frsrdg · GM04RFK3 · 1999-01-01 00:00:00 — Ledamöter som är bosatta i får ersättning för resor i uppdraget ute i landet. Ledamoten får själv välja det lämpligaste färdmedlet. Förändringen innebär vidare att ersättning betalas, för ledamöter som bor mer än 5 mil från , för de faktiska kostnaderna för bostad i upp till ett högsta belopp, /månad. När det gäller teknisk utrustning innebar förändringen att avdrag inte längre skall ske från kostnadsersättningen för sådan utrustning tillhörig som ledamoten disponerar. I stället gäller att skall tillhandahålla sådan teknisk utrustning som krävs för att ledamoten skall kunna fullgöra sitt uppdrag effektivt. svarade för inköp av persondatorer för användning i bostaden, inköp av personsökare och abonnemangsavgifter för dessa och för mobiltelefoner. Enligt de nya reglerna står härutöver också för inköp av telefax i bostaden och för anslutnings-, abonnemangs- och samtalsavgifter för en tjänstetelefon som är knuten till persondatorn och faxen. står slutligen för inköp av mobiltelefoner. Kostnadsersättningen skall som jag redovisat tidigare täcka kostnader som uppdraget som riksdagsledamot för med sig och som inte betalar. Det kan vara kostnader t.ex. för sekreterarhjälp, teknisk utrustning, vissa studieresor, mobiltelefonkostnader (samtalsavgifter), porton, tidningar, tidskrifter och facklitteratur (som inte finns i ) samt representation. På grund av den samlade effekten av de nu nämnda förändringarna sänktes kostnadsersättningen fr.o.m. från 16 2/av basbeloppet till av basbeloppet. Det utgör en sänkning med ca , vilket får anses vara en ganska blygsam sänkning. Enligt min bedömning står för en så stor del av kostnaderna som uppdraget för med sig att kostnadsersättningen åtminstone till en del framstår som ett arvode. Man bör därför överväga om kostnadsersättningen kan tas bort eller sänkas. Kostnadsersättningen har kommit att ifrågasättas även på grund av de skillnader som skattemyndigheternas hantering av ersättningen för med sig. Kostnadsersättningen är skattepliktig inkomst. Den enskilde ledamoten får yrka avdrag i deklarationen för kostnader vilka på begäran av skatte-myndigheten skall styrkas med kvitton. Enligt vad jag erfarit förekommer det en betydande olikhet i skatte-myn-digheternas hantering av riksdagsledamöternas avdragsyrkanden för kostnader. Enligt uppgift förekommer det att en skattemyndighet medger en ledamot avdrag för kostnader upp till kostnadsersättningen utan att verifika-tioner finns. Andra skattemyndigheter kräver att alla avdragsyrkanden stöds av kvitton. Förhållandena leder till en olycklig olikhet i bedömningen av kostnadsersättningen mellan ledamöter. (1988/89:KU39) har påtalat att det är viktigt att skattemyn-digheterna för att åstadkomma största möjliga rättvisa och likformighet vid riksdagsledamöternas taxeringar behandlar ledamöterna mer likvärdigt när det gäller avdrag för kostnader för riksdagsuppdraget. Det har under utredningen framkommit uppgifter om stora skillnader (10 000 kr-100 000 kr ) mellan ledamöterna när det gäller kostnadsavdrag. De intervjuer som jag gjort har givit vid handen att en ledamot i genomsnitt drar av kostnader motsvarande mindre än hälften av kostnadsersättningen. På grund av frågans karaktär bedömer jag att det inte är möjligt att få någon mer exakt uppgift än så om saken. Vad som framkommit talar för att en kostnadsersättning bör finnas kvar men att det finns utrymme för en viss sänkning. Om hela eller delar av kostnadsersättningen skulle ersättas av ett högre arvode innebär det att underlaget för inkomstgaranti och egenpensions-förmåner blir högre för förmåner som beviljas efter höjningen. Däremot påverkas inte redan beviljade förmåner (de är knutna till basbeloppet). Resultatet blir vidare en högre pensionsgrundande och sjukpenning-grundande inkomst i den allmänna försäkringen. Det finns, bl.a. med hänsyn till den öppenhet och tydlighet som bör omge riksdagsledamöternas ersättning, skäl att noga överväga kostnadsersätt-ningens storlek i relation till arvodet. Det pågår inom ett översynsarbete i den här frågan. Min bedömning är att det finns skäl som talar för att en kostnadsersättning skall finnas kvar men att den nuvarande ersättningen bör sänkas. Den höjning av arvodet som jag föreslagit bör kombineras med en sänkning av kostnadsersättningen med . Ordningen för att fastställa riksdagsarvodet är liksom en myndig-het under . beslutar bara om riks-dags-ledamöternas arvoden, medan förutom om arvo-den beslutar om avgångsersättning till statsråden. Av 8 kap. 13 § riksdagsordningen framgår att kan meddela närmare föreskrifter för sina organ. normgivning sker enligt regeringsformen genom lag eller balk. För en myndighet under gäller som regel inte regeringens före-skrifter. Däremot skall myndigheten självfallet följa bestämmelserna i av stiftad lag, t.ex sekretesslagen (1980:100) och förvaltningslagen (1986:223). I den senare lagen finns t.ex. jävsregler och föreskrifter om omröstning och om avvikande mening. Enligt lag med instruktion för utses ordförande och ledamöter i nämnden av förvaltningsstyrelse för bestämd tid. Den nuvarande mandattiden för nämndens ledamöter löpte ut /1998, men mandattiden har förlängts med . Sammansättning m.m. av regleras i 8 kap. 4 § riksdagsordningen. Ledamöterna i nämnden väljs enligt lagrummet, efter beredning i , var för sig av efter varje ordinarie val till för tid intill dess nytt val till nämnden har ägt rum. får enligt 3 kap. 8 § riksdagsordningen i kraft av att vara ett organ utsett av väcka förslag hos i frågor som rör dess kompetens, organisation, personal eller verksamhetsformer. Historiskt har riksdagsarvodet och ordningen för att fastställa arvodet varit i ständig förändring. Frågan behandlas i ett mycket omfattande riksdags-material och utredningsmaterial. Det förefaller som om arvodesfrågan tagit mycket tid och kraft i anspråk. De ständiga förändringarna har lett till en fokusering på ämnet. Kritik har tidigare framförts mot att ledamöter som enda grupp i samhället fastställer sina egna arvoden. Arvodesfrågan måste enligt min mening få en långsiktigt hållbar lösning. Det nuvarande systemet med en arvodesnämnd med beslutande befogenheter har enligt min uppfattning goda förutsättningar att vara den långsiktiga lösning som krävs. tillkom så sent som i bred politisk enighet, och jag anser att nämnden bör få fortsätta att verka . Ett krav som man bör ställa på ett arvodessystem är att riksdagsleda-möterna själva så långt det är möjligt inte har inflytande över arvodena. är som framgått en myndighet under , och dess ledamöter utses av förvaltningsstyrelse. Jag kan emeller-tid inte finna någon konstruktion som ytterligare skulle öka självständigheten i förhållande till . Ordningen med att en nämnd fastställer riksdagsledamöternas arvoden har i stort sett fungerat väl. Systemet har betydande fördelar. Den viktigaste är som nämnts att inte behöver ta ställning till ledamöternas arvoden utan att frågan handhas av en så långt möjligt oberoende instans. Systemet har vidare flexibilitet och snabbhet i och med att nämnden har frihet att bestämma om och när höjningar skall göras samt med vilket belopp. Systemet med nämnd är arbetsbesparande för genom att arvodesförändringar inte behöver beredas av förvaltningskontoret eller utskott eller beslutas i kammaren. Den allmänna acceptansen vid höjningar av arvodet tycks ha ökat. I vart fall har fokuseringen kring frågan, som var vanlig tidigare, i stort sett uteblivit arvodesnämnden verkat. Beslutanderätten över arvodena har, som framhållits, i och med nämnden distanserats från . Arvodesfrågan har, till skillnad från hur ett system med jämförelsegrupp fungerade, därmed även reellt frikopplats från Detta förhållande är mycket betydelsefullt i strävan att bevara allmänhetens förtroende för och dess ledamöter. Ett annat system som innebär att arvodesfrågan skall beredas i utskott, beslutas av eller förvaltningsstyrelsen riskerar, vilket erfarenheten visat, att bli partipolitiserat. Det kan skapa blockeringar och gör att nödvändiga höjningar blir onödigt omständliga att genomföra och ibland till och med inte blir av. Det kan leda till att arvodet släpar efter och att behovet att göra något med tiden blir än större. Med det nuvarande nämndsystemet kan arvodesförändringar genomföras på ett allsidigt beslutsunderlag och med ett brett perspektiv. Nämndens fristående ställning och sammansättning samt dess möjlighet att beakta ett allsidigt underlag kan ge nämndens beslut om riksdagsarvodet en hög legitimitet. Att efter så funnit anledning att utvärdera nämnd-systemet ändrar inte min bedömning av systemets förtjänster. Min utredning utmynnar i ett förslag till om höjt riksdagsarvode vilket kan uppfattas som en inblandning i arvodesnämndens arbete. Förslaget om högre riksdagsarvode syftar främst till att återställa ersätt-ningen i förhållande till den eftersläpning som uppstod -- 1993, dvs. före arvodesnämndens tillkomst. Eftersläpningen var ett direkt resultat av riksdagsbeslut, och det är därför rimligt att tar ställning till en återställning. bör höjningar av arvodet på det extraordinära sätt som föreslås kunna undvikas. Sammanfattningsvis har jag kommit till den slutsatsen att skäl talar för att bör fortsätta sin verksamhet. Nämndens inrikt-ning bör vara att utifrån ett brett perspektiv finna en nivå för riksdags-ledamöternas arvoden som vidmakthåller ställning och främjar rekryteringen av personer från så breda samhällslager som möjligt för uppgiften som riksdagsledamot. Arvodesnivån bör också uppfattas som rimlig av allmänheten. En eller två arvodesnämnder Jag har övervägt om det vore lämpligt att en nämnd bestämde arvodena till både riksdagsledamöter och statsråd. En sådan ordning skulle eventuellt kunna förenas med en koppling så att riksdagsarvodet knyts till statsrådens arvoden eller vice versa. Enligt min mening är skillnaden mellan riksdagsledamöternas arbete och ställning i förhållande till statsrådens arbete och ställning så betydande att det inte vore lämpligt att återskapa en koppling i arvodessammanhang som tidigare funnits. Systemet med två nämnder har fungerat väl, och några egentliga fördelar med en sammanslagning kan jag inte se. Tanken med en jämförelsegrupp är att ledamöternas arvoden automatiskt höjs i samma takt som de i jämförelsegruppen ingående arbetstagarnas löner. Arvodeshöjningar kan då hävdas ske med automatik och vara frikopplade från riksdagsledamöternas inflytande. Systemet innebär att jämförelsegruppens löneutfall beräknas av Riks-dagens förvaltningskontor som bestämmer underlaget för höjningarna av riksdagsarvodet. Underlaget och arvodesförändringarna underställs sedan förvaltningsstyrelsen för godkännande. Systemet med jämförelsegrupp ger i realiteten förvaltningskontoret och förvaltningsstyrelsen en viss frihet att bestämma underlaget för arvodes-höjningarna. När domargruppen används som jämförelsegrupp finns möjligheter till olika avgränsningar av gruppen. Fr.o.m. gällde enligt ersättningslagen att riksdagsarvodet skulle motsvara "den genomsnittliga lönen för tjänster som rådmän, kammarrättsråd och hovrättsråd". När systemet tillämpades valde man att till denna "rådsnivå" räkna rådmän i tings- och länsrätt, kammarrättsråd, hovrättsråd och hyresråd. Till rådsnivån skulle man möjligen också kunna föra chefsrådmän samt kammarrättsråd som är vice ordförande på avdelning. De senare tjänar . Sådana nu beskrivna avgränsningsproblem kan man förutsätta uppkommer vilka grupper man än väljer att jämföra riksdagsledamöterna med. Att beräkna jämförelsegruppens löneutfall ger förvaltningskontoret en frihet också i beräkningssättet. En "genomsnittsberäkning" kan göras på olika sätt. En beräkning av t.ex. rådsnivåns löner som viktas i förhållande till antalet individer i varje undergrupp ger ett lägre resultat än en genomsnittsberäkning utan viktning. Konkret innebär det en skillnad på om man beräknar domargruppens genomsnittliga lön och med eller utan hänsynstagande till antalet individer i undergrupperna. Avgränsningen av jämförelsegruppen och valet av beräkningssätt bör enligt min mening inte hanteras av eller organ i där riksdagsledamöterna har inflytande. Den gamla ordningen med jämförelsegrupp innebar dessutom ett betydande arbete för med att hämta in uppgifter om de aktuella gruppernas löner. Arbetet blev dock enklare sedan kategorin byråchefer togs bort från jämförelsegruppen. Systemet innebar vidare att löneökningar i domargruppen fick genomslag på riksdagsarvodet först eller . En eftersläpning är i sig måhända inte betydelsefull. Jag menar emellertid att erfarenheten visar att tidsfaktorn kan spela en viss roll. Det politiska klimatet förändras snabbt och kan innebära att arvodes-höjningar blir svårhanterliga i ett system där frågan står under politisk påverkan. Förhållandena (1993 i samband med den s.k. Rehnberggruppens stabiliseringsavtal för arbetsmarknaden visar tydligt på jämförelsesystemets svagheter. I konfrontation med det opinionstryck som uppstod i samband med kunde jämförelsesystemet inte längre upprätthållas. En sådan situation kan uppkomma igen. Sammanfattningsvis anser jag att en ordning med jämförelsegrupp har en mindre grad av autonomi i förhållande till än ett system med arvodesnämnd. Det är lämpligare att en arvodesnämnd bevakar löneutveck-lingen på arbetsmarknaden och lägger denna till grund för sina överväganden och beräkningar. Om ändå väljer att avskaffa arvodesnämnden förordar jag en återgång till ett system med jämförelsegrupp. Ett sådant system har tveklöst vissa fördelar genom att i högre grad vara frikopplat från riksdagsleda-möternas inflytande än ett system där arvodet anges direkt i lag. Jag har övervägt en ordning som innebär att arvodesnämnden åläggs att beräkna löneutfallet för en bestämd jämförelsegrupp för att sedan besluta om arvodeshöjningar. Jag har dock kommit fram till att ett sådant system inte bör genomföras. Det är inte försvarbart att en särskild nämnd skall ha som enda uppgift att beräkna löneutfallet för en jämförelsegrupp. Som framgått anser jag att ett nämndsystem är att föredra framför jäm-förelsesystem. Jag har dock övervägt möjligheten att knyta ledamotsarvodet till någon annan grupp vars arbetsförhållanden liknar riksdagsledamöternas mer än den tidigare använda domargruppen. Någon annan lämpligare jämförelsegrupp visar sig vara svår att identifiera. Synpunkter har vidare framförts under utredningens gång om att knyta ledamöterna till en bred grupp bestående av olika yrkeskategorier eller något lönekostnadsindex. Fördelen skulle vara att arvodesutvecklingen sker i en jämnare takt än vad som kan bli fallet med en smal jämförelsegrupp. Jag har emellertid funnit att en sådan lösning innebär stora problem och därför inte förefaller att vara genomförbar. Svårigheterna består främst i att inom rimlig tid få fram underlag för beräkningen av nya arvoden. Den officiella lönestatistiken redovisas nämligen med eftersläpning. Om man skall jämföra med någon grupp är min slutsats att det även i fortsättningen ligger närmast till hands att i arvodessammanhang jämföra riksdagsledamöterna med statsanställda tjänstemän och då främst domargruppen på den s.k. rådsnivån. Det är en ordning som är väl inarbetad och där underlag relativt enkelt och snabbt går att få fram. Det bör falla inom ramen för arvodesnämnds arbete att ta fram sådant underlag om nämnden anser det lämpligt. Höjt riksdagsarvode och sänkt kostnadsersättning Riksdagsledamöternas arvode återställs till en högre nivå. Arvodet höjs till . Av höjningen utgör en växling från kost-nadsersättning till arvode. Kostnadsersättningen sänks med ca från av basbeloppet motsvarande till av basbeloppet mot-svarande . Förändringarna träder i kraft och tillämpas fr.o.m. . Skälen för förslaget: Det nuvarande riksdagsarvodet på utgör inte en tillräcklig ersättning för uppdraget som riksdagsledamot. Ledamöternas ställning i det demokratiska systemet, den arbetsinsats uppdraget fordrar och de särskilda arbetsförhållanden som gäller för uppdraget motiverar i sig en höjning av arvodets nivå. Härtill kommer att en höjning kan ha en positiv effekt på möjligheterna att rekrytera personer från breda samhällsskikt för uppdraget som riksdagsledamot. Riksdagsarvodet kan redan för inkomsttagare i ganska måttliga inkomst-lägen framstå som ekonomiskt mindre attraktivt. Av hävd har ansetts att riksdagsarvodet inte skall framstå som direkt ekonomiskt lockande. Det synsättet har i princip fortfarande aktualitet och hindrar inte den föreslagna nivåhöjningen. Arvodet i sig får sannolikt inte någon att kandidera till . Det finns däremot en uppenbar risk att en jämförelsevis låg ersättning kan få lämpliga personer att avstå från att bli riksdagsledamöter. Det är en fara för arbete och anseende och därmed för det demokratiska systemet. Det svenska riksdagsarvodet är vid en internationell jämförelse lågt. Arvodet har vidare kommit att bli avsevärt mycket lägre än ersättningen till jämförbara grupper. Ledande förtroendevalda inom landsting och kommuner har i genomsnitt högre arvoden och kan därtill i allmänhet fullgöra sitt uppdrag på hemorten. Lönen för domare på "rådsnivå" som tidigare fungerade som jämförelse-grupp är betydligt högre än riksdagsledamöternas arvode. Med det avtal som träffats för domargruppen har skillnaden blivit än mer påtaglig. Med den föreslagna förändringen kommer riksdagsarvodet i nivå med lönen för domarna på rådsnivån. Jag förutsätter att bl.a. kommer att beakta de löneökningar som tillkommer domarna för de kommande två åren. Att arvodet är i paritet med domarlönerna innebär att arvodet bättre garanterar ledamöternas oberoende. De krav som i det avseendet ställs på ledamöter av har stora likheter med kraven på statstjänstemän, t.ex. domare. Skillnaden i förhållande till statsrådens löner slutligen har vuxit. Riksdagsarvode bör fr.o.m. betalas med . Höjningen bör till ett belopp av anses utgöra en växling från kostnadsersättning till arvode. står för allt större del av de kostnader som riksdagsuppdraget för med sig för en ledamot. Kostnadsersättningen som betalar till ledamöterna för att täcka dessa kostnader har sänkts endast i en ganska blygsam utsträckning. Delar av ersättningen tenderar härigenom att för många ledamöter i realiteten vara arvode. Riksdagsledamöternas deklarationsavdrag för kostnader för uppdraget varierar kraftigt. Med hänsyn till frågans karaktär går det inte att exakt ange vilka avdrag som ledamöterna faktiskt gör. Uppgifter under utredningen talar för att den genomsnittlige ledamoten har kostnadsavdrag för uppdraget om mindre än hälften av kostnadsersättningen. I en situation då kostnadsersättningen för en övervägande del av ledamöterna är väsentligt högre än de kostnader de har finns det skäl att sänka ersättningen. Sänkningen bör vara . Förändringen ökar tydligheten i ersättningssystemet. Den föreslagna arvodeshöjningen utgör om man räknar av den föreslagna ersättningsväxlingen . Den nivån innebär att relationen mellan statsrådens arvode och riksdagsarvodet motsvarar den tidigare tillämpade relationen av riksdagsarvodet. Förändringarna innebär en förstärkning av det underlag som ligger till grund för ledamöternas pensioner från såväl som från det allmänna pensionssystemet. Detsamma gäller underlaget för sjukpenning inom den allmänna försäkringen. Förslaget genomförs genom en lag om riksdagsledamöternas arvode och genom en ändring i ersättningslagen. fortsätter sin verksamhet. Nämnden bör motivera sina ställningstaganden när riksdagsarvodet förändras. Nämndens inriktning bör vara att utifrån ett brett perspektiv finna en nivå för riksdagsledamöternas arvoden som vidmakthåller ställning och som främjar rekryteringen av personer från så breda samhällslager som möjligt för uppgiften som riksdagsledamot. Arvodesnivån bör också uppfattas som rimlig av allmänheten. Skälen för förslaget: inrättades i bred politisk enighet varvid det tidigare systemet med en jämförelsegrupp övergavs. har fungerat väl och har förutsättningar att bli den långsiktiga lösning som arvodesfrågan behöver. Det är inte motiverat att byta system för att fastställa arvodet. Systemet med arvodesnämnd bör därför fortsätta och tillämpas . Med det nuvarande nämndsystemet kan beslut om arvodesförändringar fattas på ett allsidigt beslutsunderlag och från ett brett perspektiv. Nämnden har också genom sin ställning och sammansättning hög integritet. Systemet kan fungera med snabbhet och flexibilitet. Nämnden kan reagera på förändringar i det allmänna löneläget. Det innebär också att nämnden kan välja tidpunkt för arvodesförändringar eller, om man anser det motiverat, avstå från en höjning. förändringar av riksdagsarvodet har främst inne-burit att den allmänna löneutvecklingen på arbetsmarknaden har beaktats. Riksdagsuppdragets karaktär förutsätter att nämnden lägger vikt vid att värdera riksdagsarvodets nivå från ett brett perspektiv. Historiskt har en motiverad och för besvärande kritik framförts om att ledamöterna som enda grupp i samhället sätter sina egna arvoden. Ett viktigt krav på ett arvodessystem för ledamöter är därför att arvodet så långt möjligt undandras ledamöternas inflytande. Nämndsystemet uppfyller detta krav på ett bättre sätt än t.ex. systemet med jämförelsegrupp. Ordningen innebär trots att nämnden är en myndighet under och dess ledamöter utses av förvaltningsstyrelse en så långt driven frikoppling från som är möjlig. har beslutat att utvärdera arvodesnämnden. Att utvärderingen utmynnar i ett förslag till om höjt riksdagsarvode kan uppfattas som en inblandning i arvodesnämndens arbete. Förslaget om ett högre riksdagsarvode syftar emellertid främst till att återställa ersätt-ningen i förhållande till den eftersläpning som uppstod (1993, dvs. före arvodesnämndens tillkomst. Eftersläpningen var ett direkt resultat av riksdagsbeslut, och det är därför rimligt att tar ställning till en återställning. bör höjningar av arvodet på det extraordinära sätt som föreslås kunna undvikas. Systemet med att riksdagsarvodet knyts till lönen för en jämförelsegrupp har tillämpats i men ersattes av det nuvarande systemet med arvodesnämnd. Jämförelsesystemets svagheter framkom i samband med den s.k. Rehnbergöverenskommelsen (1993, då arvodesförändringar i enlighet med ersättningslagens bestäm-melser av politiska skäl inte ansågs kunna genomföras. Jämförelsesystemet innebär också en mindre grad av frikoppling från än ordningen med nämnd. Det ger också allmänheten ett intryck av att riksdagsledamöterna bestämmer över sina egna arvoden. Om ändå väljer att avskaffa arvodesnämnden förordar jag en återgång till ett system med jämförelsegrupp. Ett sådant system har vissa fördelar genom att i högre grad vara frikopplat från riksdagsledamöternas inflytande än ett system där arvodet anges direkt i lag. Öppenheten och tydligheten i arvodesfrågan bör bli större. I syfte att öka allmänhetens förståelse för riksdagsledamöternas arvode bör förändringar av ledamöternas ersättning i fortsättningen motiveras. Detta genomförs genom ett tillägg till arvodesnämndens instruktion. Arvodet skattefritt för "icke stockholmare" . 2/3 av arvodet till "icke stockholmare" skattefritt 1928-1953. 1/3 av arvodet till "stockholmare" skattefritt 1951-1953. Kostnadsersättningen skattefri 1954-1958. Kostnadsersättningen skattefri 1954-1958. Traktamentet skattefritt 1959-1990. Kostnadsersättningen knyts till basbeloppet 1978.