frsrdg · GM04RFK3 · 1999-01-01 00:00:00 — Om den allmänna pensionsfrågan löstes genom ett för alla förvärvsarbetande lagstadgat tjänstepensionssystem skulle riksdagsleda-möterna kunna inordnas i ett sådant system. Behovet av en särskild riksdags-mannapensionering skulle dock övergångsvis finnas kvar. riksdag antog lagen om allmän försäkring för allmän tilläggs-pension, vilken trädde i kraft . behandlade pensionsfrågan i memorial nr 1960. Införandet av det lagstadgade tjänstepensionssystemet skulle ha inne-burit att riksdagledamöter som inte begärt undantagande skulle ha inordnats i systemet. Riksdagsarvodet hade dock bara blivit pensionsgrundande såsom inkomst av annat förvärvsarbete och ledamöterna själva hade blivit skyldiga att betala de pensionsavgifter som hänförde sig till arvodet. Dessutom hade inte hela arvodet fått räknas som pensions-grundande. föreslog mot den bakgrunden ändringar i ersätt-nings-lagen som innebar att bestämmelsen om särskild riksdagsmanna-pension togs bort ur ersättningsstadgan och ersattes med en bestämmelse om att riksdagsarvodet skulle vara pensionsgrundande inom den allmänna tilläggs-pensioneringen. Riksdagsledmöterna blev i pensionshänseende jämställda med andra svenska medborgare. Arvodet jämställdes med inkomst av anställning och blev i sin helhet härigenom pensionsgrundande enligt lagen om allmän försäkring för allmän tilläggspension. Pensionsavgifterna skulle följaktligen betalas av . Liksom beträffande arvodena föreslog utskottet att kanslideputerade och talmännen skulle få möjlighet att anpassa pensionerna till förändringar i pensionsnivån för statstjänstemän. följde utskottet och förändringarna trädde i kraft och . I de utfärdade övergångsbestämmelserna fanns de tidigare bestämmelserna om riksdagsmannapension kvar med vissa ganska betydande ändringar. På förvaltningskontorets initiativ vidgades 1968 riksdagsledamöternas rätt till ersättning vid avgång . Det skedde genom införandet av rätt till visstidspension och avgångsersättning. behandlade frågan i utlåtande nr 1968. Utskottet redovisade bl.a. förvaltningskontorets motiv för reformen. Utskottet konstaterade därvid att den närmaste förebilden, förutom vissa system utomlands, var de regler som införts för heltidsengagerade kommu-nala förtroendemän. De föreslagna förmånerna var dock avsevärt lägre och skulle utgå efter snävare principer. Undersökningar av bl.a. organisationsutredning hade klarlagt att måste inrätta sig efter en arbetsbörda som låg över den som förelåg 1949 då systemet med vår- och höstsessioner infördes. Arbetet hade också blivit alltmer komplice-rat och svårbemästrat. redovisade också en rad förhållanden som motivera-de vidgade möjligheter till ersättning vid avgång . Det stod enligt utskottet klart att riksdagsuppdraget inte kunde betraktas som en bisyssla. Riksdagsledamöterna kunde inte längre betrakta sin uppgift som begränsad till att delta i de olika riksdagsorganens arbete utan de måste också göra aktiva politiska insatser vid sidan av själva riksdagsarbetet. Enligt utskottet var det vidare befogat att dra vissa paralleller mellan riksdags-uppdraget och de kommunala förtroendeuppdragen. I övrigt betona-des önskemålet om föryngring av , behovet av att säkra en god rekrytering till samt slutligen konsekvensen av det nya riks-proportionella valsättet med tilläggsmandat som, när det började tillämpas 1970, skulle medföra större rörlighet på mandaten. Visstidspension skulle enligt förslaget förutsätta att ledamoten fyllt vid avgången och tillhört . Ledamot som fyllt och tillhört skulle kunna få pension om förvaltnings-kontorets styrelse fann att det förelåg särskilda skäl. följde utskottet (rskr. 1968:391), och de nya reglerna om visstidspension och avgångsersättning infördes fr.o.m. . Beloppen för visstidspension höjdes från till av bas-belop-pet (KU 1970:49). ersättningsstadga och utvecklingen t.o.m. En ny ersättningsstadga för ledamöter Under slutet av tog förvaltningsstyrelse initiativ (1971:21) till en ny ersättningsstadga för . Den nya stadgan trädde i kraft och ersatte stadga. Initiativet hade sin bakgrund i riksdagsuttalanden om behovet av en allmän översyn av ersättningsstadgan. I sak anknöt den nya stadgan nära till den gamla. Inga nya typer av ersättningar tillskapades. De nya bestäm-mel-serna om arvode, traktamente, kostnadsersättning, reseförmåner, gruppliv-försäkring och avgångsersättning innebar i första hand rent tekniska och redaktionella förändringar. De största förändringarna gjordes i fråga om pensionsförmånerna där den nya stadgan innebar en utbyggnad till ett fullt utvecklat pensionssystem som nära anknöt till vad som gällde för tjänstemän. De viktigaste nyheterna var införandet av en tioprocentig tilläggspension samt sjuk-pension och familjepension. Dessutom infördes ett system med sjuklön och s.k. arbetsgivarinträde. (KU 1971:75) uttalade att det var lämpligt (som förvaltningsstyrelsen föreslagit) att det i stadgan uttryckligen slogs fast att arvode skulle utgå med belopp för månad som då motsvarade två tredjedelar av lönen till statstjänstemän i löneklass 1 på löneplan C. En sådan automatik i beräkningen innebar enligt utskottet betydande praktiska fördelar. Utskottet ställde sig också bakom ett slopande av bestämmelserna om pensionsavdrag från arvodet och att införa förenklade regler om avdrag vid frånvaro. I två frågor gick utskottet emot förvaltningsstyrelsens förslag. För det första ansåg utskottet att reglerna om arvode till ledamöter och suppleanter i skulle regleras i den särskilda stadga som reglerade nämndens verksamhet och inte som föreslagits i ersättnings-stadgan. För det andra ansåg utskottet att en föreslagen regel om avdrag från riksdagsarvodet för sjukbidrag och förtidspension kunde slopas. Utskottet ansåg att "det knappast kunde antas" att sjukbidrag eller förtidspension enligt lagen om allmän försäkring skulle komma att utgå om vederbörande blev riksdags-ledamot. Utskottet noterade också att i förvaltningsstyrelsens stadgeförslag liksom i de gällande bestämmelserna bara talmannen erhöll särskild ersättning. Utskottet ansåg därför att förvaltningsstyrelsen i sitt fortsatta arbete skulle ägna uppmärksamhet åt att även andra uppdrag, t.ex. att vara vice talman och ordförande eller vice ordförande i utskott, kunde innebära vissa representa-tions-förpliktelser och merarbete i förhållande till vad som normalt ankom på en ledamot. följde utskottet (rskr. En nyhet ersättningsstadga var att ledamöter som inte var bosatta i sin valkrets under sessionstid fick rätt till tio flygresor mellan riksdagsorten och valkretsen. Förvaltningsstyrelsen konstaterade att enkammarreformen hade medfört ett ökat behov av flygresor för sådana ledamöter som invalts för valkretsar där de inte var bosatta. I motioner framfördes yrkanden om att utvidga rätten att anlita flyg även till icke sessionstid. var i det ovannämnda betänkandet välvilligt till förslaget och uttalade att det borde "övervägas att utsträcka möjligheterna för ledamöterna att använda flyg för resor i anledning av riksdagsuppdraget, bl.a. till tid då session inte pågick och inte enbart vid resor till och från egen valkrets". Frågan borde dock föregås av ytterligare överväganden av förvaltningsstyrelsen. Därvid skulle även frågan om vidgade rättigheter att använda sovkupé på tåg och att anlita taxi eller privatbil m.m. tas upp. Förvaltningsstyrelsen uttalade i denna del att vissa paralleller kunde dras mellan riksdagsuppdraget och uppdrag som heltidsengagerad förtroendeman. Styrelsen ansåg emellertid att "det lika litet nu som tidigare förelåg skäl att dra parallellen fullt ut, när det gällde förutsättningar för rätt till pension och sättet att bestämma pensionens storlek". uttalade att utskottet som allmänt önskemål vidhöll (uttalanden ) att man borde eftersträva ett pensionssystem för som i vart fall inte uppvisade för stora olikheter i förhållande till vad som gällde andra förtroendemannapensioner. I sak innebar förvaltningsstyrelsens förslag en sänkning av antalet riksdagsår för hel pension från 20 till 18. Utskottet delade dock synen i en motion och förordade att det skulle räcka med 15 riksdagsår för hel pension. Därmed uppnåddes enligt utskottet en bättre anpassning till de kommunala reglerna och framför allt en lösning som bättre svarade mot förhållandena efter enkammarreformen. Den tidigare regeln om 20 riksdagsår motsvarade fem mandatperioder. Sedan mandatperioden förkortats till innebar fem mandatperioder . Beträffande minimiåldern för rätt till pension, som främst hade betydelse för rätten till visstidspension, föreslog förvaltningsstyrelsen en oförändrad åldersgräns . Denna gräns hade gällt sedan införandet av visstids-pension 1968. Med anledning av motioner där det föreslogs en sänkning av minimiåldern till uttalade utskottet att vägande skäl i och för sig kunde anföras mot varje åldersgräns i detta hänseende. Ur rent principiell synpunkt borde enligt utskottet antalet verksamhetsår och inte åldern vara avgörande för pensions-rätten. borde man överväga att slopa åldersgränsen för visstids-pension. Utskottet ansåg dock inte att tiden var mogen att frångå den gällan-de principen. Förvaltningsstyrelsen borde enligt utskottet ägna frågan i hela dess vidd fortsatt uppmärksamhet. För att om möjligt motverka uppkomsten av otill-freds-ställande tröskeleffekter föreslog utskottet att förvaltningsstyrelsen om det fanns "särskilda omständigheter" skulle få bevilja visstidspension till ledamot som inte fyllt . Motsvarande dispensmöjlighet förordade utskottet i fråga om kravet på att ha varit ledamot av för rätt till ålders- och visstidspension. Även i en annan fråga avvek från förvaltnings-styrelsens förslag. Styrelsen hade föreslagit att rätten till sjukpension gjordes helt beroende av den prövning enligt lagen om allmän försäkring som tillkommer försäkrings-kassan. Utskottet ansåg en sådan ordning principiellt felaktig och uttalade att det i stället borde ankomma på förvaltningsstyrelsen att pröva förutsätt-ningarna för sjukpension. följde utskottet (rskr. Beträffande avgångsersättning innebar den nya ersättningsstadgan en nyhet så till vida att ersättningen skulle utgå till alla som i övrigt uppfyllde kraven, oberoende av om återgång skedde till allmän tjänst eller ej. För att minska tröskeleffekten av kravet för visstidspension, ändrades reglerna så att avgångsersättningen skulle utgå med sex månadsarvoden - i stället för tre - till den som vid mandatets upphörande fyllt . Slutligen infördes i ersättningsstadgan ett bemyndigande för förvaltningsstyrelsen att besluta om avgångsersättning i vissa övergångsfall. En opartisk kommitté och ändringar i ersättningsstadgan bl.a. med anledning av ersättarsystemets införande föreslog förvaltningsstyrelsen att en opartisk kommitté skulle tillsättas för att överväga frågan om riksdagsledamöternas arvode. I sin framställan (1973:18) till redovisade styrelsen bl.a. hur arbetsbördan i ökat , då arvodesreglerna fick sin utformning. Vidare redovisades ett av en kommitté inom styrelsen framlagt förslag som innebar att arvodet skulle beräknas för en arbetstid i (inberäknat semester) som omfattade tio i stället . Styrelsen ansåg att ökningen av arbetsbördan borde få konsekvenser på arvodessättningen men att styrelsen inte var beredd att ta ställning till det av kommittén framlagda förslaget. I stället borde frågan närmare övervägas av ett opartiskt organ bestående av personer utanför men med god insikt i arbetsförhållanden. beslutade i enlighet med förslaget, och förvaltningsstyrelsen utsåg en kommitté bestående av f.d. landshövdingen , ordförande, direktören , andre ordföranden i LO , biträdande direktören och förhandlings-direktören . Förvaltningsstyrelsens framställning (1973:18) innehöll även följande förslag som antogs av genom ändringar i ersättningsstadgan. Vice talman och ordförande i utskott erhöll ett särskilt arvode på . Ledamöterna fick under utövande av uppdraget rätt att anlita även inrikes flyg på bekostnad utan de restriktioner som tidigare gällt i detta avseende. Talmannen tillerkändes även i pensionshänseende motsvarande förmåner som statsråd. beslut om att införa ersättare för riksdagsledamöterna med-förde vissa nya ersättningsregler. Något generellt utgående bidrag (s.k. expektansbidrag) till samtliga ersättare infördes inte. Ersättare som utövar uppdrag som riksdagsledamot fick i princip samma ekonomiska förmåner som denne. Ersättaren fick dessutom högre traktamente av varje tjänst-göringsperiod, dvs. med i stället för . Förvaltnings-styrelsen fick vidare fullmakt att efter en skälighetsprövning besluta om viss utsträckning av den arvodesberättigade tiden. Slutligen infördes bestämmelser som innebar att ledamot som blev statsråd fick avstå från samtliga förmåner som enligt ersättningsstadgan följde med riksdagsmandatet. Detsamma skulle gälla när en ledamot av andra skäl än offentligt uppdrag eller sjukdom och annat laga förfall beviljades ledighet för minst en månad och till följd härav fick ersättare. Den opartiska kommitténs yttrande och beslut Den opartiska kommittén avlämnade ett enhälligt yttrande till förvaltningsstyrelsen. Sammanfattningsvis föreslog kommittén att arvode till alla riksdags-ledamöter fr.o.m. skulle utgå med ett belopp motsvarande tio tolftedelar av lönen i löneklass F 25 på den statliga löneplanen, . Kommittén anknöt bl.a. till uttalande (KU 1959:18 s. 6) att arvodet "bör motsvara en med hänsyn till uppdragets karaktär rimlig inkomst". Kommittén redovisade därefter att arvodet utgjorde två tredjedelar av lönen till statstjänstemän i löneklass 1 på löneplan C, dvs. den vanliga lönen till byråchefer m.fl. löneläge utgjorde arvodet vartill man eventuellt kunde lägga i särskild kostnads-ersättning. I en underbilaga till kommitténs yttrande redovisades en utredning som gjorts över heltidsengagerade kommunal- och landstingsråds arvoden. Utredningen visade att det genomsnittliga årsarvodet till kommunalråd var lönenivå. Motsvarande genomsnittliga årsarvode till landstingsråd var åtskilligt . Kommittén ansåg att det inte fanns något skäl att direkt anknyta riks-dags-arvodet till arvoderingen av kommunalråd m.fl. Däremot kunde man enligt kommittén ifrågasätta riktigheten i att arvodera riksdagsledamöterna för deras arbete med ett lägre belopp än som i allmänhet utgick till heltids-engagerade kommunala förtroendemän i landet. Ett arvode som beräknades bl.a. utifrån förutsättningen att riksdags-leda-möterna bara behövde arbeta utgjorde enligt kommittén inte längre skälig ersättning för fullgörande av det ansvarspåliggande och alltmer krävande uppdraget som riksdagsledamot. Kommittén ansåg därför att den arvodesberättigade tiden borde utsträckas från . Med hänvisning till uttalande (KU 1971:75 s. 5) ansåg kom-mittén att praktiska skäl talade för att bibehålla en anknytning till den statliga löneplanen. Löneklass C 1 hade ersatts av löneklass F 24. Till löneklasserna hade det knutits särskilda ålderstillägg på (högst tre tillägg), vilka i praktiken kunde sägas motsvara de löneklassuppflyttningar som skedde i de lägre lönegraderna. Kommittén hade inhämtat att av tjänstemännen i F 24 var berättigade till ett ålderstillägg. Om motsvarande förmånsregler skulle gälla även för ledamöter skulle, enligt en undersökning som kommittén gjorde, 287 av de dåvarande 350 ledamöterna vara berättigade till ett sådant ålderstillägg. Kommittén övervägde differentierade arvoden men stannade för att inte föreslå att sådana infördes i . Alla riksdagsledamöter borde som dittills erhålla lika ersättning. Kommittén avfärdade således tanken att, på samma sätt som skedde för ifrågavarande statstjänstemän, höja arvodet till vissa ledamöter men inte till andra. I stället föreslog kommittén att anknytningen skulle baseras på löneklass F 25. Skillnaden mellan F 24 och F 25 var . Förvaltningsstyrelsen (RFK 1974:18) liksom (KU 1974:28) anslöt sig till kommitténs bedömning. Under utskottsbehandlingen fogades en reservation (vpk) till betänkandet. Reservanten framhöll att den allmänna lönenivån skilde sig avsevärt från de höga arvoden kommunalråd och landstingsråd hade. Kommittén hade inte gjort någon jämförelse med övriga löntagargruppers inkomster, vilket enligt reservanten borde vara en nödvändig förutsättning för en noggrannare bedömning av förslagets skälighet. följde utskottets förslag (rskr. beslutade fr.o.m. om en anpassning av de för ledamöter utgående pensionsförmånerna till den från beslutade sänkningen av pensionsåldern från 67 till inom den allmänna försäkringen (RFK 1975/76:22, KU 52, rskr. Pensionsförmånerna enligt ersättningsstadgan för ledamöter utgör en komplettering och samordnas med förmåner från den allmänna pensioneringen. Den beslutade anpassningen syftade till att undvika att i vissa fall dubbla pensioner skulle kunna utgå. Dessutom infördes vissa övergångsbestämmelser för de fall då visstids-pension hade börjat utgå före . Även ålderspensionsnivån inom riksdagspensioneringen höjdes från till fr.o.m. (RFK 1976/77:6, KU 20, rskr. genomförde vidare fr.o.m. ändringar i ersättningsstadgans regler om egenpension och kostnadsersättning. fikationstiden för rätt till hel riksdagspension sänktes från 15 till 12 riksdagsår. Kostnadsersättning som enligt gällande regler utgick med anpassades i stället till basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Kostnadsersättningen skulle i fortsättningen utgå av det vid årets ingång gällande basbeloppet (RFK 1977/78:6, KU 18, rskr. Slutligen beslutade rikdagen om ändringar i ersättningsstadgan fr.o.m. som innebar förhöjd kostnadsersättning för de ledamöter som inte hade rätt till traktamente. Vidare beslutades att talmannen skulle erhålla representationsbidrag med samma belopp som statsministern erhöll (förs. 1980/81:5, KU 6, rskr. På förslag av bestämde att vissa arvoden inom myndigheter och organ skulle räknas upp. Skälet var att ersättningen för uppdrag enligt arvodeslagen varit oförändrad och enligt ersättningsstadgan . En utgångspunkt var att arvodena skulle räknas upp efter samma principer som för regeringens myndigheter. Arvodena på det området hade höjts . Med anledning härav infördes fr.o.m. en ny lag om arvoden m.m. för uppdrag inom , dess myndigheter och organ (förs. 1983/84:23, KU 34, rskr. 418, SFS 1984:665). Arvodena höjdes härigenom med . Därutöver beaktades att arvodena i första hand inom , svenska delegation, besvärsnämnden och varit mindre väl anpassade till arbetsbelastningen. Vid samma tillfälle gjordes en ändring i ersättningsstadgan som innebar att vice ordförande i utskott (som inte haft något arvode) skulle erhålla ett särskilt arvode på . höjdes det särskilda arvodet för vice talman och ordförande i utskott från till . En revidering av ledamotsarvodet i förhållande till jämförelsegruppen och arvode under årets alla månader beslutade om ett etappvis återställande av relationen mellan riksdagsarvodet och lönerna för de grupper av statstjänstemän som tidigare tagits som utgångspunkt för bestämmande av arvodet (förs. 1983/84:9, KU 15, rskr. Sedan den senaste revisionen hade lönegradsplaceringen för jämförelsegruppen förändrats från F 24 till F 26-28 eller högre. Beslutet innebar att den tidigare fastställda principen om att ledamöternas arvoden skulle bestämmas med utgångspunkt från lönesättningen för byråchefer och vissa andra befattningshavare i statlig tjänst skulle gälla även i fortsättningen. ansåg vidare att ledamotskapet var att betrakta som en helårs-uppgift och att arvodet följaktligen skulle motsvara hela jämförelse-gruppens Ändringen ansågs kunna underlätta rekryteringen av riksdags-leda-möter från den privata sektorn. Där saknades motsvarigheten till bestämmel-serna i statlig anställning enligt vilka del av lönen fick behållas under utövande av riksdagsledamotskapet. uttalade vid frågans behandling att det fanns anled-ning att i förhandlingssammanhang ta upp innehållet i de statliga löneavtalen på sistnämnda punkt till bedömning i samband med att förslaget om helårsarvode genomfördes. Bestämmelsen i 3 § ersättningsstadgan som innebar att arvode skulle utgå med tio tolftedelar av lönen till statstjänstemän i löneklass F 25 ändrades. Enligt den nya fr.o.m. gällande lydelsen skulle arvode utgå med ett belopp för månad som motsvarade den genomsnittliga lönen för tjänster som byråchefer vid statliga myndigheter och domare med befattningar som rådmän, hovrättsråd och kammarrättsråd. Dessutom föreskrevs att förvaltningsstyrelsen med denna utgångspunkt skulle beräkna storleken av det arvode som skulle utgå för tiden - . Till betänkande hade det fogats en reservation (v) enligt vilken det var utmanande att föreslå kraftiga löneökningar för riksdagsledamöterna när regeringen förordat en allmän restriktivitet i den förestående avtalsrörelsen. Arvodesnivån borde därför i princip vara oförändrad. I reservationen togs också upp frågan om s.k. arbetsfria inkomster såsom bibehållen lön för statsanställda under utövande av ledamotskapet (B-avdrag), lärarlöner m.m. Enligt reservanten borde man för riksdagsledamöternas del avskaffa de olika löneförmåner för icke utförda arbeten som förekom, oavsett verksamhet. En revidering av arvodena till talmän beslutade efter initiativ från om en ändring av ersättningsstadgan som innebar en höjning av talmannens arvode och det särskilda arvodet som utges till vice talman (förs. 1984/85:6, KU 14, rskr. Beslutet innebar att talmannen skulle få ett arvode som motsvarade lönen till statsministern. Med hänvisning till arbetsbördan och vidgade arbets-uppgifter höjdes vidare det särskilda arvodet till vice talman från till . Vid behandling av frågan förekom en reservation (v) beträffande höjningen av arvodet till vice talman. Höjningen ansågs inte befogad. I reservationen erinrades vidare bl.a. om den etappvis genomförda höjningen av ledamotsarvodet som motiverats med ökad arbets-börda och vidgade uppgifter. fattade beslut om arvodena till vice talman samt till utskottens presidier, (förs. 1986/87:11, KU 28, rskr. Ändringen i ersättningsstadgan var resultatet av en beredning som gjorts av en parlamentarisk kommitté inom . Den berörde också reglerna om traktamente och reseförmåner samt reglerna om ersättning till ledamöter och suppleanter i . Förändringen innebar att det i krontal fixerade särskilda arvodet till vice talman, ordförande och vice ordförande i utskott ersattes av arvode, benämnt tilläggsarvode, beräknat efter vissa procenttal i förhållande till ledamotsar-vo-det. Beslutet innebar höjningar av arvodet. Tilläggsarvodet bestämdes till för vice talman, respektive av ledamotsarvodet till ordförande respektive vice ordförande i utskott. Vid utskottsbehandlingen av frågan reserverade sig (v) mot beslutet om att höja arvodena så kraftigt till utskottens presidier. Inrättande av statsrådslönenämnd m.m. Regeringen föreslog i proposition 1984/85:17 att en särskild statsråds-lönenämnd skulle inrättas med uppgift att följa utvecklingen på löneområdet och besluta om statsrådens arvoden och andra förmåner. Till grund för propositionen låg ett betänkande av (Ds C 1984:8) Riktlinjer för statsrådens löner och traktamenten. Kommittén föreslog vissa höjningar av statsrådens arvoden och lade fram riktlinjer för statsministerns och övriga statsråds framtida arvoden. Förslaget innebar att en statsrådslönenämnd skulle inrättas med rådgivande funktion. (KU 1984/85:12) tillstyrkte i alla delar proposi-tionens förslag och uttalade följande. Enligt utskottets mening är det av värde att en permanent nämnd av nu aktuellt slag inrättas. På grundval av nämndens bedömning bör det bli möjligt att göra regelbundna justeringar av regeringsledamöternas arvoden m.m. Eftersläpningar med åtföljande stora arvodeshöjningar vid ett och samma tillfälle som förekommit kan därigenom undvikas. Utskottet delar även föredragande statsrådets uppfattning att nämndens bedömningar bör vara avgörande beträffande hithörande frågor. Inom utskottets kansli hade det upprättats en promemoria där vissa konstitutionella aspekter på förslaget redovisades.