mot · GN02K222 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:K222av , ()Yttrandefriheten m.m.Det är någonting ruttet i den svenska statenRubriken hämtad från (1564-1616)pjäs men originaltitelns "danska staten" är, enligtundertecknad, berättigat ändrad till - svenska staten. Hamletutspelades förvisso under tidig medeltid, men handlingen är idelar fortfarande aktuell i dagens Sverige.Politiker hävdar ofta att är, om inte demokratins stamort, ett landdär medborgarna lever i fysisk och psykisk trygghet, med stor öppenhet ochdär varje människas röst är lika värd. Förvisso är så fallet vid allmänna valtill olika politiska församlingar. Undantaget detta, gnisslar det däremot högt idet demokratiska maskineriet i allmänhet och avseende yttrandefrihet ochcivilkurage i synnerhet.Många människor är "tysta" och vågar av olika skäl inte offentliggöra sinåsikt. Läget har förvärrats . Det är dags för framför alltpolitiker att sätta ned foten, vidta erforderliga åtgärder och kraftfulltmarkeraatt situationen inte längre accepteras.Dagligen offentliggörs hur människor i privatliv och på arbetsplatser, dåframför allt sådana inom stat, landsting och kommun, upplever att de måstevara "tysta" av olika skäl. Av i huvudsak rädsla för att förlora arbete ochkarriär tiger man inför oförrätter och vågar inte framföra berättigad kritik.Dessutom, vilket är ytterst allvarligt, är det ett faktum att människor alltmerdrar sig för att ställa upp som vittnen i domstolar.Många med insyn i skolan har länge förvånats över att skoldebatten tillstora delar handlat om i och för sig viktiga saker som ämnesinriktning ochundervisningsplaner. Vad som har berörts mycket mindre är, hur det ser utinne i skolsalen.Det har misstänkts att den ordning och reda som påstås ha härskat påskolorna varit en dimridå som ingen ansvarig velat ens försöka skingra. Nuvet allfler att det på många skolor råder närmast anarki där inlärning ochundervisning inte kan prioriteras i praktiken. Att läraryrket har sina sidorvittnar statistik över sjukskrivningar och förtidspensioneringar om. Varförhar det blivit så och varför har i stort sett ingen reagerat? Lärare, rektorer,ansvariga på högre nivåer och förvisso även politiker har av förmodligenolika skäl valt att ligga lågt och i alla fall inte offentligt diskuteraproblemensom finns. Varför?Mycket pekar på att problemen med ordning och uppförande i skolan berorpå att respekt för lärare och vuxna bland skolelever har minskat. Det bör inteförglömmas att unga flickor i bland blir ytterst illa behandlade i skolan avpojkar. Därför har det uppstått situationer som är direkt deprimerande och enskam, inte bara för skolan utan för samhället i stort. Varför har då så fåvarnat och vågat ta bladet från munnen och berätta hur det är?En orsak är att få lärare ville tala om att de hade problem med ordningen iklassrummen. Man ville förmodligen inte framstå som en dålig yrkesman.Dylika erkännanden kan nämligen misstänkas vara hinder i karriären. Det ärnog inte fel att tro att alla visste vad som försiggick, men föredrog att varatysta. Ett exempel på en misslyckad skola där ansvariga saknade förmågaoch vilja att åtgärda problemen uppmärksammades i boken . Däravslöjades det interiörer som är en skam för den svenska skolan då deverkade vara accepterade.Runt om på landets arbetsplatser råder också alltför ofta en deprimerandetystnad. Som regel är orsaken att de som skulle vilja säga emot eller kritiseratror att sådant agerande är en broms i karriären. Vad som är förvånansvärt äratt det verkar som om tystnaden är "störst" på offentliga arbetsplatser. Dettakan bero på att många arbetar inom den offentliga sektorn som vikariereller på deltid, vilket kan innebära att de som anses "besvärliga" tror attderasmöjligheter till förnyade vikariat eller ökad arbetstid minskar.Det är en skam för att anställda inom den offentliga sektorn då dedeltagit i demonstrationer, där kritik riktats mot förhållanden på arbets-platser, känt sig tvingade att dölja sina ansikten.Det skall betonas att det visst finns människor som är notoriska kverulanteroch alltid anser sig förbigångna. Det är dock min bestämda övertygelse attdet stora flertalet kritiska röster inte tillhör den kategorin.Ett annat exempel på det "tysta " är de alltmer uppmärksammadefallen där människor som varit vittnen till brott inte vågar vittna inför polisoch vid domstol av rädsla för hot om fysiska konsekvenser. Detta är det isärklass allvarligaste angreppet mot samhället och här måste tas krafttag iform av ökade resurser till polis, åklagare och domstolar.Många anser, med all rätt, att de resurser som står till rättsmaskinerietsförfogande är för snålt tilltagna. Otaliga är beskrivningarna i medierna därmänniskor som drabbats av brott kritiserar polisens alltför små resurser.Under senare år har polisen omorganiserats i en takt som kan ifrågasättas. Deenda som verkar försvara alla omorganisationer inom polisen är chefer medhögre karriär i sikte.Vad som borde vara en varningsklocka är det faktum att många anser attdet ofta händer att åklagare på grund av stor arbetsbörda inte hinnerförbereda mål i erforderlig omfattning. Mål som förberetts av åklagare blir ioroväckande stor omfattning kritiserade av domstol och advokater. Om det ärså att antalet mål är för många per åklagare och kvalitén av det skälet blirmindre bra, kan detta endast åtgärdas genom mer resurser till åklagarväsen-det. Dessvärre saknas inte heller exempel på dålig kompetens bland åklagare.I takt med att polisens möjligheter att förebygga och bekämpa brottminskar är risken uppenbar att s.k. medborgargarden uppstår. Sedan mångaår har uppgifter som tidigare sköttes av polis övertagits av vaktbolag. Då detgäller rena bevakningsuppgifter kan detta accepteras, men får inte utvecklas isådan riktning att direkt polisiära uppgifter ges till vaktbolag. Skulleintresset för medborgargarden öka är det från många synpunkter en bekym-mersam situation som kan skaka grundvalarna i ett demokratiskt samhälle.Människor som bildar eller tänker bilda medborgargarden anser att poliseninte längre klarar av att skydda människor och deras ägodelar. De menar attdet är deras rättighet att agera mot brottslighet då polisen ofta saknarresurseroch tvingas göra prioriteringar som inte överensstämmer med människorsuppfattning av vad polisen skall syssla med.Ett annat exempel på tystnaden i är då medborgare ifrågasätter vår,jämfört med hela industrivärlden, unikt "generösa" flyktingpolitik, somutvecklats till det största sociala och ekonomiska haveriet . Allaattitydmätningar vittnar om att en majoritet av svenskafolket är mycket kritisk mot den förda politiken. Kritiken handlar i de allraflesta fall inte om rasism eller främlingsfientlighet, utan enbart om attSverige saknar resurser och kompetens för att kunna hantera det stora antalutlänningar som beviljats asyl. Kritiken viftas bort av politiker med hjälp avmedierna som okunnig och även främlingsfientlig. Detta gör att människordrar sig för att offentligt ifrågasätta flyktingpolitiken. Vem vill kallas förrasist? Men inte bara medborgarna är tysta.Bland politiker som var och en är ansvarig, råder en närmast kompakttystnad. Man skäms mot bakgrund av alla löften för det stora misslyckandetsom inte längre går att dölja. skulle inte bara garantera fysiskt skyddåt asylbeviljade, utan även en god ekonomisk och social framtid. Alla somvill se, ser att politiken havererat.Det är av stor vikt då det gäller medborgarnas förtroende för myndigheter-na att dessa skapar resurser och agerar så att yttrandefriheten fungerar ävenvid sidan om högtidliga middagstal.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställsatt som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att erforderliga åtgärder bör vidtas i syfte attäven i praktiken garantera yttrandefrihet och skydda medborgare somtillämpar densamma.Stockholm den 29 september 1999Sten ()