frsrdg · GM04RR10 · 1999-01-01 00:00:00 — Därutöver valde revisorerna en s.k. stabsmyndighet - . Myndigheterna är: förutom , , , , (den anslagsfinansierade delen) och domstolsväsendet avgränsat till , domstolarna och . Som komplement till myndigheternas redovisningar har revisorerna fått statistik från . Därutöver har uppgifter beträffande myndigheternas utgifter för löner hämtats ur riksredovisningen. och exekutionsväsendet består av tre delar - , skattemyndigheterna och kronofogdemyndigheterna. Revisorerna avgränsade kartläggningen till . Skälen till avgränsningen var flera. Det främsta skälet var att skattemyndigheterna och kronofogdemyndigheterna har och håller på att genomföra sammanslagningar och geografiska omorganisationer, vilket bedömdes försvåra möjligheterna att utan alltför stora arbetsinsatser ta fram underlaget. För del har kartläggningen avgränsats till den anslagsfinansierade delen. resultatenheter skall verka i konkurrens med privata företag inom respektive bransch och har till följd härav tvingats till kraftiga rationaliseringar, inte minst inom det administrativa området. bedömde därför att resultatenheterna inte hade resurser att sammanställa redovisningarna till revisorerna inom rimlig tid och till kostnader som var företagsekonomiskt försvarbara (PM ). revisorer fann att det mot denna bakgrund var rimligt att avgränsa redovisning. Myndigheternas redovisningar har följts upp med intervjuer med både arbetsgivar- och arbetstagarsidan. Intervjuer har även genomförts med SACO-S, OFR (), och samt med tjänstemän i . I rapporten lämnas inledningsvis en kort bakgrund till lönebildningens utveckling. De ekonomiska förutsättningarna för lönebildningen beskrivs, liksom de två senast avslutade löneavtalen för staten. De nu gällande avtalen för löner m.m. för statligt anställda, RALS 1998-2001, kan ses som en utveckling av de två föregående avtalen. Därför beskrivs även dessa avtal kortfattat. Därutöver beskrivs bestämmelserna för löneökningar mellan lönerevisionerna. Rapportens tyngdpunkt ligger på resultaten av de sex fallstudier om lokal lönebildning och uppföljning som revisorerna genomfört. Före det avslutande avsnittet med revisorernas bedömningar och förslag görs en beskrivning av uppföljning beträffande löneutvecklingen i staten. 2 Lönebildning i staten Personal- och lönefrågorna i staten var länge mer reglerade än inom någon annan del av arbetsmarknaden. Personalpolitiken var svåröverskådlig och behandlades i ett stort antal bestämmelser. Flera skäl talade för att anställningsvillkoren borde bli mer likvärdiga mellan staten och andra arbetsmarknadssektorer. konstaterade regeringen att det fanns behov av en ny syn på de statliga personalfrågorna (prop. 1984/85:219). Utvecklingen av personalpolitiken i staten är och har varit nära sammanlänkad med förnyelseprogrammen, omprövningsarbetet och utvecklingsfrågorna inom den statliga sektorn . Personalpolitiska frågor anses ha stor betydelse för statliga verksamheter. Det beror dels på att personalens kompetens är avgörande för hur väl en statlig verksamhet löser sina uppgifter, dels på att kostnaderna för personalen dominerar förvaltningskostnaderna i de flesta statliga verksamheter. Regeringen uttalade att den fortsatta inriktningen av statens lönepolitik bl.a. borde medföra att stora löneskillnader för arbetstagare med likvärdiga arbeten inom olika arbetsmarknadssektorer skulle undvikas. Regeringen sade också att statens agerande i löneförhandlingar på ett tydligare sätt än tidigare skulle bestämmas av verksamhetsintresset och att lönesystemet skulle främja flexibilitet, decentralisering och delegering. hade ingen annan mening än regeringen (prop. 1984/85:219, bet. AU 1985/86:6, rskr. 1985/86:48). De beslut om förändringar som riksdag och regering fattade har därefter legat till grund för utvecklingen av den statliga personalpolitiken . Lönebildning och samhällsekonomisk balans Statsmakterna har uttalat att staten inte skall vara löneledande. Det delegerade arbetsgivaransvaret på det statliga området får inte medföra att samhällsekonomin påverkas på ett negativt sätt. Det får inte heller påverka lönebildningen på övriga delar av arbetsmarknaden. Statsmakternas uppfattning är att lönebildningen och lönekostnadsutvecklingen för statligt anställda måste utgå från kraven på samhällsekonomisk balans (a.a., bet. 1993/94:KU19, rskr. 1993/94:264). har redovisat sambanden mellan statlig och privat lönebildning (tjänstemännen inom det privata området). Rapporten av lönebildning på det statliga området baserar sig bl.a. på en undersökning av om den statliga lönebildningen stör den privata. Slutsatsen av undersökningen var att det inte finns något som tyder på att statlig lönebildning påverkat privat lönebildning. Däremot styrs löneutvecklingen i staten till stor del av löneutvecklingen inom det privata området. Enligt åtföljs en löneförändring av den privata löneökningstakten med t.ex. av en ökning av den statliga löneökningstakten . Resultaten av den genomförda undersökningen visade även att löneökningstakten på det statliga området är oberoende av arbetslöshet, inflation och tidigare statliga löneökningar (1997). Regeringen konstaterade i budgetpropositionen för att slutsatsen av utfallet av avtalsperioderna RALS 1993-95 och RALS 1995-98 är att löneutvecklingen inom det statliga avtalsområdet inte har överstigit, men är i paritet med, löneutvecklingen på arbetsmarknaden i övrigt. Löneutvecklingen på det statliga avtalsområdet har då jämförts med den vid landstings- och primärkommuner, industrin (arbetare) samt med privattjänstemän (jfr diagrammet). Diagram 1 Ackumulerad procentuell löneutveckling inom olika sektorer på arbetsmarknaden. Källa: Prop. 1998/99:1, bil. 6, s. 14. Enligt regeringen har den ackumulerade löneutvecklingen i staten inte överstigit löneutvecklingen på den privata arbetsmarknaden. Den genomsnittliga månadslönen inom olika sektorer av arbetsmarknaden framgår av tabell 2.1. Tabell 2.1 Genomsnittlig månadslön i olika sektorer på arbetsmarknaden , kr Sektor genomsnittlig månadslön 1996 Privatanställda tjänstemän 20 300 Staten 18 600 Landsting 17 600 Kommuner 15 400 Privatanställda arbetare 15 000 Källa: , Lönestatistisk årsbok 1996, SCB 1997, Statskontoret, Staten i omvandling 1998. Av tabellen framgår att tjänstemännen i den privata sektorn hade den högsta genomsnittliga månadslönen. Skillnaden mellan tjänstemännen i den privata sektorn och staten, som hade den näst högsta genomsnittliga månadslönen, var . Den genomsnittliga månadslönen för statligt anställda var högre än för landstingsanställda. Den lägsta genomsnittliga månadslönen inom den offentliga sektorn hade personalen i primärkommunerna. Den lägsta genomsnittliga månadslönen på arbetsmarknaden hade arbetare i den privata sektorn. Vid jämförelsen av de genomsnittliga månadslönerna i tabell 2.1 måste hänsyn tas till att den privata sektorn till skillnad från de övriga sektorerna är uppdelad på tjänstemän och arbetare. I övrigt skiljer de olika sektorerna sig åt vad avser behov av kompetens, arbetsuppgifter, ålder, m.m. var genomsnittslönen i staten . Uppgiften avser anställda med statligt reglerad lön (1998). Ytterligare ett sätt att följa skillnaderna i löneutvecklingen i olika sektorer är att jämföra timlönernas årliga procentuella förändring uppdelad i förändring enligt löneavtal och förändring beroende på löneglidning. Till skillnad från redovisningen i diagram 1 är byggnadsindustrin särredovisad i tabellen. Tabell 2.2 Årlig procentuell förändring av timlöner inom olika sektorer 1994 1995 1996 1997 Industri 3,1 4,7 7,4 4,5 avtal 1,4 Byggnadsindustri 0,1 4,3 3,4 3,8 avtal -0,4 2,3 0,0 Privata tjänster 2,4 3,7 5,6 4,4 avtal 0,8 Statliga myndigheter 2,7 2,5 7,4 4,3 avtal 0,8 Kommunala myndigheter 2,5 1,5 5,8 4,8 avtal 0,1 Totalt 2,4 3,3 6,0 4,5 avtal 0,7 Källa: Prop. 1996/97:1, prop. 1997/98:1, prop. 1998/99:1. Av tabell 2.2 framgår att timlönerna vid statliga myndigheter procentuellt sett inte ökade mer än i andra sektorer. Det enda undantaget var ökningen då timlönerna vid statliga myndigheter och industrin ökade mest (7,). utsattes den svenska ekonomin för stora påfrestningar. Skälet var bl.a. kraftiga kostnadsökningar inom industrin som tillväxten minskade (SOU 1991:13). I förhållande till konkurrentländerna hade lönerna i ökat snabbt. låg inflationstakten i på vilket var flera procentenheter högre än i konkurrentländerna. ökade lönerna i med . Löneökningstakten i konkurrentländerna var lägre (1990). låg reallönerna inom den svenska tillverkningsindustrin nivå trots att de nominella lönerna hade fördubblats . Den allvarliga ekonomiska situationen föranledde regeringen att bjuda in arbetsmarknadens parter till överläggningar. Regeringen ville att parterna skulle svara på om de var beredda att träffa samhällsekonomiskt försvarbara avtal. Regeringen ville även få svar på frågan om parterna var beredda att se över förhandlingsformerna och förhandlingssystemet i vissa avseenden liksom om parterna ville medverka till en översyn av sanktionsreglerna vid olovliga konflikter och reglerna om medling. Av de svar som parterna lämnade drog regeringen slutsatsen att frivilliga lösningar på problemet inte var realistiska. Regeringen föreslog därför en lag om tillfälligt lönestopp. Regeringen föreslog även förstärkta regler om fredsplikt. röstade nej till förslaget och regeringen avgick. En ny regering med delvis annan sammansättning, bl.a. en ny finansminister, bildades kort därefter. Den nya regeringen gav chefen för ett bemyndigande att utse en särskild grupp med uppdrag att följa arbetsmarknadens förhandlingar om nya avtal. Den s.k. Förhandlingsgruppen, även kallad Rehnberggruppen, bildades och fick ett uppdrag att undersöka förutsättningarna för att träffa s.k. stabiliseringsavtal. Förhandlingsgruppen skulle medverka till att avtalen medförde en radikal dämpning av de totala löneökningarna . Förhandlingsgruppen genomförde överläggningar med de avtalsslutande parterna. Gruppen rekommenderade därefter att löneökningarna skulle mer än halveras (Stabiliseringsavtal 19911992, Rapport av regeringens förhandlingsgrupp (FHG) , Ds 1993:23). Stabiliseringsavtalen var avsedda att fungera som ett trendbrott i lönebildningen. Genom avtalen skulle kostnadsutvecklingen bromsas. Lönehöjning utöver vad som följde av avtalens bestämmelser var inte förenligt med avtalen. genomfördes en generell lönehöjning på . uppgick motsvarande löneökningsutrymme till . Förhandlingsgruppen följde och analyserade avtalstillämpningen och den lokala lönebildningen samt studerade prisutvecklingen . Genom stabiliseringsavtalen bröts löne- och prisspiralen och löneökningstakten minskade. Vid avtalsperiodens slut var löneökningstakten . Förhandlingsgruppens diskussioner med arbetstagarorganisationerna om det allvarliga samhällsekonomiska läget bedömdes ha haft stor betydelse för arbetstagarorganisationernas villighet att acceptera stabiliseringsavtalen (, 1997). Löner för statligt anställda och regeringen har beslutat att lönebildningen för offentligt anställda skall skötas av arbetsmarknadens parter utan statsmakternas inblandning. Statsmakterna skall, enligt sina egna beslut, inte bedriva inkomstpolitik. Däremot anger statsmakterna förutsättningar för lönebildningen genom sina beslut om den samlade ekonomiska politiken, arbetsrätten, m.m. De avtalsslutande parterna inom det statliga förhandlingsområdet är och arbetstagarorganisationernas huvudorganisationer SACO-S, och /S, P och O . Parterna presenteras närmare i avsnitt 2.1. Lönerna för de högsta cheferna i statsförvaltningen bestäms dock av regeringen. Det gäller t.ex. alla myndighetschefer och landshövdingar. Förhandlingarna om löner och vissa andra anställningsvillkor förs på minst två nivåer. Förhandlingar genomförs mellan parterna på den centrala nivån för att därefter följas av förhandlingar på den lokala nivån. Med den lokala nivån menas myndigheterna. Flera lokala förhandlingsnivåer förekommer inom vissa större myndigheter och verksamhetsområden, t.ex. i , domstolsväsendet, Försvarsmakten och . och de centrala fackliga organisationerna inleder normalt löneförhandlingarna på central nivå. De centrala parterna tecknar ett ramavtal som i RALS 1993-95 och RALS 1995-98 fastställde hur mycket varje myndighet måste avsätta till löneökningar. De individuella löneökningarna avgjordes däremot i de lokala förhandlingarna vid myndigheterna. Ramavtalen binder parterna att iaktta arbetsfred. I ramavtalen kan förutom lönefrågor också policyfrågor rörande allmänna anställningsvillkor m.m. behandlas. Ramavtalen gäller för en viss avtalad period. Myndigheterna tecknar, med stöd av de centrala avtalen, lokala avtal som fastställer de individuella löneökningarna för de anställda. Även andra anställningsvillkor kan fastställas lokalt. Förhandlingar för att nå fram till lokala avtal sker under fredsplikt. De lokala löneavtalen gäller i regel som de centrala. Individuell och differentierad lönesättning Krontalslöner infördes för statligt anställda . infördes individuell och differentierad lönesättning. Staten lämnade då ett system som i centrala slutna avtal styrt lönesättningen av tjänster i löneplaner, lönefält och lönegångar m.m. Det nya systemet med individuella och differentierade krontalslöner innebar att lönen skulle sättas för individen och inte som tidigare för den tjänst som individen utövade. Enligt de statliga avtalen var de grundläggande faktorerna för individuell och differentierad lönesättning dels ansvar, samt arbetsuppgifternas svårighetsgrad och andra krav som har med arbetsuppgifterna att göra, dels den anställdes skicklighet och resultat i förhållande till verksamhetsmålen. Skickligheten definierades på olika sätt beroende på arbetsuppgifterna. har i samband med förenklingen av reglerna för offentlig anställning även det organisatoriska begreppet tjänst upphört att gälla. I stället används begreppet anställning. 2.1 Parterna på det statliga förhandlingsområdet Den centrala statliga arbetsgivarorganisationen Enligt sin instruktion är förvaltningsmyndighet för statliga arbetsgivarfrågor (1 § SFS 1994:272). Som arbetsgivarorganisation skall utföra förhandlingsarbete för sina medlemmar som till största delen utgörs av de statliga myndigheterna samt samordna och utveckla den statliga arbetsgivarpolitiken. hade 267 medlemmar varav 20 inte var obligatoriska medlemmar. Medlemskap i verket är obligatoriskt för de statliga myndigheter som lyder direkt under regeringen. Obligatoriet gäller även pastorat och stiftssamfälligheter samt allmänna försäkringskassor. Regeringen har delegerat till att vara arbetsgivarens part i de centrala förhandlingarna (2 § Förordningen 1976:1021 om statliga kollektivavtal m.m.). skall finansutskottet och regeringen med några undantag inte längre godkänna de avtal i frågor om anställningsvillkor som gäller statens arbetstagare (prop. 1993/94:77, bet. 1994/95:KU2--4, rskr. 1994/95:7 och 8). En förutsättning för beslut om delegeringen av arbetsgivarbefogenheterna och inrättandet av var att systemet med ramar för myndigheternas förvaltningskostnader infördes på alla anslagsmyndigheter. anser att en förutsättning för att skall kunna avstå från att utöva sitt inflytande är att myndigheterna och arbetsgivarorganisationen tar på sig det fulla ansvaret för alla typer av kostnader som följer av kollektivavtal - - - Det åligger således myndighetens chef att se till att utfallet av löneförhandlingarna inte inkräktar på verksamhetens inriktning eller omfattning. På sedvanligt sätt måste förändringar i dessa avseenden underställas . Statsmakterna har självfallet ett ansvar för att följa upp och utvärdera effekterna av de kollektivavtal som SAV och myndigheterna har slutit - - - (yttr. 1993/94:FiU8y s.7 f.). skall företräda statliga myndigheter i arbetstvister och har även det samlade ansvaret för eventuella stridsåtgärder (2 § SFS 1994:272). Det är som beslutar om lockout eller annan stridsåtgärd mot arbetstagare hos staten (8 § SFS 1976:1021). Därutöver skall verket även svara för information, rådgivning och utbildning (SFS 1994:272). leds av arbetsgivarkollegiet. Vid myndigheten finns även en styrelse och en generaldirektör. Medlemmarna har direkt inflytande över tillsättning av kollegium och styrelse, verkets finansiering m.m. får i stor utsträckning sina uppdrag direkt från medlemsmyndigheterna. Arbetsgivarkollegiet har 120 ledamöter vilket betyder att mer än hälften av verkets medlemmar inte har representation i kollegiet. beslut om minst 80 ledamöter dvs. två tredjedelar av kollegiet är närvarande. Ledamöterna, som vanligen är myndighetschefer, förordnas av regeringen för en bestämd tid efter förslag från verket. Kollegiets huvuduppgifter är att besluta om inriktningen av förhandlingsarbetet och andra arbetsgivarpolitiska frågor av principiell natur eller större ekonomisk betydelse samt att fastställa medlemsavgiftens storlek. Arbetsgivarkollegiet meddelar även föreskrifter och fattar beslut om verkets organisation och formerna för verkets verksamhet. Styrelsen, inklusive generaldirektören, beslutar inom de ramar som arbetsgivarkollegiet fastställer. Styrelsens ledamöter förordnas av arbetsgivarkollegiet. Förordnandet gäller för en bestämd tid. Generaldirektören anställs av styrelsen och ansvarar enligt styrelsens uppdrag för myndighetens löpande verksamhet och förvaltning. Det betyder att föreskrifterna i verksförordningen (SFS 1995:1322) om myndighetens chef och styrelse för del avser styrelsen respektive arbetsgivarkollegiet. Medlemmarna är indelade i sektorer. Indelningen i sektorer bygger på typ av verksamhet eller finansieringsform. Vid sektorsmötena behandlas aktuella frågor. Företrädare för alla medlemmar inom sektorn kan delta. Varje sektor har en rådgivande delegation. Delegationsledamöterna utses av . Tillsammans har sektorsdelegationerna drygt 90 ledamöter. Det betyder att av medlemmarna finns utanför delegationerna. Delegationerna är rådgivande till styrelsen och generaldirektören. De anses ha en viktig roll dels vid utformandet av den statliga personalpolitiken, dels vid förankringen av ställningstaganden i centrala avtalsförhandlingar (, Verksamheten 1997). strävan är att få till stånd viss rörlighet i delegationerna för att sprida arbetsgivarsamverkan och bredda kontaktytorna mellan myndigheterna (1998). har förutom sina uppgifter som arbetsgivarorganisation även vissa stabsuppgifter. Verksamhetsmålet vad gäller stabsuppgifter är fr.o.m. att verket skall lämna nödvändigt underlag för regeringens bedömningar inom det arbetsgivarpolitiska området (för ). verksamhet finansieras genom medlemsavgifter, avgifter för särskilda uppdrag från medlemmarna, andra avgifter såsom kursavgifter, avgifter för publikationer, avgifter för serviceavtal m.m. samt genom anslag för vissa stabsuppgifter. Medlemsavgifterna utgör den största andelen av verkets intäkter. Tabell 2.3 intäkter av avgifter m.m., tkr Intäkter 1994/1995/Medlemsavgifter, obligatoriska 84 629 84,8 92 561 88 59 492 86 Medlemsavgifter, frivilliga * * 1 454 1,4 1 189 1,7 Publikationer, kursavg. m.m. 15 168 15,2 11 193 10,6 8 489 12,3 Totala intäkter 99 797 100 105 208 100 69 170 100 Källa: årsredovisning . * Ingen uppgift. Medlemsavgiften utgörs av en procentuell andel av varje medlems bruttolönesumma. Det finns dock en minimiavgift. Vid bildandet av utgjorde medlemsavgiften av medlemmarnas bruttolönesumma. sänktes avgiften till och till av bruttolönesumman (instruktion och stadgar 1998 och 1998). För sina stabsuppgifter tilldelas ett ramanslag som, enligt regleringsbreven, disponerades av regeringen t.o.m /96 och fr.o.m. av . Anslaget används för stabsuppgifter som regeringen "kan komma att efterfråga " och som "normalt inte ingår" i verkets arbete (prop. 1998/99:1, utgiftsområde 14). Tabell 2.4 Ramanslag för stabsuppgifter vid , kr Budgetår belopp 1994/95 3 830 000 1995/96* 5 745 000 1997 3 000 000 1998 3 000 000 Källa: för . * 18 månader. Ramanslaget till har minskat fr.o.m. . utgjorde ramanslaget av verkets totala intäkter. akademikers centralorganisation, , bestod av 26 självständiga fackförbund som tillsammans hade 450 000 medlemmar. Fackförbunden organiserar medlemmar som har gemensam bakgrund i form av examensgrupper och/eller yrkesgrupper. Som exempel kan nämnas ekonomer, jurister, arkitekter, lärare m.fl. Förbunden driver de frågor som är angelägna för medlemmarna samt frågor om löner och andra anställningsvillkor. Ett flertal av förbunden har statligt anställda medlemmar. menar att den lokala lönebildningen spelar en nyckelroll i det s.k. kunskapssamhället. Ett viktigt mål för lönebildningen måste vara att bidra till effektiv verksamhet med goda resultat. Den måste kunna kombineras med en låg inflations takt, som ger oss lägre räntor, en starkare valuta och bättre reallöner. accepterar sitt ansvar i kampen mot inflationen. För att den svenska ekonomin lättare skall återhämta sig vill - tillsammans med övriga parter på arbetsmarknaden - bidra till att varaktigt sänka löneinflationen. anser att syftet - låg inflation, stark tillväxt - bäst uppnås om vi bit för bit utvecklar lokal lönebildning och individuell lönesättning. Den enskilde måste genom goda insatser kunna påverka sin egen lön. Därmed minskar trycket på höjningar som skruvar upp den allmänna lönenivån och bidrar till löneinflation. Lönebildningen måste också ta hänsyn till en rad marknadsförhållanden, där frågor som påverkar tillväxt och arbetslöshet kommer långt fram. mening är att lönebildningen i måste stimulera till balans och flexibilitet på delarbetsmarknader tillväxt och ökad sysselsättning. (, Lönen - en drivkraft, 1996) Vid förhandlingarna med representerar förhandlingskartellen SACO-S förbundens statligt anställda medlemmar. Facket för service och kommunikation - - är det förbund som organiserar LO-medlemmar som bl.a. är anställda inom statliga bolag och myndigheter, t.ex. Posten, SJ, och försvaret. , som fram hette , hade ca 184 000 medlemmar. Förbundet bildades genom en sammanslagning av ett antal mindre förbund. finns inom nio olika branscher som delas in i fyra områden - transport, kommunikation, statsförvaltning och energi. Kommunikationsgruppen är störst med ca 55 000 aktiva medlemmar. Den utgörs av branscherna Post och Tele. Transportgruppen har ca 45 000 aktiva medlemmar och består av branscherna samt Trafik och Sjöfolk. Statsförvaltningsgruppen har ca 27 000 aktiva medlemmar och består av tre branscher - Försvar, Civil och Vård. Det minsta området är energibranschen som har ca 6 000 aktiva medlemmar (LO, , ). LO är en sammanslutning av 20 fackförbund med sammanlagt 2 300 000 medlemmar. LO organiserar därmed drygt hälften av samtliga anställda i . Medlemmarna återfinns framför allt inom yrkesgrupper som t.ex. industriarbetare, sjukvårdsbiträden, byggnadsarbetare och restauranganställda (a.a.). LO har beskrivit lönebildningens betydelse för svensk ekonomi på följande sätt: Nivån på löneökningarna påverkar många för samhällsekonomin viktiga faktorer som skatteintäkter, inflation, ränta, investeringar och konsumtion. Löneökningarna har också en avgörande inverkan på vår konkurrenskraft. Lönebildningen är alltså en viktig del i den ekonomiska politiken, och därmed också för jobben och välfärden. I TCO finns 18 olika fackförbund. Av medlemmarna i de olika förbunden är anställda i den privata sektorn, är anställda inom de kommunala sektorerna och i den statliga sektorn. TCO har sammanlagt 1 210 150 medlemmar som arbetar inom många olika områden på arbetsmarknaden. Bland medlemmarna finns bl.a. ingenjörer, lärare, poliser, sekreterare, banktjänstemän och sjuksköterskor. Cirka hälften av medlemmarna har högskoleutbildning. Av medlemmarna är kvinnor. De flesta av är s.k. vertikala förbund. Det innebär att dessa förbund organiserar samtliga TCO-medlemmar på en och samma arbetsplats. Här finns , , som organiserar tjänstemän vid statliga myndigheter och har ca 94 700 medlemmar. , , organiserar poliser och har ca 22 600 medlemmar.