mot · GN02Sf615 · 1999-10-05 00:00:00 — Motion till riksdagen1999/2000:Sf615av Narti, ()Integration i arbetslivetInledningBilden av vårt samhälle har alltmerpräglats av uppgivenhet inför segregationen. Alla politiskapartier erkänner de stora svårigheter som växer uravståndet mellan landets majoritetsbefolkning och de nyaminoriteterna. Den senaste valundersökningen från SCBkommer med bittra bekräftelser på just denna bild: årenmellan 1994 och 1998 markerar en påtaglig ökning iavståndet mellan etablerade grupper och mindre etableradegrupper. Raset i valdeltagande bland naturaliserade svenskar- alltså invandrare som redan har fått svenskt medborgarskap- mäts i . Den pågående debatten kastar enstark ljusstråle över en politisk paradox: den svenskainvandrarpolitiken har alltid åberopat solidaritet ochgenerositet som sina grundstenar, ändå harmissförhållandena blivit alltmer uppenbara.Vi i tror att denna paradox har sin förklaring i vissa ideologiskamönster som motverkar sina syften. Decennier av politik byggd påförmynderi och bidragsberoende har slutat i ett stort misslyckande.Alla sociala relationer kan utvecklas i destruktiv riktning om vissamänniskor enbart betraktas som objekt för åtgärder och program författadeav andra. I nästan alla modeller för relationer mellan invandrare och denoffentliga sektorns representanter och arbetare återfinns spår av en gammaloch auktoritär luthersk mentalitet. Det är "det starka samhället","folkhemmet" med sina myndigheter, stora organisationer och folkrörelser,som ska lösa individens eller den svaga lilla gruppens problem - och såmycket som möjligt enligt få och enhetligt formade modeller. Den enskilde,eller den svaga lilla gruppen, förväntas inte alls att själv vilja eller kunnataitu med sina svårigheter.På 70-talet var det ytterst vanligt att invandrarens utbildning frånhemlandet nollställdes vid första kontakten med svenska myndigheter.Akademisk utbildning och yrkeserfarenheter betraktades som fullständigtointressanta. Det starka samhällets mönster hade inga utrymmen för nyatankar, nya handlingar, nya människor. De som kom till skickades automatiskt till flyktingförläggningar och placerades sedanoftast i små kommuner. Modellen för ett system som fullständigt berövademänniskorna initiativ och lust att själva ta ansvar för sina liv var redanetablerad. talade invandrarpolitiken om jämställdhet, valfrihet ochsamverkan!Idag använder många integrationspolitiska dokument andra uttryck:personliga handlingsplaner och delaktighet är nutidens honnörsord. För vissautländska akademiska meriter finns det ekvivaleringsmodeller, som hanterasolika vid olika institutioner. Men de långa åren av allt större och kontinuerligarbetslöshet hos invandrarna tömmer alla försök till förbättringar på mening.Politik eller politiker kan varken skapa nya jobb eller bryta människorsvanmakt. Men politik och politiker kan ändra inriktning i sociala programfinansierade med skattepengar. Om vi vill skapa förutsättningar för att brytavanmaktens och isoleringens - och det vill vi i sann socialliberal anda- måste vi satsa på individen och på den lilla fristående lokala gruppen.Centrala beslut, uppifrån kommenderade problemlösningar ocharbetsmodeller författade på byråkraternas skrivbord, kan inte få liv och ledatill resultat i praktikens hårda vardag. Det är bara de berörda människornasjälva som i handling kan finna svar på integrationens svårtolkade frågor.Vi behöver lägga om politiken, söka inspiration och stöd hosinvandrarbefolkningen, öppna dialogen med landets nya invånare och lyssnapå deras förslag. behöver en ny kurs i integrationspolitiken. En nykurs med frigörelse av den enskildes initiativ och respekt för de nya små ochfristående grupperna. En politik där spelrummen för individens och den nyagruppens initiativ och handling blir betydligt större än i dagensgenomreglerade och överorganiserade samhälle. Ett aktivt arbetsliv ärnyckeln för lyckad integration i hela samhällslivet. Permanent arbetslöshet ärlika med permanent utanförskap.Redan under valkampanjen 1994 lade liberalerna fram enrapport om offensiv integration i arbetslivet. Några klara tankar fick uttryckdär. Stora ord om integration, solidaritet och deltagande i samhällslivet fårinte någon effekt om landets nya invånare saknar praktiska möjligheter attsjälva utforma sina liv, välja studier, göra egna försök att antingen komma inpå existerande arbetsfält eller att etablera nya inkomstbringande typer avverksamhet. Rapporten presenterade olika konkreta exempel på arbets-grupper inom vilka invandrare och svenskar tillsammans sökte nya ingångari arbetslivet.Folkpartiet fortsatte detta arbete . Under valkampanjen 1998presenterade vi en ny rapport som innehöll konkreta förslag. Dessa förslagfördjupar vi nu med utgångspunkt i vardagens konkreta villkor.Befria de nya minoriteternafrån automatiskpassivisering: arbete i ställetför socialbidragDet mest destruktiva i dagens och gårdagens system för s.k.introduktion i samhällslivet har varit och är den automatiskakopplingen mellan bosättning i ett första vanligtbostadsområde och socialbidrag. Någon som äntligen efterlång väntan på en flyktingförläggning har fått rätten att leva iSverige hamnar automatiskt bland socialkontorens kunder.Signalerna som människorna direkt eller indirekt får har en frånstötandeinnebörd. För det första: här är det inte du, utan andra, nämligen svenskatjänstemän på svenska myndigheter, som tar hand om dig och arrangerarvillkoren för din vardag! För det andra: ingen förväntar sig att du så fort sommöjligt själv ska försörja dig.Mot 80-talets slut kunde man träffa på arbetsförmedlingar och socialkontortjänstemän som på fullt allvar tyckte att av svenskundervisning ochliv på olika Komvuxkurser är absolut nödvändigt innan en nykomling har fåttmöjlighet att "anpassa sig" till sin svenska omgivning. Ingen verkade tänkapå att utan inkomstbringande verksamhet diskvalificerar invandraren ipersonalchefernas och arbetsgivarnas ögon. Det är ju den färska svenskaarbetslivserfarenheten som utgör den högsta meriten - framför allt vid denförsta anställningen.Denna struktur till mottagning av nyanlända i en kommun cementeradesunder 80-talet, alltså mitt i högkonjukturen, då arbetskraften var en bristvara.Tusentals tillfällen att på egen hand och snabbt finna meningsfullt arbetegick förlorade. lades grunden för den passivitet och denmisstänksamhet som har blivit vanliga och sjukliga tillstånd hos mångainvandrare.Hur ska då en betald verksamhet på givande sätt ersätta socialbidragen?Det får aldrig ta skepnaden av en allmän modell som utifrån och uppifrånidentiskt tillämpas på helt olika människor i helt olika livssituationer. Ingatjänstemän ska behöva ta beslut över invandrarens huvud. Vilken tjänst manerbjuder till olika arbetsgivare och vilka arbetsuppgifter man binder sig attgenomföra ska vara ämne för ett verkligt samarbete mellan den som går ut iarbetslivet och där söker sina möjligheter och de som administrerarverksamhetens godkännande och ersättning. Invandraren själv ska sökaföretag och institutioner närliggande den egna kompetensen och försöka fågehör för sina förslag. Arbetsförmedling och socialbyrå kan då fungera somkontaktbyggare och förtroendeskapande partners för både arbetssökande ocharbetsgivare - men absolut inte som myndigheter som presterar ochfastlägger lösningar för nyanlända individer och grupper.Det är viktigt att gamla misstag inte upprepas. De nya tjänsterna bör varaattraktiva och direkt kopplade till varje persons önskningar, de får aldrigmisstolkas som ett straff för invandring och olikhet. Och individens och denlilla gruppens förslag och erfarenheter ska tas till vara.Det nya systemet för inträde i arbetslivet bör också ge bättre ersättning förden som i egna handlingar söker en inkomstbringande verksamhet än för densom passivt väntar på att myndigheter och kursanordnare ska lösa hans ellerhennes problem.Fortfarande är de ersättningar som långtidsarbetslösa och social-bidragstagare får för studier eller praktik oerhört låga. Få människor orkarkämpa med alla hinder som står i vägen för nya verksamheter somde bär på den stress som växer ur en förnedrande svag egen ekonomi.Fortfarande saknas hos alla myndigheter - på sociala kontor, arbetslös-hetskassor, försäkringskassor och arbetsförmedlingar - bestämda anvisningarom en stimulerande övergång från bidrag till betalda uppdrag. Och så längesom socialbidragens mottagare lever under ett strängt förbud mot all beröringmed inkomstbringande verksamheter finns det ytterst få chanser att denågonsin ska kunna bygga upp en ekonomiskt självständig tillvaro. Särskildakompetenskonton på vilka mottagare av socialbidrag ska kunna samlainkomsterna från olika betalda uppdrag kan öppna vägen ut urbidragsberoendet. Dessa konton ska inte utnyttjas för privat konsumtion utanenbart för insamling av medel nödvändiga i uppbyggnadsfasen av ett nyttprofessionellt liv (ett första kapital för eget företag, datautrustning,avgifterför dyra exklusiva yrkesutbildningar som leder direkt till inkomst osv).Dessa lösningar är faktiskt uttryck för en ståndpunkt som står i direktmotsats till de förslag som lades fram av UlfWesterberg. Att binda ett lågt bidrag till tvångssysslor betyder inte alls attförbättra situationen för socialbidragens mottagare utan att förvärra den.Redan under de gångna åren har olika sorters tvångsmobilisering prövats påolika socialkontor och arbetsförmedlingar. Enligt ganska många vittnesmålbetraktar invandrarna dessa försök snarare som intrång i den personligaintegriteten än som hjälp eller stöd. Att ännu starkare villkora utbetalning avmånatliga bidrag - eller utvecklingsstöd, enligt förslag - tillobligatoriska kurser eller verksamheter som tjänstemännen har valt åteleverna kan bara fördjupa klyftan mellan dessa grupper.Dessutom kan en lavinartat utökad massa av arbetsinsatser betalade medskattepengar ge upphov till nya och invecklade svårigheter. Redan de gamlaarbetsmarknadsåtgärderna - ALU, arbetslivsintroduktion och praktikplats -har beskrivits av experter som störningsmoment i relationerna mellanarbetstagare och arbetsgivare, erbjudanden av gratis arbetskraft somblockerade uppkomsten av nya riktiga jobb. Om man nu plötsligt tvingar allamottagare av socialbidrag att arbeta utan att kosta arbetsgivarna ett öre, ärriskerna ännu större.Mångfald och smidighet isvenskundervisningen, ettrikt utbud avkompletterandeyrkesinriktade kurser påhög nivå, individuellastudiecheckarBland invandrarpolitikens stora misstag räknas både enupprepad volymminskning och en olycklig kvalitetssänkningi svenskundervisningen. 70-talets början hade nått fram tillgod effektivitet i många skolor. Intensivkurser - 6timmar/dag - fanns hos studieförbunden och eleverna anslötsig själva till den kurs som bäst passade de egnaambitionerna. Nyanlända och högt motiverade invånarekunde lära sig svenska (vardagsspråket,skrivspråket behövde då som år av envisa övningar).Dessa förutsättningar försämrades i etapper. Förstreducerades antalet studietimmar per dag, sedan utsattesstudiemarknaden för ett anbudsförfarande som avgjordes avlöften om låga kostnader.Utan att förlora tid med vidare analyser av gårdagens misstag behöver viblicka framåt. Det som undervisningen snabbt, måste garantera är inträdet iarbetslivets språk. De som kan och vill lära sig svenska mycket snabbt ochde som ställer stora krav på sig själva ska få många chanser att studera i egentakt. Det behövs en mångfald av intensiva kurser. De bör vara så många attalla som söker en sådan undervisning utan dröjsmål finner plats iklassrummen. är det vanligt att t ex universitets kurser isvenska som främmande språk bara kan ta emot en del av dem som söker sigtill studierna. Det behövs också ofta anordnade provtillfällen. Den som villgå vidare med sin utbildning ska kunna klara av t ex TISUS-provet utan attförlora för mycket tid med att vänta på ett provtillfälle.Att behärska skrivspråket är ännu viktigare för intellektuellt arbetandemänniskor än för andra yrkeskategorier, det mesta av nutidens professionellakommunikationer går via IT, alltså via det skrivna ordet. Om mångahögutbildade invandrare som är arbetslösa ska få en möjlighet attrehabilitera sig av frånvaro från sitt yrkes arbetsfält då behöver detillgång till utbildningar som sätter tyngdpunkten på skrivspråket. Särskildaträningsprogram med betoning på skrivspråk och yrkesspråk bör utformas påmånga ställen. Det bästa vore att följa och utveckla i större skala de modellersom tidigare skapades för inslussning av utländska läkare i sjukvården - detenda område i det svenska arbetslivet där diskriminering på ett praktiskt sättblockerades. En studiecheck skulle vara ett värdefullt instrument i samman-hanget. Den skulle omöjliggöra monopolisering av undervisningen ellerfixering vid alldeles för omfattande program typ . Konkurren-sen mellan studiearrangörer kan ge upphov till ständiga förbättringar ochelevernas initiativ och ansvar skulle få direkt uttryck i deras val av studie-plats. Arbetet med skrivspråket och arbetslivets språk skulle kunna undanröjamånga hinder som möter vissa särskilt illa behandlade utländska yrkes-grupper - lärarna, juristerna och veterinärerna tvingas oftast genomgå en heltsvensk utbildning innan de börjar betraktas som "behöriga" inom det egnayrket. En väsentlig förbättring skulle ske om ett flertal av kompletterandekorta kurser fick prövas fram och etableras vid högskolor och universitet. Attnuvarande system inte motsvarar invandrarbefolkningens behov står tydligtefter med . Denna massiva satsning för stora gruppergav inte någon möjlighet till studier i t ex sjukvårdssvenska, intensiv för-bättring av kunskaperna i svenska och engelska, juridikens språk eller IT påhög nivå. kurser definierades från början som gymnasialakurser, medan många arbetslösa högutbildade invandrare behöver komplette-rande studier på högskolenivå. Därför kunde inte kurseranvändas t ex som inledande studier inför inträdesprov för den stora kampan-jen för höga som sattes igång av staten i samarbete med , den s k SWIT-utbildningen. Många invandrare uteslöts automa-tiskt från denna kampanj därför att länken mellan det utbud av studier somexisterade i och SWIT saknades.Lättnader försmåföretagare, för alla,mikrokrediter,aktivitetscentra drivna av dearbetslösa självaVäsentliga lättnader för småföretagare och för nyetableradearbetsgrupper som kan bilda nya företag är ett måste om vivill bli av med den höga och mycket långvariga arbetslöshetsom drabbar invandrarbefolkningen. Många av dessamänniskor kan inte hoppa på en fast anställning ens omkonjunkturen hastigt och intensivt förbättras. Alla traditioneroch rutiner vid rekrytering av fast anställd arbetskraftprioriterar folk med någorlunda färsk arbetslivserfarenhet:någon som inte har arbetat eller kanske inte harkommit i närheten av en svensk arbetsplats har ingen chansatt bli anställd. Den enda realistiska möjligheten delångtidsarbetslösa invandrarna har består i egna företag elleruppdragsarbete (egenstyrd konsult eller frilansverksamhet).Men denna stora grupp för vilken egetstyrt arbete är såviktigt saknar vissa förutsättningar som svenskasmåföretagare har. Många invandrare har inte tillgång tillstartkapital, har aldrig fått möjlighet att bygga upp ettprofessionellt nätverk, känner inte till rutinerna i det svenskaarbetslivet och bestämmelserna i skatte- och arbetsrätten. Förmånga av dem skulle energiska lättnader i beskattning ochregelverk innebära räddningen från definitiv utslagning.En blivande enmansföretagare riskerar att uppfylla nästan samtliga krite-rier för ett avslag på en ansökan om F-skattsedel. Vi menar att den enskildesjälv bör få avgöra om han eller hon är "anställd" eller uppdragsgivare. Allasom vill ska kunna få en F-skattsedel.Vad folk behöver för att sjösätta inkomstbringande egna projekt är i förstahand finansiering. Regnet av miljoner avsedda att bota segregation, diskri-minering och sociala klyftor (i t ex storstadssatsningen) går till utbildningar,åtgärder och praktik: anställningar och nya företag växer inte omedelbartfram ur sådana verksamheter. Oavsett hur bättre utbildade och vältränade dearbetslösa blir, hämmas uppkomsten av nya jobb så länge som vi lever medständig brist på riskvilligt kapital. Som bekant är bristen på kapital etthinderinte bara för människor som har vistats utanför arbets-marknaden och som dessutom saknar egna besparingar, utan också för aktivaoch relativt välbeställda individer och grupper som vill ägna sig åt helt nyaprodukter eller tjänster. Ett exempel är mycket känt i sammanhanget: duktigasvenska uppfinnare påstår ofta att de ser sig tvungna att sälja sina patentutomlands eftersom de inom landet inte finner finansiering för prov ochmarknadsföring. Vill man få fram nya jobb bör man då i första hand skapamikrokrediter, enkla, lätt begripliga och lätt kontrollerbara former av lån ochgarantier. Då bör man också se till att dessa krediter går direkt tillarbetslösagrupper och individer som ordentligt har förberett sitt inträde i arbetslivet.Sådana finansieringsmodeller saknas . I deras frånvaro riskerar de storanya summorna, utdelade av staten, att stanna i den redan mycket starkaoffentliga sektorn i stället för att skapa möjligheter för särskilt svagagrupper.Vi får inte glömma att den period som har gått harvisat upp en stor rikedom av kommunala och regionala projekt och programavsedda att minska segregationen men att denna rika repertoar av åtgärderinte har lyckats förbättra situationen i utsatta områden. Det som saknas isegregationens värld är inte kommunala utvecklingsplaner och inte hellerprojekt drivna av arbetsförmedlingar, sociala kontor och traditionella storaorganisationer som ABF eller TBV. Tvärtom: vackert skrivna dokument ochsinnrika organisatoriska nybyggen finns det gott om i hela . Ändå harfå nya jobb vuxit upp ur dessa ansträngningar. Och så som det påpekas iinledningen har just markerat en påtaglig minskning iinvandrarnas valdeltagande. Folk som har arbetat med olika kurser ochprojekt har också upprepade gånger berättat att mångasvårigheter ofta uppstår vid rekrytering av deltagare och att dessa svårigheterär särskilt stora framför allt bland långtidsarbetslösa invandrare. Deraspassivitet är uppenbar och mycket alarmerande. Olika arbetslöshetsprogramsom vänder sig till invandrare har inte lyckats fylla reserverade och redanbudgeterade utbildnings- och träningsplatser. Man skulle kunna tro att allaarbetslösa och socialbidragstagare ur invandrarbefolkningen har tagit slut, attalla plötsligt har fått jobb! Vi tror att denna mycket alarmerande situation haren beklämmande förklaring. Uppifrån och utifrån aktivering av landets nyainvånare har nått till vägs ände, utlänningarna bosatta i har slutatlyssna på kallelser och uppmuntrande rop lanserade från arbetsförmedlingaroch socialkontor, kommunala projekt eller projekt igångsatta av storaorganisationer.Hela regnet av miljoner för förbättringar i utsatta bostadsområden och förintegration kan gå förlorat. Visserligen säger de ansvariga på departement,landsting och kommuner att invånarna i berörda områden skall vara delaktigai förbättringsarbeten. Men kan någon bli delaktig i någon kollektiv aktivitetpå befallning ?Vad som behövs är en energisk decentralisering av politisk och administra-tiv tanke och handling. Låt människorna själva komma med initiativ, ochställ ekonomiska resurser till deras förfogande, låt nya grupper få del avsatsningarna så att de själva kan finna lösningar på sina problem. Arbetslösa- svenska och med alla sorters bakgrunder - tror inte längre på sysselsätt-ningar eller utbildningar som erbjuds som en skänk från ovan. Ge dem enchans att själva ta itu med sina svårigheter!Folkpartiet har redan tidigare föreslagit att vissa aktivitetscentra ska fåtillstånd att bildas och verka - aktivitetscentra som de långtidsarbetslösasjälva, alltså också arbetslösa invandrare, driver t ex på basis av entreprenad-kontakt. Vill man uppmuntra och stödja människor som harrullat mellan arbetsmarknadsåtgärder och passiv arbetslöshet, måste manockså skapa utrymme för initiativ och ansvarstagande för att direktmobilisera dessa personers energi.Vårt samhälle lider av ett tydligt demokratiskt underskott. De långtids-arbetslösa utgör i dagens en särskild socialgrupp, de saknar mänsk-liga fri- och rättigheter självklara för alla andra individer och grupper i ettdemokratiskt samhälle.Fångarna i våra fängelser har egna förtroenderåd som lägger framsynpunkter och förslag. Elever och föräldrar har möjlighet att delta i alladiskussioner om skolarbetet via föreningar och råd. Studenterna sitter ihögskolornas styrelser. Men de långtidsarbetslösa finns inte med varken närbeslut tas om deras vardag eller när planeringen av deras egen framtidfastställs.Ännu längre ner på nedvärderingarnas skalor ligger mottagarna av social-bidrag. Ofta har de inte ens möjlighet att framföra synpunkter på sin vardag.Dessa missförhållanden kan inte rättas till med hjälp av ännu mera tvångoch ännu strängare uppifrån kommenderade aktiviteter. Bara när dennagrupp får praktiska möjligheter att själv ta itu med sina problem kanlösningarna ta form under de konkreta experimentens gång.HemställanHemställanMed hänvisning till det anförda hemställs1. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om behovet av en ny integrationspolitik byggd på denya invånarnas initiativ och ansvarstagande,2. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om en mångfald av språkkurser och kompletterandeyrkeskurser på hög nivå och om studiecheckar,33. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om socialbidrag och övergångsregler frånsocialbidrag till aktivt inkomstbringande liv, 24. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om lättnader för småföretagare och enkla regler omF-skattsedel, 15. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om införande av mikrokrediter för blivandesmåföretagare, 46. att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om självständiga aktivitetscentrum drivna avarbetslösa svenskar och invandrare. 5Stockholm den 4 oktober 1999Ana ()1 Yrkande 4 hänvisat till SkU.2 Yrkande 3 hänvisat till SoU.3 Yrkande 2 hänvisat till UbU.4 Yrkande 5 hänvisat till NU.5 Yrkande 6 hänvisat till AU.