mot · GN02U204 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:U204av Lennmarker, ()AfrikaMed avses i motionen söder om somomfattar 48 självständiga länder. De afrikanska länderna norrom med kust mot är alltså intemedräknade.En dyster bildBilden av präglas i stor utsträckning av krig,fattigdom och svält. Visserligen finns det länder ochområden i där det råder fredliga förhållanden, därutvecklingen snabbt går framåt och där det finns ett visstvälstånd, men i huvudsak är bilden riktig. haromfattande och svåra problem.Trots dessa ljusare inslag som skulle kunna poängteras är det viktigt attkonstatera att är i en sämre situation än vad man rimligtvis kundeförvänta.Även om framsteg har gjorts, medellivslängden har ökat och utbildnings-nivån likaså, kommer man inte ifrån att utvecklingen borde ha gått väsentligtsnabbare fram. Erfarenheter från andra delar av världen visar att det går attpå en generation gå från absolut fattigdom till ett relativt välstånd.Afrika betraktas ibland som ett särfall i jordens utveckling. Det finns heltenkelt mycket fördomar om . En är föreställningen, ofta rotad i ettrasistisk synsätt, att afrikanerna skulle ha svårare att utvecklas och attAfrikapå något sätt vore dömt att vara fattigare och lägre utvecklat än övrigavärlden. Att å andra sidan ständigt finna ursäkter för bristandeutveckling bygger i grunden på samma fördom. Det är tvärtom viktigt att hasamma synsätt på som på andra delar av världen. Även utifrån myckethopplösa utgångspunkter går det att få till stånd en snabb utveckling. Det kaninte vara rimligt att länder skall fortsätta på en förödande låglevnadsstandard.En missgynnad kontinentDet är sant att är missgynnat i många hänseenden.Klimatet, sjukdomarna och ofruktsamma jordar gör villkorenbesvärligare.Afrika har också utsatts för en hårdare behandling av utomstående, framförallt européer. Slavhandeln var den första och mest grymma formen aveuropeisk påverkan. Uppemot 13 miljoner slavar beräknas ha skeppats överAtlanten. Till detta kommer den arabiska och interna slavhandeln. Förutomdet ohyggliga lidandet för slavarna själva och deras nära och kära påverkadedet utvecklingen på hela kontinenten. Fasta bosättningar och organiseratsamhällsliv försvårades av slavjägarnas räder.Kolonialismen var en annan del av negativa påverkan på Afrika.Även om kolonialismen hade vissa goda sidor, vilket t.ex. , innebar den ändå fundamentalt att ett främmande lands statsmaktutövade kontroll över afrikanska folk. Inte sällan skedde det underförnedrande, förtryckande och rent av brutala former.När kolonierna avvecklades kom socialismen. Den hade sina rötter både iVästeuropas socialistiska tänkande och i Sovjetblockets påverkan. Resultatetför nya självständiga stater blev förödande. Genom kolonialismen hade manredan en olämplig struktur med omfattande statsstyrning. Genom socialismenkom statsdirigerandet att flyttas över i nya former som, liksom i ,hindrade en sund utveckling. I blev dock konsekvenserna än merförödande.Den europeiska påverkan har således inte varit av godo. Det gäller dock nuatt komma över gångna tiders negativa faktorer och koncentrera sig på detsom gör det möjligt att utveckla i snabb takt. Endast genom en snabbvälståndsökning finns det möjlighet att komma till rätta med fattigdomen ochunderutvecklingens problem.Krig - det mest akutaproblemetEn tredjedel av länder befinner sig nu i krigstillståndsom berör av befolkningen påkontinenten. Krigen och oroligheterna föröder mänskligt livoch försvårar eller omöjliggör normal utveckling. En stor delav de krigförande staternas resurser ägnaskrigsansträngningar.Krig är inte något unikt för , det har vi sett den gångna våren.Däremot är den kontinent som i störst utsträckning påverkas av krig.De går i ett band från kust i och snett överCentralafrika ner till och vid . Därutöver pågårlångvariga inbördeskrig i . I dessa krigförande länder försvåraseller omöjliggörs en sund utveckling. Resurserna inriktas på krigföringen ochmänniskor drabbas hårt direkt och indirekt.Ett första steg för att skapa förutsättningar för ett ökat välstånd i regionenmåste därför vara att få stopp på de pågående krigen. FN måste omedelbartprioritera fredsfrämjande insatser i . Det är obegripligt attsäkerhetsrådet med sitt ansvar för internationell fred och säkerhet är och harvarit så passivt i de afrikanska krigen . Redan FN:s skandalösauppträdande i samband med folkmordet i har fått folk attmisströsta om FN. Organisationens fortsatta passivitet i äruppseendeväckande.Det brukar ibland anföras att kostnaderna för fredsfrämjande insatserskulle bli höga. Det är sant, men kostnaden för att inte ingripa är myckethögre. Befolkningen i de krigsdrabbade länderna betalar ett oerhört högt prisför denna passivitet.Det internationella bistånd som går till bör naturligtvis främstinriktas på att undanröja det mest fundamentala hindret mot utveckling påhela kontinenten, nämligen krigen.Vid naturkatastrofer eller hungersnöd mobiliseras numera snabbt tillräck-liga humanitära insatser. Att förebygga genom fredsfrämjande insatser börnaturligtvis vara än högre prioriterat.Afrikansk freds- ochsäkerhetsordningDen viktigaste uppgiften efter det omedelbarafredsfrämjandet är att skapa en afrikansk freds- ochsäkerhetsordning som gör det möjligt att förebyggastridigheter och bygga samhällen i frihet och fred. Denafrikanska situationen påminner inte så lite om den Europatidigare befann sig i. I ett historiskt perspektiv är denblodigaste av alla kontinenter. Här har de flesta och de mestförödande krigen utkämpats. I har vi dock lärt oss attdet finns en möjlighet att komma förbi de ständiga krigengenom ett fast, organiserat och förpliktande samarbetemellan länderna.I behövs mer än någonsin en effektiv freds- och säkerhetsordning.Den måste självklart bygga på de afrikanska ländernas eget samarbete medstöd av FN, Europeiska unionen och . Det kan vara naturligt att Europakänner stor tveksamhet att ingripa i affärer. Det förgångnaserfarenhet pekar på att det inte varit särskilt lyckligt. Likväl måste såväl EUsom känna ett ansvar för att understödja de goda krafterna i Afrika.Detta ansvar gäller både finansiellt och genom annat stöd till fredsbevarandeinsatser och en beredskap att delta själva.Att få stopp på krigen och möjliggöra samtal mellan de krigförandeparterna är första prioritet, men det räcker inte med detta. Det måste ocksåbyggas en organisation för att förebygga framtida konflikter. börinom EU och i FN ta initiativ till en afrikansk freds- och säkerhetsordning.Det kan inte ensamt klara av. Det krävs att vi samverkar inomEuropa och tillsammans med för att hjälpa de afrikanska länderna attskapa en sådan ordning. Men situationen brådskar. Det går inte för attutvecklas om av dess invånare lever i krigförandeländer, där alla ansträngningar inriktas på att vinna de pågående konflikterna.Etablerandet av gemensamma institutioner kan också befrämja de oftaeftersatta frågorna om mänskliga rättigheter.Mänskliga rättigheterGenom upprättandet av en afrikansk motsvarighet tillEuroparådet, kan arbetet för mänskliga rättigheterunderlättas. I efter varEuroparådet den första gemensammasamarbetsorganisationen som hade som huvuduppgift just attfastslå normer för och bevaka utvecklingen mot mänskligarättigheter och demokrati.På samma sätt är det viktigt att det i skapas kraftfulla samarbets-organisationer som stöder och hjälper de enskilda länderna att utveckla ochhålla fast vid mänskliga rättigheter och demokrati. Här kan biståndsgivaregöra en insats genom att stimulera sådant samarbete och få till ståndmekanismer som gör att avsteg från principerna påtalas och utsätts förfördömanden både inom den egna kontinenten och från omvärlden.Frågan om demokrati och mänskliga rättigheter har också en säkerhets-skapande dimension. Vi vet att demokratier inte för krig med varandra ochatt det dessutom ger ett samhällsklimat som minskar spänningar mellan olikagrupper inom ett land. Därför är en stimulering av demokratiskt samarbete iAfrika en central uppgift.Ett första steg kunde vara att inom eller utom SADEC söka etablera ett fastoch förpliktande samarbete vad avser mänskliga rättigheter och demokratimellan de visserligen bräckliga demokratiska länderna i södra , med sin parlamentariska dimension och med sina normer ochdomstol, kan vara en lämplig förebild.Förutom etablerandet av institutioner som främjar fred och mänskligarättigheter kan freden underlättas genom att de biståndsströmmar som gårfrån västvärlden till de afrikanska länderna omdirigeras. En grundlägganderegel måste vara att inget stöd skall ges till statsmakter som för anfallskrig.Långsiktiga hot motutvecklingenVanstyreOm krigen är det största och det mest akuta problemet såmåste man tyvärr konstatera att den utvecklingspolitik somhar förts i huvuddelen av inte varit särskiltframgångsrik ens under fredliga förhållanden. Den storamajoriteten av kontinentens länder tillhör fortfarandelåginkomstländernas krets. Fattigdom, sjukdom och svält ärfortfarande det dominerande problemet.Att från sida fortsätta med biståndsprogram som har pågått i uppåt30-40 år och som har gett mycket magert resultat kan inte vara rimligpolitik. Om utvecklas det kommande tredjedels seklet som det hargjort det gångna så är perspektivet mycket dystert.Därför gäller det att nu på ett helt annat sätt skapa incitament för en godoch snabb standardökning i Afrika.Förutsättningen för att skall lyckas i sin utveckling är densammasom gäller i resten av världen. Det finns inga hemliga recept eller något slagsegna afrikanska vägar. Vi vet av erfarenhet att endast marknadsekonomi kange välstånd till de breda folklagren. Den bygger på de faktorer som skänktvälstånd till länder som och resten av de utvecklade länderna: friföretagsamhet och frihandel i kombination med utbildning för alla inomramen för ett rättssamhälle. Fundamentalt handlar det om att öppnamöjligheterna för den enskilde afrikanen att skapa välstånd för sig och desina.Ofta förhindras detta genom statsmakterna som inte primärt är intresseradeav att främja utvecklingen utan av att behålla den egna makten. Denafrikanska socialismen är det största utvecklingshindret. Men det finns ocksåandra. Inte sällan är regeringar kleptokratiska, den som är vid makten skorsig för att skapa sig en förmögenhet så snabbt som möjligt. Både socialismoch kleptokrati kan förvärras av biståndsflöden. Det handlar helt enkelt omhur noga man kontrollerar att de pengar som statsmakten i ett land tillförsfaktiskt används för utveckling och inte för att hindra utvecklingen.Världsbanken konstaterar i en banbrytande studie att bistånd som tillförs enregim som för en politik som hindrar utvecklingen medför en försämring avsituationen.Det står alltmer klart att bistånd till en regim som förhindrar utvecklingeninte bara är bortslösade utan direkt skadliga. Det säger sig självt att detaldrigkan vara riktigt att i ett u-land stärka de mest utvecklingsfientliga krafterna,som tyvärr inte sällan just är den centrala statsmakten.När var förrött efter gav ett mycketförnämligt erbjudande för återuppbyggnaden av den krigshärjade ochutfattiga kontinenten. Det var Marshallhjälpen, som hade tre väsentligaingredienser. För det första var det en generös hjälp som stimuleradeutvecklingen på bred front. För det andra var den tidsbegränsad till fyra år.Det handlade alltså inte om ett fortgående penningflöde utan om att kommaigång - en hjälp till självhjälp. Poängen var att fick hjälp medigångsättningen men att den fortsatta utvecklingen måste bygga på egnaansträngningar. För det tredje gavs Marshallhjälpen inte direkt till enskildaländer utan ett villkor var att organiserat samarbete skapades mellanmottagarländerna. I själva verket var det ett embryo till det europeiskasamarbetet och den integration som har fortsatt alltsedan dess.Det finns anledning att erinra sig dessa europeiska erfarenheter när vi serpå Afrika.I stället för ett bistånd som fortsätter decennium efter decennium bör mankoncentrera sig på en mer kortvarig och bred igångsättning av egnautvecklingsansträngningar. Det är länderna själva som i allt väsentligt måsteskapa sin egen utveckling. Den kan inte skapas av utomstående krafter.Biståndet skall också utformas så att det stimulerar och kanske till och medtvingar fram samarbete mellan länderna. Det var vad som skedde i Europaoch det är vad som i särskilt stor utsträckning behövs i där krig ochkonflikter blir allt vanligare.När det gäller frågan om hur generös hjälpen skall vara finns det anledningatt titta tillbaka på de gångna decenniernas erfarenhet.Att fortsätta med biståndsflöden verkar inte rimligt. Dettraditionella biståndet måste omvandlas så att en snabb utveckling verkligenkommer till stånd.Risken med biståndberoende är att det skiljer regimen från sitt eget folk.Regimen kan genom biståndet bli oberoende av det egna folkets beslut ochansträngningar. För åtskilliga afrikanska regimer har det länge varit viktigareatt hålla sig väl med utländska biståndsgivare än att bygga upp ett förtroendehos det egna folket. Regimen har kunnat framställa sig som de goda gåvornasgivare gentemot det egna folket istället för att vara ett av folket valt sättattarrangera landets egna samhällsförhållanden.Oavsett hur usla regimerna är har västvärlden dock ett ansvar för att kunnahjälpa befolkningen vid akuta katastrofer. Detta stöd bör dock om möjligtvara utformat så att det inte leder till ett långvarigt beroende.Otillräcklig sjukvård ochutbildningSjukdom och ohälsa är ett dominerande problem som både ären orsak till och ett resultat av underutvecklingen. I vissaländer minskar medellivslängden och understiger på sina hållt.o.m. Aids, malaria, hakmask, snäckfeber, sömnsjukaoch många andra sjukdomar förkortar liv och gör livet svårt istora delar av kontinenten. Aidskatastrofen i har ännuinte gått att bromsa. Av totalt 33 miljoner hivsmittademänniskor i världen finns 22 miljoner i söder omSahara. Medellivslängden i de värst drabbade länderna harredan sjunkit . Hela familjer drabbas hårtnär de arbetsföra blir sjuka och barnen tvingas stanna hemmafrån skolan och arbeta på åkrarna. I södra har ca 2,2miljoner barn blivit föräldralösa på grund av aids.Förutom det direkta lidande och den skada som sjukdomarna orsakarförsvårar de också utvecklingsansträngningarna i ett större perspektiv.Människor som lider av sjukdomar och ohälsa får svårare att ha den energioch den utvecklingskraft som behövs för att få ett samhälle att blomstra.Med en snabb ekonomisk utveckling skulle sjukdomarna inte få deförödande konsekvenser som de nu har. Den basala hälsovård som ländernaborde ha utvecklat för länge sedan, skulle väsentligt kunna reduceraproblemen med sjukdom och ohälsa. Problemet har inte varit brist påresurser. Endast en mindre del av biståndsflödet hade krävts för att byggaupp en grundläggande hälsovård, som i sin tur kraftfullt hade främjat bådesocial och ekonomisk utveckling.Erfarenheter från alla länder som utvecklats snabbt pekar på hur väsentligasatsningar på hälso- och sjukvård är för utvecklingen i sin helhet.Ett stort problem är att få fram effektiva och billiga mediciner mot tropiskasjukdomar. Det förekommer försök med olika typer av aidsmedicin påbefolkningsgrupper i men när medicinen väl är färdigutvecklad är denalldeles för dyr för att kunna användas där. Mönstret går igen när det gällervacciner och mediciner mot tropiska sjukdomar. Det är inte ekonomisktlönsamt att satsa forsknings- och utvecklingspengar på sjukdomar somnästan bara förekommer i världens fattigaste länder.En lösning på detta problem kan vara en modell som den amerikanskeHarvardprofessorn presenterat. Den innebär att de rikaländerna garanterar en marknad för ett visst vaccin eller en viss medicin.Exempelvis skulle EU kunna lova att köpa ett effektivt malariavaccin tillAfrikas 25 miljoner nyfödda om ett effektivt sådant vaccin utveck-las. Vidare kan också ett minimipris per dos garanteras.De mottagande länderna kan tillfrågas om att ta en del av kostnaden, menpoängen är att inget land eller organisation ger några pengar förrän etteffektivt vaccin verkligen existerar. Läkemedelsindustrin står för forskningoch utveckling och för risken av misslyckade projekt.Även om direkta svältsituationer numera har blivit alltmer sällsynta såråder på många håll fortfarande undernäring och felnäring. En stor andel avbarnen utvecklas långsamt till följd av brister i näringsintaget under de förstalevnadsåren.Utbildningen är också en nyckelfråga. I innebar folk-skolestadga en dramatisk förändring i så måtto att en hel befolkning inte baraskulle ges möjlighet att utbilda sig utan också genom skolplikten faktiskt ficken skyldighet att göra det.I är analfabetismen fortfarande utbredd. Det är inte bara den äldregenerationen som saknar skolunderbyggnad utan även en alltför liten gruppav de unga får grundläggande utbildning i konsten att läsa, skriva och räkna.Det säger sig självt att det är svårt att få till stånd en utveckling i ett landdär de flesta inte har någon utbildning alls. Att ta till sig ny kunskap och nyaidéer om man inte ens kan läsa, skriva eller räkna är naturligtvis näst intillomöjligt.Det finns ingen ursäkt för att barn och ungdomar inte går i skolan. Detmåste gälla alla även flickorna. Barn och ungdom skall inte arbeta eller varasoldater utan faktiskt gå i skolan. Inte heller detta handlar om stora insatserutan mer om en förmåga att organisera samhället så att detta faktiskt blirmöjligt.Skuldavskrivning skulle möjligen vara ett sätt att få till stånd en bredsatsning på både hälsovård och utbildning. Villkoret för skuldavskrivningkunde vara att man inom relativt få år faktiskt fick till stånd en allmänhälsovård och utbildning för varje barn och ungdom och dessutom helstockså utbildning för vuxna analfabeter.Vad skall omvärlden göra?Den första långsiktiga åtgärden är att i verklig mening öppnaupp för länder att fritt få exportera sina varor ochtjänster till de utvecklade länderna. Europeiska unionen ochövriga i-länder skall undanröja sina handelshinder, inte minstnär det gäller jordbruksvaror. bör genom EU drivafrågan om avskaffade tullar och handelshinder gentemot i WTO. Därmed läggs en långsiktig grund för sundahandelsförhållanden, vilket är en god grund för en bådesnabb och långsiktig välståndsökning.När det gäller tillförsel av externt kapital för att finansierainfrastrukturprojekt är detta i grunden inget särskilt stort bekymmer så längedet förs en riktig politik. Upplåning av staten är endast nödvändigt för sådanaprojekt som inte kan marknadsfinansieras, främst vissa satsningar på vägar,vatten och avlopp.Flödet av privat kapital för att finansiera god utveckling i är intebegränsat. I-ländernas samlade pensionskapital är av den storleksordningenatt också ringa andelar av detta som kan användas för mera riskablainvesteringar gott och väl kan finansiera t.ex. utvecklingen i . Ettnettoflöde av privat kapital på till iform av direktinvesteringar, portföljinvesteringar och i mer begränsadomfattning lån till specifika projekt vore naturligtvis möjligt också på kortsikt. Det är inte pengarna i sig som är problemet utan att få till stånd godainvesteringsprojekt inom ramen för en sund politik i u-landet som helhet.Fram till början av 1980-talet kunde ju ingen tro att det skulle vara möjligtatt investera privat i , ett utfattigt och gravt vanstyrt land som utsattsföravsiktlig svält och förstörelse genom Det stora språnget ochkulturrevolutionen. När den rätta utvecklingsviljan finns är det möjligt ocksåför mycket fattiga länder att få till stånd en snabb utveckling som kanfinansieras genom god tillgång på privat kapital från omvärlden.Skall det bli möjligt att få till stånd en sådan god cirkel där en god politikdrar till sig kapital och därmed möjliggör en fortsatt och förstärkt utvecklingmåste dock den nuvarande trenden brytas.För det krävs en specifik satsning på ett par tre faktorer.SkuldbördanFör det första måste den förlamning som sker i åtskilliga avde afrikanska länderna genom en skuldbörda som inte kanbetalas undanröjas. För nya regimer är den gamla regimensskulder som en kvarnsten kring halsen som ofta omöjliggören ny och framgångsrik politik.Att skriva av de skulder som har är i allt väsentligt inte en fråga omresurser. , i meningen EU och Efta, bör kunna ta ett särskilt ansvar föratt finansiera en skuldavskrivning i i samverkan med övriga i-länder.Det viktiga med skuldavskrivningarna är att de sker på ett sådant sätt att defaktiskt främjar utvecklingen och inte göder korruption och vanstyre.Inte sällan är den orimliga skuldbelastningen just ett resultat av vanstyreoch korruption. Lånade pengar har inte använts för att skapa utveckling ochhar därmed inte möjlighet att ge den avkastning som skall betala lånet.Istället har lån använts för att berika presidenten eller det härskande partiet.Lån har ibland också använts för att direkt motverka utvecklingen. ITanzania genomfördes t.ex. vid början av självständigheten en reform somslog sönder landsbygdsutvecklingen och lade grunden för en permanentfattigdom. Denna förödande åtgärd var i stor utsträckning finansierad frånomvärlden, inklusive Sverige.En generös skuldavskrivning är en viktig åtgärd men den måste bestämtkombineras med alldeles fasta villkor. För det första får skuldavskrivningeninte ge utrymme för en ny oansvarig upplåning. Det är lönlöst att göra sig avmed de existerande skulderna för att bygga upp nya. Strävan måste vara attstatsmakterna i länderna inte skall finansiera fortsatta åtaganden genomupplåning. Den upplåning som behövs för att klara kapitaltillförseln i ettsnabbt växande u-land sker inte genom statsmakten utan direkt i de projektsom ger utvecklingen. Det ankommer på normala kreditgivare att göra denriskbedömning som ska ske vid all investering. Det är förvisso bådesannolikt och rimligt att en del projekt inte kommer att lyckas, på samma sättsom åtskilliga investeringsprojekt i i-länder inte blir framgångsrika.Konkurser och kreditförluster är ett normalt inslag i en marknadsekonomi.Denna risk får dock inte undanröjas genom att statsmakten går in somgarantigivare eller för att täcka förlusterna. Det ankommer på det privatanäringslivet och de privata långivarna att hantera detta. Erfarenheten visar på den privata sidan är beredd att skjuta till kapital också för verkligtriskfyllda projekt.Det är dock ofta svårt att från början avgöra om en ny regim kommer attvisa sig så framstegsvänlig som den utlovar. Ett sätt att förhindra attskuldavskrivning leder till en ansvarslös nyupplåning, kan vara att undernågra övergångsår göra lånen ränte- och amorteringsfria. Om den nyaregimen verkligen visar sig hållbart utvecklingsinriktad avskrivs lånen efterdenna prövotid. En utvecklingshämmande regim får däremot ha detmoralstärkande hotet om en återkommande lånebörda hängande kvar.RättsstatVissa länders svårigheter att attrahera riskkapital lösesförutom genom skuldsanering genom inrättandet avdemokratiska institutioner. Detta ger en förutsägbarhet förinvesteringars utfall, och skapar därför stora möjligheter tillmarknadsfinansiering.Den goda utvecklingen kan inte ske om det inte finns en fungeranderättsstat. Det skall finnas goda lagar och de skall efterlevas. Statsmakten fårinte vara ett instrument för att suga ut eller terrorisera medborgarna. Tvärtomskall staten vara ett värn för den enskildes frihet och rätt.Det handlar återigen inte om stora ekonomiska satsningar utan mer om ettförhållningssätt. Omvärlden kan hjälpa till i den processen genom attstimulera ett samarbete vad gäller mänskliga rättigheter och demokrati iAfrika.Satsningar på skola ochsjukvårdEn idé som den brittiska hjälporganisationen harlanserat är att skuldavskrivningar till ett u-lands statsmaktskall förknippas med mycket bestämda villkor att de pengarsom frigörs i form av uteblivna ränte- ochamorteringskostnader direkt skall användas för satsningar pånyckelområden. Det är en tankegång som är väl värd att tavara på.