frsrdg · GM04RR2 · 1999-01-01 00:00:00 — Överensstämmelsen mellan de bägge serierna är 1996. Landstingens statistik bör dock kompletteras med allmänläkare verksamma i de landstingsfria kommunerna och i den försöksverksamhet som bedrivs i vissa primärkommuner. Enligt uppgick dessa läkare till ca 300 årsarbetare (ungefär lika 1994). Antalet verksamma i offentlig regi skulle då bli drygt 3 600, vilket är något högre än bedömning. Även med denna komplettering kvarstår dock de stora skillnaderna mellan . Tabell 4.4 Specialistkompetenta läkare och läkare under utbildning fördelade på öppen primärvård och läns- och regionsjukvård Öppen primärvård Läns- och regionsjukvård 1994 1995 1996 1994 1995 1996 Läkare med specialistkompetens 2 625 3 051 3 325 9 806 10 Läkare under utbildning (ST- och AT-läkare) 382 581 587 4 654 4 873 4 697 Summa 3 007 3 632 3 912 14 460 14 891 14 308 Källa: Bearbetning av . Det kan också vara av intresse att relatera antalet läkare till övriga anställda i de bägge verksamhetsformerna (övriga anställda har redovisats i tabell 4.1). Inom primärvården är läkartätheten (samtliga läkare) bland de anställda betydligt högre än i läns- och regionsjukvården, eller . Vad gäller antalet övriga anställda per läkare går det inom den öppna primärvården drygt 5 andra anställda per läkare och inom läns- och regionsjukvården ca 8,5 andra anställda per läkare. Andelen läkare bland de anställda har stigit både inom primärvården och i läns- och regionsjukvården. Inom primärvården är detta en följd av att antalet läkare ökat i snabbare takt än övriga anställda. I läns- och regionsjukvården har antalet läkare varit relativt , medan däremot övriga anställda minskat. Det finns även statistik som i någon mening ger ett mått på hur läkarresurserna fördelats inom hälso- och sjukvården under en något längre tidsperiod. Statistiken avser inrättade befattningar för specialister hos sjukvårdshuvudmännen (utöver detta finns ett antal icke specialistkompetenta läkare som uppgår till ca 4 000-5 000) och bygger på återkom Enligt denna statistik, som upphörde , har antalet inrättade befattningar inom primärvården legat relativt medan den stora expansionen skett inom läns- och regionsjukvården (figur 4.1). I likhet med vad som redovisats i tabellerna ovan har dock ökningstakten i läns- och regionsjukvården avtagit . Statistiken säger dock ingenting om det faktiska antalet läkare och det bör poängteras att statistiken är mycket osäker. Vad gäller primärvården skiljer den sig markant från vad som redovisas av (tabell 4.2) och de bearbetningar som gjorts av statistik över faktiska anställningar (tabell 4.3 och 4.4). Om vi jämför med antalet faktiska anställningar pekar den i vart fall, i likhet med uppföljningar, på att det tidigare varit svårt att bemanna befattningarna inom primärvården med specialistkompetenta läkare. Figur 4.1 Tjänsteutvecklingen för vidareutbildade läkare (avser inrättade tjänster) Källa: Spri (1995). Det är vidare möjligt att få en viss uppfattning om läkarresurserna, eller snarare de potentiella resurserna, i primärvården genom att studera utvecklingen av antalet specialistbevis. Redovisningen avser läkare under som har specialistbevis. Statistiken ger en överdriven bild av läkarresurserna eftersom läkare som har flera specialistbevis redovisas dubbelt. En läkare med specialistbevis i allmänmedicin behöver dessutom inte nödvändigtvis vara verksam i primärvården. Med reservation för detta påminner utvecklingen om den som tidigare redovisats. Antalet specialistbevis i allmänmedicin har ökat påtagligt och mer än fördubblats . Relativt sett har ökningen varit snabbare än för andra typer av specialistbevis eftersom andelen specialistbevis i allmänmedicin stigit kontinuerligt. Tabell 4.5 Antal utfärdade specialistbevis respektive år 1985 1990 1991 1993 1994 1995 1996 1997 Allmänmedicin 2400 3600 3900 4500 4900 5100 5300 5600 Övriga 13400 17100 17800 20400 21100 21900 22700 23000 Summa 15800 20700 21700 24900 26000 27000 28000 28600 Andel med allmänmedicin (procent) 15,2 17,4 18,0 18,1 18,4 18,9 18,9 19,6 Antal innevånare per specialistbevis i allmänmedicin 3482 2367 2203 1932 1785 1729 1667 1579 Anm.: Läkare som har flera specialistbevis redovisas dubbelt. Siffrorna bygger dessutom på en rekonstruktion av registret. Således har avlidna tagits bort ur registret och ingår därför inte i statistiken, vilket innebär en viss underskattning för åren . Källa: Bearbetning av över hälso- och sjukvårdspersonal. Behovet av läkare i primärvården Ett genomgående intryck är att primärvården mer långsiktigt har tillförts resurser. Vi vet dock inte exakt hur många läkare (för övrigt inte heller andra personalgrupper) som är verksamma i primärvården och därför är det också vanskligt att med någon större precision uttala sig om bristen eller behovet av läkare. I princip är det enbart uppföljningar som går att utnyttja för att bedöma storleksordningen på bristen eller behovet av läkare i primärvården. uppföljningar pekar som tidigare framgått på att och regeringens intentioner inte är uppfyllda. Intentionerna innebär ett behov av ca 4 420 heltidsarbetande allmänläkare, medan tillgången uppgick till ca 3 930 läkare. Bristen på allmänläkare kan med utgångspunkt från detta beräknas till närmare 500 heltidsarbetande allmänläkare, eller (tabell 4.6). Korrigerat för tjänstgöringsgrad, dvs. omräknat till individer, blir bristen ca 540 allmänläkare. De analyser som utförts av Delegationen för samverkan mellan offentlig och privat hälso- och sjukvård tyder på att läkartätheten ökat och att bristen kan uppgå till ca 230 heltidsarbetande allmänläkare (1997:179). Säkra uppgifter om tjänstgöringsgrad saknas dock, varför uppgifterna är svårtolkade och inte helt och fullt kan utnyttjas för en analys av bristen på allmänläkare. Enligt uppföljning är det endast 4 sjukvårdshuvudmän (av totalt 26) som uppfyller och regeringens intentioner; landstingen i , , och . Huvudmännen i , , , och ligger förhållandevis nära målsättningen om en läkare per 2 000 innevånare. Längst ifrån denna målsättning ligger huvudmännen i , och samt , och . Tabell 4.6 Antal innevånare per läkare i primärvården, antal läkare och uppskattat behov av läkare (uppgifterna är korrigerade för tjänstgöringsgrad och avser således heltidsarbetande läkare) Antal innevånare per allmänläkare Antal allmänläkare på allmän-läkare (antal) Brist på allmän-läkare (procent) 2 237 756 -90 -11,9 2 361 122 -22 -18,1 2 549 88 -24 -23,4 2 324 179 -29 -16,2 2 434 126 -27 -21,7 2 222 81 -9 -11,1 2 396 102 -20 -19,8 2 168 70 -6 -8,4 2 291 129 -19 -14,5 2 331 196 -32 -16,5 2 475 109 -26 -23,7 2 339 137 -23 -16,9 2 232 190 -22 -11,6 2 065 135 -4 -3,3 1 917 148 6 4,2 2 139 129 -9 -7,0 2 059 127 -4 -3,0 1 919 151 6 4,0 1 943 148 4 2,9 2 350 110 -19 -17,5 1 913 71 3 4,3 2 203 118 -12 -10,1 2 073 128 -5 -3,6 2 431 24 -5 -21,5 2 468 100 -23 -23,4 2 940 153 -72 -47,0 kommun 1 650 20 3 17,5 2 299 14 -2 -14,9 2 579 3 -1 -29,0 2 077 55 -2 -3,8 Ale kommun 2 283 11 -2 -14,1 Riket 2 248 3 930 -487 -12,4 Källor: (1997a) och egna beräkningar. Norrlandslänen och utpräglade glesbygdslän förefaller nästan genomgående ha en relativt hög läkartäthet, medan mer tätbefolkade områden tenderar att uppvisa större obalanser. Detta framgår tydligare om materialet grupperas efter kommungrupper. Bristen på allmänläkare är i huvudsak koncentrerad till storstäder, förortskommuner och industrikommuner. Som framgår av tabell 4.7 är det i huvudsak dessa kommungrupper som har en lägre andel av allmänläkarkåren än befolkningen och därmed ett högre antal innevånare per allmänläkare än riksgenomsnittet. Tabell 4.7 Folkmängd, läkartäthet och brist på allmänläkare fördelat på olika kommungrupper 1996 Kommungrupp, -typ Andel av folk-mängden (procent) Andel av allmän-läkarna (procent) Antal inne-vånare per allmän-läkare på allmän-läkare (antal) Storstad 15,9 14,5 2 603 120 Förortskommun 14,5 13,7 2 508 100 Större stad 26,1 27,2 2 282 95 Medelstor stad 14,7 14,9 2 345 65 Glesbygdskommun 3,1 3,6 2 097 0 Industrikommun 8,9 8,9 2 380 50 Landsbygdskommun 5,6 5,6 2 353 30 Övrig större kommun 6,8 7,1 2 271 30 Övrig mindre kommun 4,3 4,7 2 190 10 Riket 100,0 100,0 2 370 500 Källa: (1997a). Det är svårt att förklara de stora skillnaderna mellan huvudmännen. En orsak kan helt enkelt vara tradition. I t.ex. och bygger vården mycket på privatläkare och öppen vård vid sjukhusen, vilket skulle kunna vara en bidragande orsak till den låga allmänläkartätheten i primärvården. I kapitel 5 diskuteras olika förklaringar närmare. Ett annat viktigt mått för att bedöma primärvårdens ställning är kostnadsutvecklingen inom hälso- och sjukvården. Av kapitel 3 har det framgått att landstingens kostnadsvolym minskade med realt . Hur har primärvården utvecklats inom ramen för dessa neddragningar? I likhet med personalstatistiken finns det dock först anledning att reservera sig mot statistikens giltighet. Ädelreformen och andra huvudmannaskapsförändringar gör att jämförbarheten mellan åren minskar. I huvudsak får jämförelsen koncentreras /1993 och framåt. Redovisningen avser vidare inte viss privat verksamhet och fördelningen på olika verksamhetsformer är dessutom osäker. Med reservation för dessa begränsningar är huvudintrycket att primärvården klarat sig relativt väl (tabell 4.8). I fasta priser är kostnaderna ungefär desamma som . Sjukvårdshuvudmännens neddragningar har drabbat läns- och regionsjukvården samt övrig verksamhet. Innebörden är att primärvården ökat sin andel av hälso- och sjukvårdskostnaderna. Kostnaden per innevånare för den öppna primärvården har också varit relativt stabil, eller ca . Inom läns- och regionsjukvården har kostnaden per innevånare minskat med , eller . Tabell 4.8 Totala kostnader för hälso- och sjukvård (exklusive tandvård) samt kostnader för läns- och regionsjukvård och öppen primärvård priser, miljarder kronor 1992 1993 1994 1995 1996 Läns- och regionsjukvård 80,8 78,9 79,5 77,4 74,4 Öppen primärvård 16,4 14,7 17,1 16,6 16,9 Övrigt 7,6 5,5 4,3 3,3 2,8 Summa hälso- och sjukvård 104,8 99,1 100,9 97,3 94,1 Kostnad per innevånare Läns- och regionsjukvård 9 296 9 020 9 016 8 758 8 412 Öppen primärvård 1 886 1 683 1 937 1 883 1 911 Källor: bokslutsstatistik och egna beräkningar. Mer finfördelat avser neddragningarna i huvudsak långtidssjukvård, sluten primärvård och övrig verksamhet. Dessa verksamheter har till viss del överförts till primärkommunerna och det är därför svårt att mer exakt beräkna kostnadsförändringarna. Den somatiska korttidsvården har realt sett minskat med , vilket kan jämföras med den i princip oförändrade kostnadsvolymen för den öppna primärvården. Tabell 4.9 Kostnader fördelat på olika verksamhetsformer priser, miljarder kronor 1992 1993 1994 1995 1996 Somatisk korttidsvård 60,8 61,7 64,9 60,1 58,5 Långtidssjukvård 6,5 5,3 4,2 5,6 3,9 Psykiatrisk vård 13,5 11,9 10,4 11,7 12,0 Öppen primärvård 16,4 14,7 17,1 16,6 16,9 Sluten primärvård 3,3 2,6 1,1 0,3 0,1 Övrig verksamhet 4,3 2,9 3,2 2,9 2,7 Summa 104,8 99,1 100,9 97,2 94,1 Källor: bokslutsstatistik och egna beräkningar. Sjukvårdshuvudmännens investeringar har legat på en relativt stabil nivå mätt i fasta priser. Investeringarna i primärvården tycks dock ha minskat något och utgör andelsmässigt en blygsam post (den kraftiga nedgången mellan förklaras sannolikt av Ädelreformen). Detta är sannolikt motiverat av den svenska sjukhusstrukturen. Tabell 4.10 Huvudmännens investeringar i hälso- och sjukvård priser, miljarder kronor 1992 1993 1994 1995 1996 Läns- och regionsjukvård 3,6 3,8 3,8 4,1 4,0 Primärvård 0,9 0,5 0,4 0,3 0,3 Summa 4,5 4,3 4,2 4,4 4,3 Källor: bokslutsstatistik och egna beräkningar. Sammanfattningsvis förefaller kostnaderna för primärvården ha legat på en relativt stabil nivå , men är bilden inte helt konsistent. uppgick primärvårdens andel av kostnaderna till . Detta kan jämföras med primärvårdens personalresurser som uppgick till av det totala antalet årsarbetare inom hälso- och sjukvården (exkl. tandvård) i landstingskommunerna. Läns- och regionsjukvården är rimligtvis betydligt mer kapitalintensiv än primärvård, varför relationerna borde vara de motsatta. I och för sig kan en del av skillnaden förklaras av att delar av primärvården upphandlas, men det finns mycket som tyder på att de bägge serierna inte är konsistenta. Ett ytterligare exempel på detta är att personalen ökat, medan kostnaderna mätt i fasta priser legat på en stabil nivå. I och för sig är det tänkbart att det skett en neddragning på den primärvård som upphandlas, men statistik över vårdavtal etc. tyder inte på att detta är fallet i någon nämnvärd utsträckning. 4.5 Verksamhet och prestationer Ett utmärkande drag för den svenska hälso- och sjukvården är den starka betoningen av sluten sjukhusvård, främst akutsjukvård. Under de mest expansiva åren skedde en kraftig utbyggnad av sjukhusen. Utvecklingen präglades också av en ökad specialisering. hade ca 90 sjukhus , varav drygt 80 akutsjukhus. Dessutom fanns ca 40 privata slutenvårdskliniker. Utifrån denna struktur kan det vara av intresse att analysera hur primärvården utvecklats vad gäller några centrala mått på verksamhet och prestationer. Vårdplatser, vårdtider etc. Det kan dock inledningsvis vara befogat att redovisa att det bl.a. inom den slutna sjukhusvården har skett stora förändringar . Det har bl.a. yttrat sig i en kraftig neddragning av antalet vårdplatser. har det totala antalet vårdplatser minskat från ca 126 000 till drygt 49 000. Inom landstingen har antalet vårdplatser sjunkit från 117 000 till drygt 38 000 (figur 4.2). Figur 4.2 Antalet vårdplatser i landstingen 1980-1995 Källa: (1997d) och (1997). Nedgången mellan är till stor del koncentrerad till långtidssjukvården och förklaras främst av Ädelreformen då ca 31 000 sjukhemsplatser för somatisk långtidsvård överfördes till primärkommunerna. Det har även skett en betydande minskning av antalet vårdplatser inom samtliga övriga huvudgrupper. En förutsättning för en sådan utveckling är att antalet vårddagar kan reduceras. Som framgår av tabell 4.11 är så också fallet. Antalet intagningar eller vårdtillfällen har legat relativt , men antalet vårddagar har minskat kraftigt. Detta har lett till att medelvårdtiden har sjunkit väsentligt, eller från till . Om effekterna av Ädelreformen exkluderas så kan en del av nedgången förklaras av medicinsk utveckling och nya behandlingsmetoder. En indikator på detta är att medelvårdtiden inom den somatiska korttidsvården, som bl.a. består av medicinsk och kirurgisk korttidsvård, minskat med . En annan förklaring är att antalet s.k. medicinskt färdigbehandlade patienter blev färre till följd av att primärkommunerna fick ett betalningsansvar för de färdigbehandlade patienter som vårdades inom korttidsvården eller den geriatriska vården. Om dessa patienter i praktiken var färdigbehandlade eller inte har vid dock små kunskaper om. Sannolikt har även landstingens resursproblem tvingat fram rationaliseringar. Tabell 4.11 Intagningar, vårddagar och medelvårdtiden i den slutna vården i landstingen 1980 1990 1995 1996 Somatisk korttidsvård - intagningar (1000-tal) 1 293,0 1 402,1 1 419,8 1 397,1 - vårddagar (1000-tal) 11 111,6 9 279,7 7 413,4 7 035,6 - medelvårdtid (dagar) 8,6 6,6 5,2 5,0 Psykiatrisk vård - intagningar (1000-tal) 129,5 108,9 106,9 103,7 - vårddagar (1000-tal) 8 476,8 4 407,0 2 823,0 2 382,3 - medelvårdtid (dagar) 65,5 40,5 26,4 23,0 Långtidssjukvård - intagningar (1000-tal) 61,7 114,0 68,5 71,9 - vårddagar (1000-tal) 15 142,0 15 708,0 2 001,4 1 633,0 - medelvårdtid (dagar) 245,4 137,8 29,2 22,7 Övrigt - intagningar (1000-tal) 41,8 50,1 42,9 30,8 - vårddagar (1000-tal) 746,4 724,3 462,3 347,3 - medelvårdtid (dagar) 17,9 14,5 10,8 11,3 Totalt - intagningar (1000-tal) 1 526,0 1 675,1 1 638,1 1 603,6 - vårddagar (1000-tal) 35 476,8 30 119,0 12 700,1 11 398,2 - medelvårdtid (dagar) 23,2 18,0 7,8 7,1 Källor: (1997d), (1997) och egna beräkningar. Antalet operationer inom den slutna vården sjönk från 677 400 till 661 700. Därefter har antalet ökat och uppgick till 737 800 (, 1996a). De strukturförändringar som genomförts inom den slutna sjukhusvården har skett inom ramen för ett i stort sett oförändrat antal sjukhus. har vårdcentralerna byggts ut. Från 780 vårdcentraler till 1 1996 (, 1997). Mellan sjönk dock antalet vårdcentraler från ca 1 300 till 1 170. I huvudsak förklaras både upp- och nedgången av införandet och avskaffandet av husläkarreformen. var av vårdcentralerna bemannade med 1, 2, 3 eller 4 läkare. Den inbördes fördelningen var ungefär likartad. som antalet vårdplatser och medelvårdtiden i den slutna vården minskat har det skett en långsiktig ökning av antalet läkarbesök i den öppna vården. En stor del av denna ökning har skett inom primärvården, medan besöken i den sjukhusanslutna öppna vården minskat (figur 4.3). görs t.o.m. fler besök i primärvården än på sjukhusens mottag har det dock skett en relativt kraftig nedgång av läkarbesöken i primärvården och nedgången är relativt sett starkare än den i läns- och regionsjukvården. Sammantaget minskade läkarbesöken med ca 1 miljon, eller . Privatläkarbesöken har långsiktigt ökat kraftigt. och 1995 skedde dock en viss minskning, vilken huvudsakligen förklaras av att ett antal specialister inom allmänmedicin övergick till verksamhet som privata husläkare. kan emellertid en viss marginell ökning noteras. Merparten, eller , av de privata läkarbesöken avser andra specialiteter än allmänmedicin. I princip skulle huvuddelen av dessa besök kunna föras till kategorin sjukhus i figur 4.3 och besöken i den sjukhusanknutna vården skulle därför fortfarande vara fler än i primärvården. Figur 4.3 Antal läkarbesök Källor: (1996b), (1997d) och SOU 1997:179. Totalt sett görs ca 25 miljoner läkarbesök i . Även om det totala antalet läkarbesök kan förefalla imponerande är antalet besök per innevånare relativt lågt. Varje person i gör ca 1,2 besök i primärvården och ca 1,1 besök inom läns- och regionsjukvården (tabell 4.12). Skillnaderna mellan de bägge verksamhetsformerna är relativt små, men relateras besöken till antalet specialiserade läkare blir avvikelserna större. Inom primärvården kan antalet besök per läkare uppskattas till ca 2 600 (ca 12-15 per dag) och inom läns- och regionsjukvården till ca 950 (ca 4-6 per dag). Det bör dock påpekas att framför allt volymen inom primärvården är underskattad. En primärvårdsläkare utför ett flertal uppgifter som påminner om besök men som inte registreras som besök. Det kan t.ex. vara patientkontakter via telefon, olika former av intyg, undersökningar av gamla och sjuka på vårdhem och utskrivning av recept som beställts via telefon. är sannolikt besöken i den öppna sjukhusvården mer komplicerade. Till denna typ av besök räknas också dagkirurgiska ingrepp. Tabell 4.12 Antal läkarbesök per innevånare 1973 1980 1985 1990 1995 1996 Läns- och regionsjukvård 1,15 1,33 1,24 1,20 1,15 1,10 Primärvård 0,99 1,11 1,09 1,24 1,35 1,19 Företagsläkare 0,13 0,14 0,15 - - - Privatläkare 0,55 0,36 0,33 0,52 0,53 0,54 Läkarbesök totalt 2,82 2,94 2,81 2,96 3,03 2,83 Källor: (1997d), Spri (1996) och SOU 1997179. (1996b) genomförde en enkätundersökning i åtta landsting där befolkningen () bl.a. tillfrågades om sina besök i sjukvården. angav att de besökt husläkare eller motsvarande och att de besökt sjukhusläkare. Det indikerar att den faktiska besöksfrekvensen per patient är betydligt högre i sjukhusvården än i primärvården. Populationen tillfrågades också om val av läkaralternativ. uppgav att de i första hand skulle vända sig till husläkare för sjukdom som inte är så allvarlig att den kräver omedelbar sjukhusvård. Vid ryggbesvär uppgick husläkaralternativet till , vid influensa till och vid tryck över bröstet till . Det görs även andra former av besök i vården (tabell 4.13). Någon samlad bild finns inte, men totalt sker ca 20 miljoner besök i vården hos andra personalkategorier än läkare, dvs. i princip samma nivå som läkarbesöken i den offentliga vården. Den dominerande gruppen är distriktssköterskorna som har något mindre än ett besök per innevånare (nedgången förklaras i huvudsak av ädelreformen). Besöken hos sjukgymnaster har fördubblats , medan antalet besök inom mödra- och barnhälsovård legat relativt . Det är värt att notera att nedgången i antalet läkarbesök i primärvården inte motsvaras av någon uppgång hos t.ex. distriktssköterskor. Tabell 4.13 Antal besök per innevånare för några andra personalkategorier än läkare (offentlig sjukvård) 1980 1985 1990 1993 1994 1995 1996 Distriktssköterska 0,79 1,07 1,26 0,86 0,84 0,94 0,87 Mödra- och barnhälsovård - - - 0,54 0,52 0,51 0,52 Sjukgymnast 0,22 0,31 0,39 0,39 0,43 0,42 0,40 Källor: och (1994), (1995) och (1996), (1997) Spri (1996). Det finns också vissa begränsade uppgifter om kostnader per läkarbesök eller prestation. I tabell 4.14 redovisas kostnader per läkarbesök (prestationer) för några olika specialiteter och grupper av sjukhus. Kostnaderna per läkarbesök i den sjukhusanslutna öppna vården är med ett undantag betydligt högre än i Kostnaden för besök hos distriktssköterskor eller hos sjukgymnaster beräknas motsvara av en läkarbesökskostnad, vilket innebär en kostnad på ca . På grund av bristande enhetlighet och andra statistiska brister bör uppgifterna tolkas med försiktighet, men de stora skillnaderna mellan olika specialiteter torde till viss del avspegla hur avancerad vården är. Tabell 4.14 Kostnader per läkarbesök i öppen vård efter klinik- och sjukhustyp 1991 1993 Allmän internmedicin Länssjukhus 1 280 1 270 Länsdelssjukhus 1 250 1 160 Regionsjukhus 1 270 1 550 Barnmedicin Länssjukhus 1 420 1 180 Länsdelssjukhus 1 190 1 250 Regionsjukhus 1 240 1 450 Allmän kirurgi Länssjukhus 1 560 1 290 Länsdelssjukhus 1 330 1 410 Regionsjukhus 1 310 1 040 Ortopedisk kirurgi Länssjukhus 1 360 - Länsdelssjukhus 1 170 - Regionsjukhus 1 040 - Gynekologi Länssjukhus 1 240 1 060 Länsdelssjukhus 1 170 1 090 Regionsjukhus 1 060 1 010 Ögonsjukvård Länssjukhus 810 780 Länsdelssjukhus 610 710 Regionsjukhus 830 870 Öron-, näsa- och halssjukvård Länssjukhus 810 890 Länsdelssjukhus 910 980 Regionsjukhus 820 860 Primärvård 650 750 Källor: (1993a) och (1995a). Det är vanskligt att dra några slutsatser över hur kostnaderna har utvecklats eftersom uppgifter endast finns tillgängliga . relse visar dock att kostnaderna per läkarbesök i primärvården med något enstaka undantag förefaller ha stigit snabbare än i den öppna sjukhusanslutna vården. En förklaring till detta kan vara att antalet läkare i primärvården relativt sett steg snabbare än antalet besök . Tillgängligheten är ett viktigt mått på hur primärvården fungerar. infördes en nationell vårdgaranti för vissa specificerade undersökningar och operationer. Syftet med garantin var främst att korta väntetiderna inom sjukhusvården. Innebörden var att samtliga patienter som omfattades av den skulle erbjudas behandling . Garantin byggde på en överenskommelse mellan staten och om ett temporärt statligt bidrag för att komma till rätta med köproblemen. Den har senare förlängts i olika omgångar. har garantin förändrats. Det uttalade syftet är att öka tillgängligheten för alla patienter, och den har därmed även fått inslag av målformuleringar för primärvården (skr. 1996/97:66). I samband med överenskommelsen för har inga förändringar skett av vårdgarantin. I överenskommelsen heter det: "Det ska finnas en god tillgänglighet i hälso- och sjukvården. Det är primärvården som är ansvarig för de första kontakterna och ska erbjuda hjälp , antingen på telefon eller genom besök. Läkarbesök ska erbjudas . När så erfordras ska primärvården biträda med hänvisning till specialistvård för patientbesök . För patienter med oklar diagnos ska besöket hos specialist ske inom en månad. Utifrån de bedömningar som gjorts i primärvården eller av specialistläkare ska behandling påbörjas utan dröjsmål enligt vägledande principer för urval och prioriteringar.