frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL Den lag som innehåller begränsningar med avseende på skyddet mot undersökning av brev m.m. till intagna är lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, KvaL. Brev mellan intagen och svensk myndighet, internationellt organ som har av erkänd behörighet att ta emot klagomål från enskilda eller advokat skall enligt 25 § KvaL vidarebefordras utan granskning. brev vara avsänt från svensk myndighet, sådant internationellt organ eller advokat och kan skäligen misstänkas att uppgiften är oriktig, får dock brevet granskas, om förhållandet icke kan klarläggas på annat sätt. Brev eller andra försändelser till eller från den som är intagen i en sluten anstalt får enligt 26 § första stycket KvaL granskas för undersökning av om de innehåller något otillåtet föremål. Beträffande den som är intagen på specialavdelning skall en sådan granskning alltid göras. Finns det anledning att anta att en försändelse innehåller ett sådant föremål eller sker det stick-provsvis, får granskning i detta syfte göras även av en försändelse till eller från den som är intagen i en öppen anstalt. Enligt paragrafens tredje stycke gäller det sagda dock inte sådana brev som enligt 25 § skall vidarebefordras utan granskning. Av 27 § första stycket KvaL följer att granskning av brev eller andra för-sändelser ej får vara mer ingående än vad som är nödvändigt med hänsyn till granskningens syfte. Vid öppning av brev eller andra försändelser bör den intagne enligt 27 § andra stycket KvaL vara närvarande, om det lämpligen kan ske. I paragrafens tredje stycke föreskrivs att brev eller andra för-sändelser som granskats får kvarhållas, om det är påkallat av säkerhetsskäl. Den intagne skall i så fall genast underrättas därom. Är det fråga om ankommande försändelser, skall den intagne i den utsträckning det lämpligen kan ske få kännedom om innehållet. En kvarhållen försändelse skall utläm-nas till den intagne så snart det kan ske och senast när anstaltsvården upphör, om ej särskilda skäl talar däremot. I anstaltsföreskrifter KVVFS 1995:5 finns kompletterande bestämmelser om bl.a. granskning av försändelser. Sålunda föreskrivs att innehållet i en försändelse inte får läsas om den öppnats enbart för att söka efter otillåtet föremål - 73 § andra stycket - och att försändelsen efter granskning skall förseglas och den intagne underrättas om åtgärden - 73 § tredje stycket KVVFS 1995:5. I 76 § KVVFS 1995:5 stadgas att om ett brev från en intagen (m.fl.) kvarhålls, skall det förseglas och läggas i den intagnes akt eller förvaras så att det inte kan läsas av obehöriga. Anteckning om kvarhållningsbeslutet och dagen för beslutet skall fästas vid brevet. Enligt 37 § andra stycket i Arbetsordning för , KVVFS 1995:8, är en tjänsteman inom kriminalvården skyl-dig att till myndighets-chefen anmäla om en tjänsteman inom kriminalvården har en med anställningen inte förenlig personlig relation till en intagen eller en frivårds-klient. Anstalten har förfarit felaktigt genom att inte informera den intagne B.K. om att brevet granskats och att det därefter kvarhållits, se 27 § tredje stycket KvaL och 73 § tredje stycket KVVFS 1995:5. Av remissvaret framgår att anstalten är medveten om bristen. Vad beträffar frågan om B.K. borde ha varit närvarande eller om intagna i princip bör närvara vid öppning av brev m.m. följer av 27 § andra stycket KvaL att så bör vara fallet om det lämpligen kan ske. Anstaltens egen uppfattning synes vara att i det nu aktuella fallet den intagne borde ha varit närvarande. De praktiska förhållandena och övriga omständigheter i varje enskilt fall är i så pass hög grad avgörande att jag inte anlägger några synpunkter i denna del. Jag tar anstaltens bedömning i denna fråga för god. Inte heller vad anstalten principiellt anfört i närvarofrågan ger mig tillräcklig anledning att anlägga några synpunkter härpå. När det gäller frågan om orsaken till att det ifrågavarande brevet granskades har jag att utgå från de uppgifter som anstalten lämnat. Det kan i och för sig ligga nära till hands att dra den slutsats som A.B. gett uttryck för (att granskningen motiverades av att personal hade uppmärksammat vem som var avsändare). Jag har dock, som sagt, att utgå från att granskningen företogs därför att det till följd av försändelsens utseende ("dubbelvikt och relativt tjockt") förelåg en misstanke om att den innehöll något otillåtet. Granskningsåtgärden som sådan har då haft stöd i 26-27 §§ KvaL. Med hänsyn till att granskningen avsåg eventuella otillåtna föremål har det emellertid förelegat ett direkt lagligt hinder för den granskande personalen att läsa igenom innehållet i försändelsen, se 73 § andra stycket KVVFS 1995:5. Visserligen är anställda enligt 37 § andra stycket arbetsordning, KVVFS 1995:8, skyl-diga att till myndighetschefen anmäla om en tjänsteman inom kriminalvården har en med anställningen inte förenlig personlig relation till en intagen eller en frivårdsklient. Genom-läsningen av A.B:s brev till B.K. kan i ljuset av denna rapporterings-skyldighet möjligen anses förståelig. Åtgärden hade dock inte stöd i 26-27 §§ KvaL och var därför otillåten. Det bör kanske understrykas att det var genomläsningen som var otillåten (och åtgärden med brevet efter granskningen, se nedan), inte rapporteringen som sådan till anstaltsledningen om innehållet i brevet. Anstalten är medveten om det fel som har begåtts. Jag finner mig kunna utgå från att personalen nu upplysts om rapporterings-skyldighetens omfattning och erinrats om förutsättningarna för att vid gransk-ning av brev m.m. ta del av det skriftliga innehållet. Mot bakgrund av vad som kommit fram är det uppenbart att brevet från A.B. inte förvarats i enlighet med gällande regler (76 § KVVFS 1995:5). Anstalten har uppgett att man vidtagit åtgärder för att undvika ett upprepande av det inträffade. Återkallandet och förstöringen av brevet I remissvaret har sagts att A.B. återkallade brevet och lät förstöra det. har i sin anmälan själv sagt att hon återtog brevet. Hon har inte kommenterat remissvaret. Det är självfallet inte A.B:s åtgärder som skall bedömas här, utan anstaltens. är det oundvikligt att vid bedömningen beakta också vad A.B. rättsligt sett kunnat göra med brevet. Det finns inga föreskrifter av vilka det direkt framgår vem av avsändaren eller adressaten som äger förfoga över en brevförsändelse under och efter postbefordran. Straffrättsligt torde avsändaren - men även mottagaren - kunna förfoga över försändelsen under själva post-befordran, se t.ex. , Brotten, Första häftet, Grundbegrepp, Brotten mot person, 1979, s. 243. Mottagaren torde knappast heller principi-ellt kunna ha mindre förfoganderätt över brevet sedan det upphört att vara under befordran, även om det rent fysiskt inte kommit honom till handa. Frågan är då om också avsändaren i ett sådant läge kan ha någon dispositions-rätt "kvar" till försändelsen. En grundförutsättning för ett jakande svar på den frågan måste vara att mottagaren (ännu) inte fått (en från avsändaren oberoende) besittningsrätt till försändelsen. Härutöver torde - också för eventuella straffrättsliga bedömningar - frågan få besvaras mot bakgrund av allmänna civilrättsliga regler, dvs. vad som kan ha avtalats eller medgivits etc. I ett fall där omständigheterna är likartade som i det nu aktuella fallet, dvs. där brevet faktiskt ännu inte överlämnats till mottagaren och denne alltså inte fått någon besittning till brevet, skulle det i principiellt hänseende kunna hävdas att avsändaren i och för sig kan återkalla försändelsen och sedan förfoga över den, innefattande också en rätt att låta förstöra den. Rent formellt var det A.B. som återkallade och lät förstöra brevet. Det förefaller emellertid högst troligt att hon i den situation som uppkommit befunnit sig i ett psykologiskt underläge och därför ansett sig knappast ha något annat val än att följa de rekommendationer som anstaltsledningen kan ha lämnat rörande brevet. Jag är därför inte så säker på att återkallandet av brevet och förstörandet av detsamma skett på initiativ från A.B. Oavsett detta torde kunna konstateras att A.B. haft rätt att göra det hon bestämde att hon skulle göra. alltså kunnat förfara med brevet på det beskrivna sättet medför emellertid inte med automatik att anstalten kunnat agera så som skett. Här måste nämligen ytterligare en rättslig aspekt tillfogas; KvaL innehåller (som redan framgått) inskränkningar med avseende på enskilda personers grundlagsstadgade fri- och rättigheter. En sådan inskränkande bestämmelse i KvaL är just den som avser brevgranskning och kvarhållande av brev m.m. Dylika för den enskilde inskränkande bestämmelser skall tolkas restriktivt, dvs. myndigheten skall ha klart författningsstöd för de inskränkande åtgärder den vidtar. Anstalten har, som framhållits ovan, enligt KvaL visserligen haft formell rätt att granska brevet. Anstalten skulle under vissa förutsättningar också kunna ha haft rätt att kvarhålla brevet. Frågan om dessa förutsättningar varit för handen i detta fall är - med beaktande av hur anstalten i praktiken förfarit med brevet - emellertid inte avgörande; anstalten har ju betagit sig möjligheten att göra en sådan prövning som avses i 27 § tredje stycket KvaL. Det finns därför inte tillräckliga skäl att gå in på en diskussion angående den möjlighet som i nämnda lagrum öppnas för en anstalt att, om särskilda skäl föreligger, underlåta att lämna ut en försändelse till en intagen. KvaL kan - med hänsyn till vad som ovan nämnts angående grund-läggande fri- och rättigheter - sägas utgå från att anstalten skall vidare-be-fordra post till den intagne. Detta framgår indirekt därav att 25 § KvaL talar om när brev skall vidarebefordras utan föregående granskning, och 26-27 §§ när granskning får göras samt under vilka förutsättningar en försändelse får kvarhållas. Vidare framgår att granskningen inte får vara mer ingående än vad som är nödvändigt, vilket är uttryck för en proportionalitetsprincip. Härtill kommer regeln att kvarhållna försändelser - med vissa undantag - skall utlämnas senast när den intagne friges. Sammanfattningsvis anser jag att anstalten inte haft rätt avhända sig brevet på sätt som skett eftersom åtgärden krävt författningsstöd och detta saknats. Kopiering och spridning av brevet m.m. Sättet på vilket A.B:s brev hanterats är anmärkningsvärt i sig och saken blir naturligtvis inte bättre av att brevet cirkulerat inom anstalten, till synes utom kontroll, samt härtill kopierats och spritts på det vis som skett. Det har dock inte kunnat utrönas hur spridningen m.m. gått till eller vem eller vilka som ligger bakom denna. Utöver den kritik jag redan framfört angående underlåtenheten att förvara brevet på ett betryggande sätt har jag inte funnit tillräckliga skäl att vidta några ytterligare åtgärder för att försöka bringa klarhet i vad som inträffat. En utredning i detta avseende fortgår tydligen på anstalten, vilket naturligtvis är tillfredsställande i sig. Jag uttalar mig inte med avseende på de rent arbetsrättsliga frågor som A.B. tagit upp i sin anmälan. Det förhåller sig nämligen så att JO som regel inte utreder klagomål som gäller förhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare. Detta beror på att det finns en särskild ordning för hur sådana arbets-tvister skall lösas. JO bör ingripa endast om det finns något särskilt skäl. Jag har inte funnit att det finns något sådant skäl. Som framgått är jag på flera punkter kritisk mot det sätt på vilket Kriminalvårdsanstalten förfarit med brevet från A.B. Det som inger de största betänkligheterna är enligt min mening - förutom sättet att förvara brevet - att anstalten utan författningsstöd försatt sig ur stånd att vidarebefordra brevet till B.K. eller att göra någon på KvaL grundad prövning av om brevet skulle kvarhållas. Omständigheterna och händelseförloppet i detta fall har dock undan-tags-karaktär. Det finns hos anstalten en medvetenhet om de fel som begåtts. Dessutom har anstalten vidtagit åtgärder för att undvika ett upprepande. Dessa omständigheter sammantagna leder mig till slutsatsen att det inte finns tillräckliga skäl att vidta några ytterligare åtgärder i detta ärende. Med den delvis allvarliga kritik som uttalats avslutas således ärendet här. Jag sänder en kopia av detta beslut till för kännedom. Inspektion av en kriminalvårdsanstalt med anledning av anmälningar om brott mot regler för behandlingen av intagna (Dnr 4314-1997) JO Pennlöv inspekterade Kriminalvårdsanstalten (numera ). I protokollet lämnades inledningsvis följande redogörelse för bakgrunden till inspektionen. Intagna i Kriminalvårdsanstalten har vid åtskilliga tillfällen gjort gällande att anstalten och dess personal på olika sätt brutit mot regler som gäller behandlingen av intagna. Anmälningar från intagna i Malmöanstalten om kränkande beteende mot och uttalanden om intagna, misshan-del av intagna, trakasserier och förolämpning, olaga hot m.m., har - såvitt framgår av JO:s diarium - förekommit i en omfattning som klart överstiger vad som är fallet för andra jämförbara anstalter i samma säkerhetsklass eller med någorlunda likartat antal intagna. Anmälningar som innehåller sådana påståenden blir nästan undantagslöst föremål för någon form av utredning hos JO. sker utredningen genom ett formligt remissförfarande. - För att lokalisera avgjorda ärenden som remitterats till respektive anstalt och som innehåller påstå-enden om kränkande beteende m.m. har en genomgång gjorts av JO:s diarium. De eftersökta ärendena har i diariet statistiksiffrorna 05 eller 06, vilket betyder att ärendena remitterats för yttrande till den myndighet som klagomålen avser samt att dessa avslutats antingen utan eller med kritik. Förutom Kriminalvårdsanstalten har Kriminalvårdsanstalterna Kumla, , och under-sökts. JO anförde fortsättningsvis bl.a. följande. För Malmöanstaltens del, som har om-kring 140 intagna, finns totalt 97 ärenden med statistiksiffrorna 05 och 06. Såvitt framgår av ärendemeningarna i diariet innehåller 22 av dessa påståenden av det slag som är aktuellt här. Ärendena har i allmänhet avgjorts utan kritik mot anstalten eller någon tjänsteman där. Un-der perioden till har totalt 161 inkomna ärenden registrerats mot anstalten. - Beträffande Kriminalvårdsanstalten , som har omkring 240 intagna, innehåller diariet 142 ärenden med statistiksiffrorna 05 eller 06 för perioden till . Av dessa rör 12 ärenden kränkande beteende eller dyl. Totalt har till registrerats 157 inkomna ärenden mot anstalten. - Kriminalvårdsanstalten , som består av avdelningarna , Hageby och Håga, har omkring 200 intagna. För perioden till den 22 sep-tember 1997 finns 59 ärenden med statistiksiffrorna 05 eller 06. Sex av dessa är av aktuellt slag. Totalt har till registrerats 76 inkomna ärenden mot anstalten. - Kriminalvårdsanstalten har omkring 130 intagna. För perioden till finns 49 ärenden med statistiksiffrorna 05 eller 06. Inte något av dessa är av aktuellt slag. Totalt har till registrerats 98 inkomna ärenden mot anstalten. - Beträffande , som har omkring 50 intagna, finns för perioden till 40 ärenden med statistiksiffrorna 05 eller 06. Endast ett av dessa är av aktuellt slag. Totalt till den 30 sep-tember 1997 har 37 inkomna ärenden registrerats mot anstalten. Med anledning av att Malmöanstalten förekommer betydligt oftare än andra an-stalter i ärenden som rör kränkande beteende m.m. mot intagna förklarade JO vid ett inledande sammanträffande med företrädare för anstalten att han funnit anledning att försöka utreda vad överrepresentationen kan bero på. Efter att anstalten hade redovisat sin uppfattning i saken sammanträffade JO med ett tjugotal intagna. Dessa framförde starkt kritiska synpunkter på olika förhållanden i anstalten. Vid det avslutande samtalet med anstaltens företrädare anförde JO bl.a. följande. De klagomål som de intagna framfört till honom skiljer sig markant från vad han fått höra vid tidigare inspektioner. har han varit med om att intagna uppgett att de blivit utsatta för kränkande beteende, hot och misshandel i en sådan omfattning som på Malmöanstalten. Kla-gomålen riktar sig främst mot obs-avdelningen samt mot fyra namngivna tjänstemän. Trots att varken JO eller an-stalten underrättat de intagna om vad som utgjorde bakgrunden till den företagna inspektionen har de aktuella klagomålen framförts. För de intagna torde inspektio-nen ha framstått som ett vanligt rutinbesök. JO poängterade att han självfallet inte kunde gå i god för de uppgifter som de intagna hade lämnat till honom. Han framhöll dock att de omfattande klago-målen mot anstaltspersonalens attityder var alarmerande och att det därför fanns all anledning att vara observant på de aktuella frågorna . Angivande av grund för ansökan om be-tal-nings-före-läg-gan-de (Dnr 3414-1996) JO Pennlöv meddelade ett beslut med följande innehåll. begärde i en anmälan att JO skulle granska i handläggning av ett mål om betalningsföreläggande. Han gjorde därvid gällande att kronofogdemyndigheten förfarit felaktigt genom att anse sig oförhindrad att meddela utslag i målet, trots att svaranden haft laga förfall som utgjort hinder för henne att redovisa sin inställning i målet. Vidare ifrågasatte han om inte sökandens bristfälliga angivelse av grunden för yrkandet borde ha medfört att föreläggande inte utfärdats. anförde bl.a. följande. Svaranden, för vilken han är ombud, reste utomlands på en medicinskt betingad resa strax efter att hon delgivits ansökan om betalningsföreläggande. Den bristfälligt angivna grunden för yrkandet, "Regressfordran på grund av infriad generell pantsättning", innebar att hon saknade möjlighet att före avresan kontrollera om hon var betalningsskyldig för yrkat belopp. De kompletterande upplysningar som han som ombud senare erhöll kunde han inte vidarebefordra till henne. Hon saknade därför möjlighet att inom förelagd tid redovisa sin inställning till yrkandet. Vid ett flertal kontakter med kronofogdemyndigheten redogjorde han för sin uppfattning att hon hade laga förfall i mening och att utslag i målet därför inte kunde meddelas. En av kronofogdemyndighetens jurister delade hans uppfattning att laga förfall förelåg, men ansåg att myndigheten trots detta inte var förhindrad att meddela utslag. tvingades därför att lämna in ett blankt bestridande, trots att detta senare kunde komma att visa sig onödigt och enbart skulle leda till ökade kostnader i målet. - Grunden för yrkandet är bristfällig på så sätt att den saknar uppgift om vilken pantsättning som sökanden infriat och till vilken borgenär sökanden presterat. Det hade därför, om utslag i målet meddelats, varit omöjligt att avgöra rättskraftens omfattning. Ärendet remitterades till kronofogdemyndigheten för yttrande. Till remissvaret fogades handlingar ur kronofogdemyndighetens akt i målet samt en promemoria upprättad av kronofogden med anledning av de uppgifter som lämnat i anmälan om sina kontakter med kronofogdemyndighetens jurist. Tf. länskronodirektören anförde i remissvaret följande. Anmälaren, biträdande juristen , har företrätt svaranden i mål om betalningsföreläggande. har ansett att de krav som ställs på angivande av grunden för ansökan ej uppfyllts vid kronofogdemyndighetens handläggning av omnämnda mål. har vidare ansett att kronofogdemyndighetens bedömning av fråga huruvida svaranden haft laga förfall för underlåtenhet att i rätt tid svara på föreläggande varit felaktig. Myndigheten vill inledningsvis ge en kortare redogörelse för ärendets handläggning och härefter yttra sig över synpunkter. Ansökan om betalningsföreläggande från sökanden, A.P., inkom . Efter en översiktlig granskning av ansökan, som avsåg ett regresskrav om jämte ränta och kostnader, utskrevs föreläggande . Föreläggandet översändes till svaranden med delgivningskvitto, s.k. vitt kort. I skrivelse, som kom in , anmälde sig som ombud för svaranden och begärde anstånd med redovisning av svarandens inställning. Ett av E.P. underskrivet delgivningskvitto bifogades. På BF-enheten registrerades att delgivning med svaranden ägt rum d.v.s. , eftersom underskriften på kvittot var odaterad. Telefonledes lämnades härefter meddelande till ombudet att anstånd ej lagligen hade kunnat medges. inkom ny skrivelse från . Enligt hade svaranden rest på en medicinskt betingad utlandsresa och härigenom blivit förhindrad att redovisa sin inställning i ärendet. Myndigheten skulle därmed enligt vara förhindrad att utfärda utslag med hänvisning till 66 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (BFL) och 2 kap 9 § utsökningsbalken på grund av laga förfall för svaranden. begärde besked från myndigheten om denna hade samma inställning i frågan. I annat fall skulle ansökan bestridas. Handläggande jurist lämnade besked per telefon till av innehåll att nämnda bestämmelse ej var tillämplig och att utslag därför skulle meddelas efter förklaringstidens slut om bestridande ej lämnats. Sökanden bereddes härefter tillfälle att begära överlämnande till domstol. Begäran härom inkom . Beslut om överlämnande fattades . För upplysning om handläggningen hänvisas även till dagbok och PM. Fråga om individualisering av kravet har ifrågasatt om de av sökanden i ärendet lämnade uppgifterna om grunden för yrkandet varit tillräckliga för att ett föreläggande skulle kunna utfärdas. Myndigheten gör härvid följande bedömning. Grunden för yrkandet måste anges så klart att svaranden kan förstå vilken fordran sökanden begär betalning för. Enligt proposition 1989/90:85 måste krävas att ansökningen är så utformad att sökandens krav kan individu-ali-seras. Hur pass ingående grunden för yrkandet måste redovisas sägs i propositionen få bero på omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt myndighetens uppfattning är det i allmänhet både önskvärt och lämpligt att föreläggande innehåller uppgift om eventuell handling, som krav grundar sig på, t.ex. skuldebrev, kontrakt eller faktura. Sådana uppgifter brukar inhämtas från sökanden i den mån de inte kan utläsas av ansökan. Grunden för kravet har i ansökan sammanfattats med orden "regresskrav på grund av generell pantsättning". Av uppgifter i sökandens begäran om överlämnande till domstol framgår att sökanden A.P. och V.P. som säkerhet för lån till P. och E.P. pantsatt pantbrev i fastighet. Lånet har inte betalats och A. och V.P. har härefter löst lånet på . Regresskravet mot E.P. har avsett hälften av detta belopp, eller . Det antecknas att den generella pantsättning som hänvisas till i den sammanfattande texten ovan är odaterad. Enligt myndighetens uppfattning individualiseras kravet även med hänvisning till förfallodagen. Handläggaren har inte funnit anledning ifrågasätta det berättigade i kravet. Att föreläggande utfärdats finner myndigheten inte oriktigt mot bakgrund härav. Ansökan kan enligt myndighetens mening ej anses vara så bristfällig att föreläggande ej borde ha utfärdats. Av hänsyn till intresset att åstadkomma rättskraftiga avgöranden anser myndigheten likväl att det varit önskvärt att föreläggandet innehållit hänvisning till bakomliggande fordringsförhållande. Fråga om laga förfall har enligt uppgift från mottagit delgivning av ansökan om betalningsföreläggande . Hon har kontaktat , som - såvitt framgår av skrivelser från - åtagit sig att företräda henne under hennes bortovaro. Redan härigenom har svaranden enligt myndighetens uppfattning själv undanröjt det hinder som en utlandsresa skulle kunna innebära för hennes möjligheter att bevaka sin rätt i ärendet. Om svaranden ej haft ombud och själv begärt utsträckt tid för svar hade däremot myndigheten bort överväga om inte svaranden haft godtagbara skäl för sin begäran. Vid en sådan bedömning hade myndigheten prövat om 66 § lagen BFL och 2 kap 9 § utsökningsbalken varit tillämpliga. Fråga om laga förfall för ombudet har ej varit aktuell. Som ombud för svaranden har kunnat företräda svaranden i den summariska processen. Genom ett blankt bestridande har han kunnat - och även faktiskt - förhindrat att utslag meddelats.