frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Förmannen kan naturligtvis - om omständigheterna så tillåter - även på telefon ställa frågor till den omhändertagne. I förarbetena till lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. lämnades ingen vägled-ning såvitt avser prövningens utförande. I förarbetena till polislagen togs frågan inte upp på an-nat sätt än genom en redogörelse för då gällande rätt, som innebar att prövningen skulle grundas på förmannens iakttagelser av den omhändertagnes uppförande och tillstånd på polis-stationen (s. 105). I propositionen 1989/90:155 Förnyelse inom polisen föreslogs emellertid en ordning med för-mansprövning efter föredragning per telefon i syfte att bl.a. få till stånd ett bättre utnyttjande av begränsade resurser. föreslogs att skulle få i uppdrag att genomföra en försöksverksamhet på området. hade ingen erinran mot förslaget. Försöksverksamheten genomfördes och därvid framkom inte några särskilda problem med av-seende på vakthavande befäls beslutsfunktioner. Rationaliseringskraven på polisen har varit fortsatt höga och har, som uppfat-tat saken, även innefattat krav på samordningen av funktionen som vakthavande befäl. Detta kom till uttryck när 3 kap. 3 § polisförordningen (1984:730) ändrades med ikraftträdande (SFS 1994:72). Genom den ändringen ålades bl.a. att bestämma om organisa-tionen av funktionen som vakthavande befäl och andra frågor som rör arbetsfördelning och sam-verkan inom länet. Styrelsen kan mot den angivna bakgrunden inte finna annat än att de allmänna råden om för-mansprövning ligger väl i linje med statsmakternas uttalade uppfattning om hur verksamheten skall bedrivas. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. beslutade att fylleri skulle avkriminaliseras och antog en lag om omhändertagande av berusade personer. De nya reg-lerna avsåg att ge stöd åt den utveckling mot adekvata vårdformer för de akut be-rusade som då pågick (prop. 1975/76:113). Det är alltså fråga om en social skyddslagstiftning. I förarbetena diskuterades frågan om en omhändertagen borde kunna få till stånd en överprövning av ett omhändertagande. förslag om en rätt för den omhändertagne att påkalla domstols-prövning befanns vara olämpligt. I stället ansågs att ett omhändertagande enligt LOB så skyndsamt som möjligt skulle anmälas till den omhändertagande polismannens förman. I sist nämnda hänseende anfördes bl.a. följande (a. prop. s. 92). När det gäller beslutsförfarandet ankommer givetvis det primära beslutet på den polisman som i tjänsten på allmän plats eller t.ex. i en port träffar på en person som bedöms vara så berusad att han måste tas om hand. Bl.a. av rättssäkerhetsskäl bör emellertid en överprövning av polisman-nens beslut ske . Denna överprövning bör göras av polismannens förman i tjänsten, dvs. i allmänhet vakthavande befälet på stationen. Denne bör alltid ha att göra en pröv-ning av själva omhändertagandet, dvs. avgöra om detta har varit befogat med hänsyn till de krav som lagen ställer upp. Ett i praktiken viktigt moment i prövningen kan därvid ibland bli att ta ställning till om omhändertagandet skall grundas på den nya lagen eller annan författning, t.ex. LTO. Förmannens uppgift är i första hand att ta ställning till frågan om omhändertagan-det skall bestå eller om den omhändertagne bör friges eller överlämnas till vård i annan form, detta förutsatt att omhändertagandet inte redan har upphört när den polisman som verkställt det gör sin anmälan (a. prop. s. 125). Frågan om förmansprövning var också föremål för överväganden i proposition 1983/84:111 med förslag till polislag m.m. I anslutning till 15 § i förslaget till polislag anfördes under rubri-ken gällande rätt (s. 105) bl.a. följande: Förmansprövningen grundas i allmänhet på vad som framkommer vid en kortare utfrågning av den omhändertagne, på den omhänder-tagande polismannens uppgifter och på förmannens egna iakttagelser av den om-händertagnes uppförande och tillstånd på polisstationen. Utfrågningen, som dock inte alltid kan komma till stånd, sker som regel i form av förhör enligt 6 § första stycket LTO men kan också vara mera informell. I propositionen redovisas även vissa av LTO/(SOU 1982:64) överväganden beträffande förmansprövning. Enligt utredningen fungerade förman-nens prövning främst som en kontroll av det berättigade i fortsatt omhänder-ta-gande i de fall då den omhändertagne skulle hållas kvar på en polisstation. Denna kontroll hade enligt utredningen sitt givna värde från rättssäkerhetssynpunkt. Ut-redningen föreslog att en förmansprövning av de omhändertaganden som reglera-des i 1 och 3 §§ lagen om tillfälligt omhändertagande (LTO) skulle äga rum även fortsättningsvis. När det gällde pröv-ningens närmare innebörd borde den enligt utredningen ta fasta på vad förmannen faktiskt kan pröva, dvs. vad som skall ske med den omhändertagne. Någon överprövning av polismannens ingripande, som innebar att dennes omhändertagan-debeslut förklarades ogiltigt, skulle således inte göras (a. prop. s. 105 f.). Föredragande statsrådet uttalade vidare att de skäl som motiverade inför-andet av förmansprövningen i LTO alltjämt hade bärkraft. Från rätts-säkerhets- och kontroll-synpunkt var enligt statsrådet en sådan bestämmelse av värde, och den borde om-fatta både sådana omhändertaganden som dittills hade stött sig på LTO och sådana som grundades på 14 § i det föreliggande förslaget (a. prop. s. 106 f.). Man kan enligt min mening inte dra någon annan slutsats av de uttalanden i förarbetena till LOB och polislagen som här har återgetts än att lagstif-taren har utgått från att den föreskrivna för-mansprövningen skulle utföras genom att för-mannen, bl.a. på grund av egna iaktta-gelser av den omhändertagne, självständigt bildade sig en upp-fatt-ning i frågan om omhänderta-gandet skulle bestå. Detta synsätt avspeglas också i ett antal JO-beslut i frågan. I ett ärende (JO 1975/76 s. 124) ansåg JO att vakthavande befäl har en skyldighet att genom en ordent-lig undersökning av en berusad som förts in till polisstationen bilda sig en egen uppfattning om graden av berusning, hur den omhändertagne rea-gerar etc. Ett annat ärende (JO 1982/83 s. 79) gällde vakthavande befälets skyldighet att uppe-hålla sig på polisstationen när han är i tjänst. JO uttalade bl.a. att vakthavande befäl har en central ställning i polisens övervakningsverksamhet som innefattar förebyggande och hindrande av störningar av samhälls-ordningen. Vidare sägs i beslutet följande: bara peka på sådana fall - som ju ofta är förekommande på en polisstation - då en person förs in såsom omhändertagen enligt LOB eller LTO. Det är då vakthavande befäls uppgift att pröva om de lagliga förutsättningarna för omhändertagandet är uppfyllda och därefter besluta om omhändertagandet skall bestå samt om den omhändertagne skall placeras i arrest. Sådana beslut kräver att vakthavande befäl finns på polisstationen och själv bildar sig en uppfattning om den omhändertagne. Slutligen har JO uttalat att det är vakthavande befälets skyldighet att -- om det alls går - tala med den omhändertagne för att kunna pröva om åtgärden skall bestå. Enligt JO är det mycket viktigt att vakthavande befälet gör en noggrann under-sökning om den omhändertagne uppfyller kriterierna för LOB, innan han fattar sitt beslut (JO 1987/88 s. 97). Det är i sammanhanget värt att notera att det i (RPS Rapport 1994:8) Organisationsförändringar, förslag till problemlös-ningar vid planerad omorganisa-tion, sägs att JO-avgöranden och förarbeten till bl.a. polislagen synes tala för att en s.k. okulärbesiktning av den omhändertagne har varit förutsatt (s. 40). I proposition 1989/90:155 om förnyelse inom polisen före-lades riks-dagen bl.a. förslag till vissa ändringar i polislagen. Ingen av dessa ändringar avsåg emellertid frågan om förmans-prövning. Däremot redovisades i proposi-ti-onen vissa förslag till rationaliseringar inom polisväsendet. I detta sammanhang nämndes funk-tionen som vakthavande befäl som ett exempel på behovet av samverkan mellan olika po-lismyndigheter. Föredragande statsrådet anförde bl.a. följande i denna fråga (s. 58 f.). Ett vakthavande befäl leder normalt den yttre tjänsten vid en polismyndighet och prövar bl.a. de omhändertaganden som polispersonalen gör med stöd av olika bestämmelser. Sålunda skall en polisman som omhändertar någon med stöd av t.ex. polislagen eller lagen om omhändertagande av berusade personer m.m., så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman som skall pröva om åtgärden skall bestå. Med förman avses här det vakthavande befälet (se Berg-gren/, Polis-lagen, En kommentar s. 102 och JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 97). En ordning som innebär att ett vakthavande befäl upprätthåller sin funktion för två eller flera polis-myndigheter leder med detta synsätt onekligen till komplikationer i de avseenden som jag nu berört; personer som omhändertagits skall ju normalt transporteras till vakthavande befäl för dennes ställningstagande. Detta kan i många fall vara ogörligt eller förenat med betydande praktiska svårigheter t.ex. på grund av långa avstånd. En lösning på detta problem erbjuder möjligheten att låta vakthavande befäl fatta de nödvändiga besluten efter föredragning per telefon. Enligt vad jag erfarit tillämpas denna ordning vid flera polismyndigheter där avstånden är långa (jfr kravet på skyndsam anmälan till förman enligt 15 § polislagen). Arrangemang av detta slag förekommer för övrigt inom andra områden som rör beslut om frihetsberövanden. Systemet med polischefsbe-redskap och åklagarberedskap bygger på förutsättningen att beslut fattas efter föredragning per telefon. Jag ser inte att det finns några avgörande principiella hinder mot att låta vakthavande befäl pröva frågor om vissa frihetsberövanden på motsvarande sätt. bereddes genom propositionen tillfälle att ta del av vad som anförts i denna del. Det redovisade avsnittet föranledde inte någon kommentar från justitieutskottets sida och lämnades utan erinran av (1990/91:JuU1, rskr. Som framgår av vad som har sagts i det föregående utfärdade Riks-polisstyrelsen allmänna råd an-gående s.k. för-mansprövning på distans beträffande omhändertagna och, i före-kommande fall, gripna personer (FAP 255-1). Enligt dessa allmänna råd, som väsentligen grundar sig på det återgivna propositionsuttalandet, skall ett polisbefäl efter föredragning per telefon kunna fatta beslut om att ett omhändertagande enligt polislagen eller LOB skall bestå. har i sitt yttrande i ärendet anfört att de allmänna råden ligger väl i linje med statsmakternas uttalade uppfatt-ning om hur verksamheten skall bedrivas. Bedömningen av vilken betydelse i rättsligt hänseende som kan tillmätas propositionsuttalandet måste ta sin utgångspunkt i att det inte har gjorts i anslutning till någon lag-ändring. Som justitieutskottet uttalade i ett lagstiftnings-ärende är det av ut-omordentlig vikt för rättstillämp-ningen att ändring av gällande rätt från lagstiftarens sida sker genom föreskrifter i lag eller genom motivledes gjorda uttalanden i anslutning till antagan-det av ny eller ändrad lagtext och inte genom allmänna uttalanden i lagstift-ningsärenden som inte gäller det lagrum som uttalan-dena avser (JuU 1976/77:15 s. 6). Motsvarande betraktelsesätt har sedan, med hänvisning till det återgivna utta-landet, anlagts av Lagrådet i ett annat lagstift-ningsärende (se prop. 1978/79:11 s. 184). Lagrådet uttalade där bl.a. att det enligt svensk rättsuppfattning torde gälla att sedan väl en lag stiftats och dess tillämpning anförtrotts vissa myndigheter kan lagstiftaren inte ingripa i tolkningsfrågor och genom uttalanden föreskriva hur en lagregel skall tolkas. Den omständigheten att inte har haft någon erinran mot ett propositionsuttalande som inte har anknytning till något lagförslag och som över huvud taget inte har underställts för beslut kan mot denna bakgrund inte anses innebära att den syn på frågan om formerna för förmansprövningen som kommer till uttryck i förarbetena till polis-lagen och LOB inte längre skulle äga giltighet. Det kan tilläggas att starka lämplighetsskäl talar för den ordning i fråga om förmansprövningen som förutsattes vid tillkomsten av polislagen och LOB. Det propositionsuttalande som åberopas till stöd för de allmänna råden synes inte bygga på någon analys av den speciella situation som föreligger när någon omhändertas på grund av berusning eller till följd av sitt uppträdande i något annat hänseende. Det är visserligen i och för sig riktigt att det i betydande utsträckning förekommer att beslut om frihetsberövande fattas på grundval av en telefonföredragning i samband med polischefs- och åklagarberedskap. Dessa fall har emellertid alla det gemensamt att det inte är någon förutsättning för en rättssäker handläggning och ett sakligt riktigt beslut att polischefen respektive åklagaren bildar sig en personlig uppfattning om den frihetsberövades tillstånd. Det förhåller sig på ett helt annat sätt när det gäller att avgöra om en person som har omhändertagits med stöd av LOB skall förbli frihetsberövad och vad som i övrigt skall ske med honom. För att någon skall få omhänder-tas enligt LOB krävs enligt 1 § att han är så berusad av alkoholdrycker eller något annat berusningsmedel att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv eller för någon annan. Ett ställningstagande i frågan om ett omhändertagande enligt LOB skall bestå grundas således uteslutande på den om-händertagnes uppträdande och andra iakttagbara förhållanden hänförliga till hans person. Det förekommer inte så sällan att en person som har blivit föremål för ett omhändertagande i efterhand gör gällande att han vid tillfället inte var påverkad på det sätt som krävs för ett omhändertagande enligt LOB och att åtgärden i själva verket vidtogs i trakasseri- eller hämndsyfte. Det är uppen-bart att en ordning som innebär att ett polisbefäl, på grundval bl.a. av egna iakttagelser av den omhändertagnes tillstånd, gör en självständig bedömning av vad som skall ske med denne utgör ett starkare skydd mot oriktiga frihets-berövanden än ett system där förmannens beslut grundas uteslutande på uppgifter lämnade av den polisman som har gjort omhändertagandet. En förmans--prövning av det slag som har varit förutsatt är så-ledes redan av nu angivna skäl av stort värde ur rättssäkerhetssynpunkt och därmed också för allmänhetens förtroende för polisen. Det finns emellertid också en annan betydelsefull aspekt på frågan, som hänför sig till de svårigheter som ligger i att avgöra om det förhållandet att en person inte kan ta hand om sig själv eller utgör en fara för sig själv eller för någon annan beror på berusning eller är en följd av sjukdom. Risken för felbedömningar är uppenbarligen särskilt stor i de fall där den omhänder-tagne lider av någon sjukdom som kräver omedelbar läkarvård men spritlukt och andra omständigheter ger starkt stöd för en bedömning att hans tillstånd beror på alkoholpåverkan (jfr RH 1995:144). Det finns vidare exempel på att det kan vara svårt att avgöra om en persons tillstånd är orsakat av sjukdom eller av något annat berusningsmedel än alkohol. De svårigheter som kan förekomma i sammanhanget belyses inte minst av de allmänna råd som har utfärdat om hur man känner igen och bör handla vid vissa akuta tillstånd och vissa sjukdomar (bi-laga 1 till Rikspolis-styrelsens föreskrifter m.m. för verkställighet av lagen [1976:511] om omhänder-tagande av berusade personer m.m. [LOB] med ändring i lag 1984:391 [RPS FS 1984:5, FAP 023-1]). Det är uppenbart att en felbe-döm-ning här kan få allvarliga konsekvenser. Det ligger i sakens natur att förmannens möjligheter att fatta ett objektivt sett riktigt beslut vid en förmansprövning som grundas uteslutande på en föredragning angående en persons till-stånd blir helt beroende av sådana omständigheter som den föredragande polismannens erfarenhet, iakttagelse-förmåga och förmåga att förmedla sina iakttagelser till beslutsfattaren. Det finns alltid en risk att den som är mindre erfaren inte uppmärksammar förhållan-den som en mera erfaren person skulle ha observerat. Härtill kommer att det för den ovane kan vara svårt att på ett tillräckligt nyanserat sätt ge uttryck för de iakttagelser som han faktiskt har gjort. I de fall där föredraganden inte har samma erfarenhet som förmannen, vilket får anses vara det normala, finns det således en fara att under-laget för förmannens beslut inte blir fullständigt och att beslutet till följd härav blir felaktigt. Vad som har sagts om förmansprövning av omhändertaganden gjorda med stöd av LOB är tillämpligt också i fråga om omhändertaganden enligt exempelvis 13 § polislagen. Det krävs sålunda ofta en direktkontakt med den som är omhändertagen med stöd av detta lagrum för att förmannen skall kunna göra en självständig bedömning av om denne kan friges utan att utgöra en fortsatt fara för den allmänna ordningen. Jag vill i sammanhanget också peka på att det förekommer att ett vakthavande befäl på grundval av sina egna iakttagelser av den omhändertagnes tillstånd omrubricerar ett omhändertagande enligt 13 § polislagen till ett omhändertagande enligt LOB och att även det omvända förhållandet kan inträffa. Det kan vidare inte uteslutas att ett ordningsstörande uppträdande har sin grund i en allvarlig sjukdom. Det har exempelvis förekommit att ett beteende föranlett av ett epileptiskt anfall har missuppfattats av ingripande polismän. Den ordning med distans-prövning som förordas i allmänna råd om förmansprövning tillgodoser således inte hänsynen till den enskildes rättssäkerhet på det sätt som förutsattes vid tillkoms-ten av LOB och polislagen. Det kan vidare konstateras att det inte föreligger något ställningstagande från lagstiftarens sida som innebär att regleringens innebörd har ändrats i detta hänseende. De riktlinjer för förmansprövning på distans som läggs fast i de allmänna råden innebär således ett avsteg från vad som måste anses vara gällande rätt. En förändring av prövningens innehåll av det slag som åsyftas med dessa riktlinjer kan inte åstadkommas i annan ordning än genom att frågan underställs i ett lagstiftningsärende avseende förmansprövningen. När det slutligen gäller frågan vem som skall utföra en förmansprövning är det som polismyndigheten har anfört självklart att den skall utföras av någon annan än den po-lisman som har beslutat om omhändertagandet. Mina iakttagelser i detta ärende är av den arten att jag finner anledning att över-lämna exemplar av detta beslut till justitieutskottet och Justitie-departemen-tet. En polismyndighets handläggning av en av länsrätten beslutad verkställighet av allmän domstols dom i en vårdnadsfråga (Dnr 253-1997) I en anmälan till JO kritiserade A.C. i och län för dess sätt att handlägga en av länsrätten beslutad verkställighet av allmän domstols dom i en vårdnadsfråga. Av anmälan och de bifogade handlingarna framgick bl.a. följande. var tidigare gifta med varandra. Under äktenskapet fick de sonen , född . Hovrätten för fastställde i dom bl.a. att A.C. skulle ha vårdnaden om . Efter en andra vårdnadstvist fastställde samma hovrätt i dom att vårdnaden om skulle flyttas över till J.V. ; hovrätten förordnade vidare om viss umgängesrätt för A.C. om stämning mot J.V., varvid hon yrkade, jämväl interimistiskt, bl.a. att vårdnaden om skulle flyttas över till henne. beslutade att inte bifalla det interimistiska vårdnadsyrkandet. - efter visst umgänge med - inte lämnade tillbaka sonen till J.V. begärde denne verkställighet hos länsrätten av hovrättens dom . Länsrätten beslutade om verkställighet . Länsrätten konstaterade i sin dom - med hänvisning till regeln i 21 kap. 5 § (FB) - att det inte kunde anses visat att hade nått en sådan mognadsgrad att hans vilja skulle beaktas trots att han inte hade fyllt . I domskälen antecknades vidare bl.a. följande. Eftersom verkställighet således inte synes kunna ske vare sig frivilligt eller genom vitesföreläggande finner länsrätten att verkställighet skall ske genom polismyndighetens försorg. Enligt 21 kap. 4 § skall länsrätten i ett sådant fall uppdra åt en lämplig person att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger henne. Länsrätten har därför lämnat ett sådant uppdrag till socionomen . Detta uppdrag skall var slutfört . En rapport om resultatet av uppdraget skall lämnas till såväl länsrätten som polismyndigheten. Detta innebär att A.C. får en möjlighet att bidra till att verkställighet inte skall behöva ske genom polishämtning. upplyste länsrätten och polismyndigheten om att hon inte hade lyckats förmå A.C. att frivilligt efterkomma länsrättens dom varför verkställighet fick ske genom polismyndighetens försorg. verkställde hämtningsbeslutet och överlämnade till J.V. anförde särskilt i sin anmälan att polisen inte hade informerat henne om tidpunkten för hämtningen och inte heller hade kallat någon expert, t.ex. en barnläkare, till förrättningen. akt i ärendet granskades. Anmälan remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över om någon underrättelse hade lämnats till A.C. om tidpunkten för förrättningen och - om så inte var fallet - anledningen till denna underlåtelse samt om något försök hade gjorts att kalla en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar lämnade av polisintendenten och kommissarien . Av remissvaret framgick sammanfattningsvis att myndigheten var av den uppfattningen att hämtningen av hade genomförts på ett skonsamt sätt. Myndigheten ansåg att det förelåg synnerliga skäl att inte underrätta A.C. eftersom det hade framgått att hon inte frivilligt skulle medverka till att överlämna och det därför kunde befaras att hon skulle gömma eller föra bort sonen. Det upplystes vidare att det inte hade gjorts något försök att kalla en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog eftersom det bedömdes vara av största vikt att skolgång skulle kunna återupptas . Myndigheten anförde i denna del också att det var acceptabelt och tillräckligt att endast personal från socialjouren medverkade vid hämtningen eftersom var vid god hälsa. I ett beslut anförde chefsJO följande. Av 21 kap. FB framgår att länsrätten kan förordna om verkställighet av vad en allmän domstol har bestämt om vårdnad, umgänge eller överlämnande av barn. Sådan verkställighet kan bestå i att barnet hämtas genom polismyndighetens försorg (3 § första stycket). Innan länsrätten förordnar om verkställighet, får den uppdra åt en ledamot eller suppleant i socialnämnden eller en tjänsteman inom att verka för att den som har hand om barnet frivilligt skall fullgöra vad som åligger honom eller henne. Ett sådant uppdrag får även lämnas åt någon annan lämplig person (2 § första stycket). Hämtning och andra i 21 kap. FB reglerade åtgärder som rör ett barn skall utföras på ett sätt som är så skonsamt som möjligt för barnet. Vid hämtning skall någon som kan vara till stöd för barnet närvara. Finns det en sådan kontaktperson som avses i socialtjänstlagen (1980:620) bör denne anlitas. Om möjligt skall också en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog medverka (21 kap. 9 § FB). Den stödperson som nämns i lagrummet kan vara en socialtjänsteman som har goda relationer till barnet, en släkting eller någon annan lämplig person (, och internationell föräldrarätt, 5:e uppl. s. 533). Har barnet fyllt får verkställighet inte ske mot dess vilja utom då länsrätten finner det nödvändigt av hänsyn till barnets bästa. Detsamma gäller, om barnet inte har fyllt , men har uppnått en sådan mognad att dess vilja bör beaktas på motsvarande sätt (21 kap. 5 § FB). Detta lagrum riktar sig inte enbart till länsrätten utan det är tillämpligt också vid polismyndighetens hämtningsförrättning (a.a. s. 527). Polismyndig-heten skall således i samband med förrättningen göra en egen bedömning i saken.