Moderata samlingspartiets uppfattning attden kommunala självstyrelsen måste respekteras och att kommunalkonkurrens, bl.a. på skattesidan, snarare skall uppmuntras än förhindras.Grunden för relationen mellan stat och kommun måste vara att det somuppburits i kommunalskatt alltid går till den kommun där skatten erlagts. Dåfår den lokala beskattningsrätten också legitimitet i medborgarnas ögon.Regeringens åsidosättande av detta samband är ett grundskott mot denkommunala självstyrelsens grundläggande princip.Vi har i olika motioner till beskrivit hurtillväxtfientligt dagens utjämningssystem är. Glädjande nog har alltflerkommit att peka på detta förhållande även i andra sammanhang.I en (Ds 1998:15) har beskrivit en rad av osstidigare påvisade effekter, bl.a. att låg sysselsättningsgrad och högarbetslöshet ger en kommun större intäkter än om nya jobb skapas. Det ärförst när en utflyttning från en kommun äger rum som negativa effekter påekonomin uppstår. Situationen leder till att kommunen inte har någraincitament att medverka till ekonomisk tillväxt. Däremot har den tydligaincitament att förhindra utflyttning till andra kommuner med jobb. Sjunkerarbetslösheten relativt sett, minskar bidraget till kommunen. Blir flerarbetslösa, ökar bidraget.Till detta kommer att kommuner med en befolkning på sammantaget cirka1,2 miljoner människor påverkas av rena Pomperipossaeffekter när den egnaskattekraften ökar. Om en invånare får arbetsinkomst, kan kommunenssamlade intäkter minska. Vi har under påvisat dessa orimligaeffekter.Utjämningssystemet är, i strid med grundlagen, uppbyggt så att kommuneroch landsting inte får behålla intäkterna av den skatt som för medborgarnaanges som kommunalskatt. I stället tvingas de bidra till varandras kostnaderoch svara för en långtgående inkomstutjämning. Ett mål som skulle uppnåsvar att minska utdebiteringsskillnaderna, i första hand att kommuner medhöjda bidrag och hög skatt skulle sänka sin utdebitering. Det kan nukonstateras att ingen effekt härvidlag har kunnat märkas.