mot · GN02So282 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:So282av Tolgfors, ()VälfärdspolitikenFörnya välfärdspolitikenSvensk välfärdsdebatt präglas alltför mycket av politikens fixering vid deegenkonstruerade systemen och det politiska spelet kring dessa.Välfärdspolitikens medel i stället för välfärdspolitikens mål står icentrum för den politiska konflikten. Människors situation glöms alltförofta bort.Svensk välfärdsdebatt förs i ett uppifrån-och-ned perspektiv. Tekniskalösningar, miljarder och system är utgångspunkten. Människor ses somsvaga. Politiker ses som starka, allvetande och korrigerande.Valrörelsen kom att präglas av valmantrat "Vård, skola och omsorg". Detär beklagligt och betecknande för svensk välfärdsdebatt att debatten fördesom system, på en metanivå i samhället och inte om dem som systemen är tillför att hjälpa, d.v.s. "patienter, elever och pensionärer". Det intressanta ärinte att värna systemen i sig, utan människorna som är beroende av syste-men.Byt perspektivEftersom så mycket av välfärdsdebatten förs i ett uppifrån-och-nedperspektiv handlar den ganska sällan om de problem människor uppleveri sin vardag. Fokuseringen ligger inte på att människor skall få det bättre,utan på att systemen och dess vårdare skall leva vidare.Perspektivet i välfärdsdebatten borde vara det omvända - underifrån-och-upp. I ett sådant perspektiv står politiker sida vid sida med människor ochblickar upp mot välfärdsstatens system och den stora politik som inte förmåratt leverera vad den lovar. Här finns en grundläggande systemkritik och enfokusering vid människors situation.Välfärdspolitiken grundläggande värdering borde vara varje människas rätttill respekt för sin person, sitt sätt att vara och sina val. I detta ligger ett likastarkt som tydligt humanitärt uppdrag. Frågor som mobbning, segregation,utanförstående och människors lika värde och personliga välfärd blir centralavälfärdsfrågor. Ord som värdighet, rättfärdighet och respekt är nyckelord.Målen för välfärdspolitiken bör sättas mer i fokus, inte bara medlen ochsystemen i sig. Däremot måste resultaten systemen ger uppmärksammas mer.God välfärd kräver förnyelseVälfärdsstaten har egentligen aldrig sett ut som den gör i dag.Dess utseende och omfattning har varit föränderligt - men växande iomfattning. Trots detta skyr många svenskar och framförallt svenskapolitiker förnyelse. Välfärdsstaten ses felaktigt som något av en konstant.Det fanns från början inget mål för välfärdsstatens utveckling. Varjepolitisk generation byggde med nya stenar på de äldres murar, med ökadekostnader som följd. En konsekvens av detta var att det heller inte funnitsnågon slutpunkt eller gräns för statens expansion. Hur stor del av människorsvälfärd skall staten hantera?Det är förvånande att välfärdsstatens utbyggnad föregåtts av så lite inrikt-ningsdiskussion. Rimligen hade löpande utvärderingar av hur väl välfärds-statens system klarade sin uppgift varit påkallade, inte minst i samband medatt ambitionsnivån för välfärdsstaten successivt höjdes. Utvärderingar harsällan gjorts.Ett vet vi, att trots höga politiska ambitioner för välfärdsstaten så har desociala problemen inte försvunnit i . I stället har ett halvt folkförvandlats till bidragstagare. Människor skattas till bidragsberoende ochhindras bygga en egen trygghet. Vart fjärde barn bor i familjer som leverunder socialbidragsnormen.Kritiken mot dagens välfärdsstat bottnar inte framförallt i att den är kost-sam, utan mer i att många människor trots den s.k. välfärdsstatens insatser farilla.Någonstans i utvecklingen gick det fel. Politiken och välfärdsstatentappade fokuseringen - att verkligen klara att hjälpa dem som verkligenbehöver. Ta från alla oavsett om de har råd - ge till alla oavsett om de harbehov, har hårdraget blivit devisen. Också betoningen av det egna ansvaretförsvann.Välfärdsstaten har konstrueras så att den fungerar i goda tider, men fallerari dåliga, då behoven är som störst. har hårddraget haft ett pensions-system som fungerat utan pensionärer, en a-kassa som fungerat utan arbets-lösa och en sjukvård som fungerat utan sjuka. tvingas ändringar fram.Under 90-talets lågkonjunktur blev det tydligt vad decennier av under-låtelsesynder resulterade i - när människor som mest behöver hjälp, såriskerade systemen att fallera. Det säger sig självt att detta i grunden måsteförändras. Den svenska modellen klarar inte prövningarna.Ändrad inriktningen nödvändigSveriges problem beror till stor del på att politiken varit så enögtmaterialistisk. Det har resulterat i att står dåligt rustat förkunskapssamhället. I dagens samhälle mäts mänskliga resurser inte ikronor och ören utan i kunskap, engagemang, idérikedom ochansvarstagande - ett mjukt kapital.Vi är på väg att få en allt tydligare indelning av människor - efter kunskap.Den nya uppdelningen är hårdare än den gamla - antingen har man tillräckligkunskap för ett arbete eller så har man det inte.Dagens välfärdssystem riskerar att bli allt mer irrelevanta. De är materielltinriktade system för politikens omfördelning av pengar. Problemet nu är attvi är på väg att få en permanent underklass, där klassen baseras på kunskaps-nivå. På det problemet saknar välfärdssystemen och välfärdsstaten svar.Mänskliga resurser i form av kunskap går inte att politiskt överföra från enperson till en annan. Att tillägna sig kunskap kräver egen vilja att lära ochutveckla sig, engagemang och nyfikenhet.Här syns den svenska modellens systemfel. Den biter inte på det nyaSveriges problem. Trots detta fortsätter många med retoriken om hur dettidiga industrisamhällets ekonomiska transfereringslösningar skall lösa detnya problem.Det finns en betydande risk för ofrivillig och permanent segregation somutgår från skillnader i kunnande och kompetens, snarare än från ekonomiskaresurser. Ekonomiskt utanförståendeskap blir utfallet av detta.Grunden för välfärdspolitiken är att alla har rätt till en skälig levnadsnivå.Men ambitionen måste vara större än så. En välfärdspolitik värd namnetmåste kunna bidra till att lyfta människor och möjliggöra och stimulera förmänniskor att växa.Denna utveckling ifrågasätter själva grunderna i den svenska modellen: Demateriellt utjämnande kollektiva stora systemlösningarna måste ersättas aven välfärdstanke som utgår från den enskilda människans möjligheter attutvecklas och växa.Vidare kan inte en enda nationell enhetslösning passa alla människor.Människors behov och problem ser inte exakt likadana ut, därför kan hellerinte lösningarna göra det. Att människor får välja välfärdsleverantör, attmänniskor själva få vara med och ta ansvar för sin situation måste varagrundläggande för en ny välfärdspolitik.Mer ideell välfärdMånga av välfärdsstatens åtaganden och verksamheter har från börjanutvecklats och startats inom ideella organisationers nationella verksamhetoch sedan övertagits av staten.Gränsen mellan ideell och offentlig välfärd har aldrig varit helt glasklar,varken vad gäller finansiering eller utförande. Välfärdsstatens omfattningoch ambition har varierat . Under krisåren fanns en betydande oro ide ideella organisationerna att staten hastigt skulle dra sig tillbaka fråntidigare förstatligade åtaganden och därmed lämna ett antal människor utanstöd. De ideella krafterna skulle behöva tid och samarbete med staten för attånyo kunna axla ansvaret.Sanningen är att det finns viktiga välfärdsområden som staten inte kaneller ens skall försöka sköta. Det finns människor som av olika skäl inte villha med det offentliga att göra, men som verkligen behöver stöd. Det finnsmänniskor - bl.a. uteliggare och tortyrskadade flyktingar - som kanske intehar förtroende för myndigheter, eftersom deras problem orsakats just avmyndigheter.En förutsättning för att någon skall kunna hjälpa dem är att det finns ettömsesidigt förtroende. Det förtroendet kan inte sällan upprättas mellanideella hjälporganisationer och hjälpbehövande, också när de socialamyndigheterna misslyckas.Dessutom har ideella organisationer ofta spetskunskap som gör dem bättrelämpade än staten att klara vissa uppgifter. Noaks Ark, Röda korsets sjukhusför tortyrskadade flyktingar och och Frälsningsarménshärbärgen är exempel på detta.Staten bör skapa bättre förutsättningar för och samverka mer med dessaideella och humanitära organisationer.Också inom ramen för den verksamhet som sköts av kommuner ochlandsting borde finnas ökat utrymme för ideella organisationer och enskildasom utförare av offentligt finansierade åtaganden.En ny utgångspunktEn modernisering av välfärdssystemen bör utgå från följande punkter:- Det politiska ovanifrånperspektivet måste ersättas av ett tydligtunderifrånperspektiv. Det är vad systemen kan göra för människorsom är det intressanta, inte systemen i sig.- De tidigare kollektiva enhetslösningarna måste ersättas medlösningar inriktade på att möjliggöra för människor att växa. Detkräver större inriktning på kunskapsöverföring och betydligt störredelaktighet i utformandet av välfärdslösningar för varje berördindivid.- När en politiskt fastslagen ambition skall förverkligas måstemångfald i utförandet uppmuntras. Människor måste kunna söka sigtill den välfärdsleverantör som har deras förtroende.- Staten måste samverka nära med landets ideella organisationer. Denideella välfärden behövs. - 10F- PHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om välfärdspolitikens grundläggande värdering,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om att välfärdspolitikens ambition bör vara attmöjliggöra för och stimulera människor till att växa,3. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om människors rätt att välja leverantör av välfärds-tjänster,4. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om vikten av de ideella organisationernas välfärds-arbete.5.Stockholm den 30 september 1999Sten Tolgfors (m)