frsrdg · GM04RFK3 · 1999-01-01 00:00:00 — Riksdagsledamöternas arvode På uppdrag tillkallade förvaltningsstyrelsen förre landshövdingen att genomföra en utvärdering av den nuvarande ordningen för att fastställa riksdagsledamöternas arvode. Utredaren överlämnade betänkandet Riksdagsarvodet. I betänkandet föreslås sammanfattningsvis dels en återställning av riks-dags-ledamöternas arvode till en högre nivå, dels en sänkning av den kostnads-ersättning som varje riksdagsledamot är berättigad till. Vidare föreslås att skall fortsätta sin verksamhet. I utredningen föreslås en ny lag om riksdagsledamöternas arvode och ändringar i dels lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter, dels lagen (1993:1426) med instruktion för . Förvaltningsstyrelsen överlämnar härmed förslaget för bedöm-ning och beslut. I detta beslut har förutom undertecknad ordförande deltagit riksdags-ledamöterna (), (), (), (), (), () och Per (). Betänkande av den av förvaltningsstyrelse utsedde särskilde utredaren tillkallade, på uppdrag, , dnr 13-123-98, f. landshövdingen att genomföra en utvärdering av den nuvarande ordningen för att fastställa riksdagsledamöternas arvode. Som utredningens sekreterare har fungerat kammarrättsassessorn . Som expert har utredningen biträtts av sektionschefen vid . Sedan utredningen slutförts får jag härmed överlämna betänkandet med mina förslag. I betänkandet föreslås följande. Riksdagsledamöternas arvode återställs till en högre nivå. Arvodet bör höjas till . Av höjningen utgör en växling från kostnadsersättning till arvode. Kostnadsersättningen sänks med ca från av basbeloppet motsvarande till av basbeloppet mot-svarande . fortsätter sin verksamhet. Nämnden bör motivera sina ställningstaganden. Arvodets nivå skall prövas från ett brett perspektiv. Riksdagsledamöternas ställning i det demokratiska systemet, den arbetsinsats uppdraget förutsätter och de särskilda arbetsförhållanden som gäller för uppdraget motiverar en höjning av arvodets nivå. Härtill kommer angelägenheten av att kunna rekrytera personer från tillräckligt breda samhällsskikt. Det finns en risk för att ett för lågt arvode kan få tilltänkta kandidater att avstå från att bli riksdagsledamöter. De som av ekonomiska skäl inte anser sig kunna anta ett riksdagsuppdrag bör vara så få som möjligt. Riksdagsarvodet är vid en internationell jämförelse lågt. Arvodet är också lägre än ersättningen till ledande förtroendevalda inom landsting och större kommuner. Dessa har som regel högre arvoden och kan i allmänhet utföra uppdraget på hemorten. Lönen för domare på "rådsnivå" som varit jämförelsegrupp är väsentligt högre än riksdagsledamöternas arvode. Skillnaden har ökat påtagligt genom det avtal som träffats för domargruppen. Med den föreslagna arvodeshöjningen kommer riksdagsarvodet i nivå med lönen för domare på rådsnivå . Skillnaden mellan riksdagsarvodet och statsrådens löner är . Med den föreslagna höjningen av riksdagsarvodet kommer, när ersättningsväxlingen räknas bort, relationen mellan statsrådens arvode och riksdagsarvodet att motsvara den tidigare tillämpade relationen av riksdagsarvodet. står för en ökande andel av de kostnader som riksdagsuppdraget för med sig för en ledamot. Kostnadsersättningen som betalas till ledamöterna för att täcka dessa kostnader har därvid sänkts endast i en ganska blygsam utsträckning. Den genomsnittlige ledamoten torde ha kostnader för uppdraget som motsvarar knappt hälften av kostnadsersätt-ningen. Delar av ersättningen kan för många ledamöter i realiteten betraktas som arvode. Det motiverar en sänkning av kostnadsersättningen och motsvarande höjning av arvodet. Växlingen ökar tydligheten i ersättnings-systemet. Ordningen för att fastställa arvodet Ett arvodessystem för ledamöter bör vara sådant att beslut om arvodets nivå så långt möjligt undandras ledamöternas direkta inflytande. Nämndsystemet är i det avseendet överlägset ett system som innebär att riksdagsarvodet knyts till en jämförelsegrupp. som inrättades i bred politisk enighet har fungerat väl och har förutsättningar att bli den långsiktiga lösning som arvodesfrågan behöver. Även om nämnden är en myndighet under och dess ledamöter utses av förvaltningsstyrelse innebär ordningen en så långt driven frikoppling från som är möjlig. Systemet med att beslutar om riksdagsarvodet föreslås därför tillämpas även i fortsättningen. Nämnden bör vid arvodesförändringar förutom att beakta den allmänna löneutvecklingen på arbetsmarknaden också värdera riksdagsarvodet från ett brett perspektiv. I syfte att öka öppenheten i systemet och allmänhetens förståelse för riksdagsledamöternas arvode föreslås att nämnden i fortsättningen bör motivera förändringar av riksdagsarvodet. Att denna utvärdering utmynnar i ett förslag till om höjt riksdagsarvode kan uppfattas som en inblandning i arvodesnämndens arbete. Förslaget om höjt riksdagsarvode syftar emellertid främst till att återställa ersättningen i förhållande till den eftersläpning som uppstod , dvs. före arvodesnämndens tillkomst. Eftersläpningen var ett direkt resultat av riksdagsbeslut och det är därför rimligt att tar ställning till en återställning. bör höjningar av arvodet på det extraordinära sätt som föreslås kunna undvikas. Förslagen genomförs genom en lag om riksdagsledamöternas arvode och genom en ändring i lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter samt genom ett tillägg till lagen (1993:1426) med instruktion för . Förändringarna föreslås träda i kraft och tillämpas fr.o.m. . Lag om riksdagsledamöternas arvode Härigenom föreskrivs följande. 1 § Arvode till ledamöter skall betalas med per månad-. Denna lag träder i kraft och tillämpas på arvode som betalas fr.o.m. . Lagen upphör att gälla när beslutar om ändrat arvode. Lag om ändring i lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter Härigenom föreskrivs att 6 kap. 1 § lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 6 kap. 1 § En ledamot är berättigad till kost-nads-ersättning. Kostnadsersätt-ning-en för månad utgör av basbeloppet enligt lagen (1962:-381) om allmän försäkring. En ledamot är berättigad till kostnadsersättning. Kostnadsersättningen för månad utgör av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Denna lag träder i kraft och tillämpas på ersättning för tiden fr.o.m. . Lag om ändring i lagen (1993:1426) med instruktion för Härigenom föreskrivs att 1 § lagen (1993:1426) med instruktion för skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § skall i enlighet med 3 § lagen (1988:589) om ersättning m.m. till ledamöter fastställa det belopp för månad som ledamotsarvode skall betalas med. skall i enlighet med 3 kap. 1 § lagen (1994:1065) om ekonomiska villkor för ledamöter fastställa det belopp för månad som ledamots-arvode skall betalas med. Nämnden skall ange vilka överväganden som föranlett beslutet. Denna lag träder i kraft . behandlade två motioner rörande riksdagsle-damöternas arvoden. I motion 1996/97:K303 av m.fl. (m) anfördes att systemet med en arvodesnämnd med uppgift att fastställa arvodet kunde uppfattas som godtyckligt och att det var önskvärt med en återgång till ett bundet system med koppling till löneutvecklingen i samhället i övrigt. Arvodet kunde, enligt motionen, t.ex. knytas till någon eller några yrkesgrupper inom privat eller offentlig sektor. Motionärerna föreslog att frågan skulle ses över. Enligt den andra motionen 1997/98:A603 av Per () borde utvecklingen med stora löneskillnader i samhället brytas och staten därvid vara föregångare. Principen borde enligt motionen vara att bl.a. riksdags-ledamöternas arvoden inte skulle tillåtas öka mer än genomsnittet för de statsanställdas löner. Därmed kunde, ansåg motionären, den särskilda arvodesnämnden avskaffas. anförde i sitt av godkända betänkande 1997/98:KU6, rskr. Den gällande ordningen för att fastställa riksdagsledamöternas arvoden har funnits och arvodena har i praktiken inte varit knutna till någon viss jämförelsegrupp . gällde under att arvodena var knutna till lönerna för en viss grupp statstjänstemän. Enligt utskottet har den nya ordningen nu gällt så länge att det är möjligt att utvärdera den i jämförelse med den tidigare gällande knytningen till en viss grupp löntagare och dessutom med utvecklingen av statsrådens arvoden. Utskottet förordar att en översyn av ordningen för fastställande av riksdagsledamöternas arvoden genomförs och att Förvaltningskontoret återkommer till med en redovisning av resultatet av översynen och de förslag som översynen kan föranleda. Frågor om riksdagsledamöternas arvode och ordningen för att fastställa arvodet har behandlats i äldre utredningar, förslag från (RFK), propositioner och betänkanden, vilka därmed utgjort mina främsta informationskällor. Uppgifter har vidare hämtats från förvaltningskontorets enheter för personal respektive administrativ ledamotsservice liksom från promemorior och annat material i ämnet som funnits hos (). De äldre utredningarna rörande arvodesfrågan är främst 1943 och utredningar rörande arbetsformer, riksdagsarvodes-sakkunniga, riksdagsarvodesutredning under ordförandeskap av dåvarande landshövdingen . E. N. samt kommitté för övervägande av frågan om riksdagsledamöternas arvode under ledning av den dåvarande f.d. landshövdingen . tas också upp av statsrådslöneutredning i betänkandet SOU 1993:22 Vad är ett statsråds arbete värt? Med utgångspunkt riksdagsordning redovisar jag utvecklingen av riksdagsledamöternas arvoden och andra förmåner fram till . En jämförelse görs med utvecklingen av statsrådens arvoden samt lönen för rådmän, hovrättsråd och kammarrättsråd ingående i den tidigare jämförelsegruppen. Uppgifterna om jämförelsegruppens löner kommer från . Riksdagsledamöternas arvodesutveckling sätts vidare i relation till löne-kost-nads-utvecklingen för vissa grupper på arbetsmarknaden, förändringen av konsumentpriser och basbelopp. Uppgifterna i den delen kommer främst från . Vidare redovisas vilka arvoden som tillkommer förtroendevalda i kommuner och landsting. Material har här erhållits från . Uppgifter om förhållandena rörande arvode och ordningen för att fastställa arvodet till parlamentsledamöter i andra länder har inhämtats från respektive parlament och redovisas i ett internationellt avsnitt. Jag har sammanträffat med för att informera mig om nämndens arbete. Erfarenheterna från mötet redovisas särskilt. Jag har slutligen haft informella kontakter med ett antal riksdagsledamöter för att inhämta deras syn på de aktuella frågorna. Synpunkterna har varit värdefulla för att ge mig en bild av vilka uppfattningar i arvodesfrågan som finns bland ledamöter. Betänkandets disposition och huvudsakliga innehåll I betänkandets kapitel 2 lämnas som bakgrund en beskrivning av förändring-arna av riksdagsledamöternas förmåner i form av arvode, tilläggs-arvode, kostnadsersättning, resekostnadsersättning, traktamente, pensions-förmåner och inkomstgaranti. Vidare berörs ersättningen för sidouppdrag i . I kapitel 3 lämnar jag en översikt över de gällande reglerna för arvode och övriga ersättningar till riksdagsledamöterna. Därefter följer i avsnitt 4 en internationell utblick där tyngdpunkten lagts vid förhållandena i , , , , , och . Avsnittet avslutas med en översikt i tabellform över arvodesbeloppen i ett antal länder. De uppgifter som framkom vid mitt sammanträffande med finns i kapitel 5. I de följande kapitlen 6 och 7 berörs löneutvecklingen för den tidigare jämförelsegruppen och för statsråden samt den allmänna lönekostnadsutvecklingen, förändringen av konsumentpriser och basbelopp. Här finns också uppgifter om vilka arvoden som betalas till de kommunalt förtroendevalda. Kapitel 8 och 9 slutligen innehåller mina överväganden och förslag. Ersättning av statsmedel för riksdagsuppdraget infördes i i samband med representationsreformen 1866. Enligt då antagna bestämmelser riksdagsordning tillkom arvoden bara andra kammarens ledamöter. Arvodet var avpassat efter en lång riksdag och uppgick till per lagtima riksdag. Bestämmelserna var utformade så att ersättningen aldrig skulle överstiga per dag. Särskilda regler gällde för arvodets beräkning vid urtima riksdag. I samband med rösträttsreform likställdes ledamot av första kammaren i arvodeshänseende med ledamot av andra kammaren. var arvodet inte skattepliktigt för "icke stockholmare". medgavs ledamöter två fria resor fram och åter mellan riksdagsorten och hemorten. Sedan frågan om en höjning av riksdagsmannaarvodet varit föremål för motioner vid 1913 och riksdagar upptogs frågan på nytt vid riksdag i anledning av då väckta motioner. anslöt sig i utlåtande (nr 18) till den av motio-nä-rer-na uttalade uppfattningen att arvodet borde höjas. Som motivering anförde utskottet följande. Det synes vara ovedersägligt att det arvode som 1865 bestämts för andra kammarens ledamöter och 1909 införts även för första kammarens vidkommande, i de flesta fall icke utgjorde skälig ersättning för de kostnader, som vore förenade med riksdagsuppdragets fullgörande. Levnadskost-nader-nas stora stegring utgjorde givetvis i och för sig det starkaste och avgörande argumentet. Men härtill komme det förändrade läge, vari arvodes-frågan råkat, i den mån, särskilt genom förändrade rösträtts-bestämmelser, representanter för folkklasser, som 1865 ännu varit så gott som orepresen-te-rade, kommit att taga plats i båda kamrarna. Arvodets storlek måste beräknas med hänsyn jämväl till sådana ledamöter av , som under riks-dagstiden ginge miste om hela sin arbetsförtjänst eller väsentlig del därav. I fråga om grunderna för arvodets bestämmande anförde utskottet. Vid bedömandet av den synnerligen grannlaga frågan, till vilket belopp arvodet borde höjas, hade utskottet utgått från följande förutsättningar. Arvo-dets effektiva värde borde ungefärligen motsvara det, som det då gällande arvodesbeloppet ägt då det bestämts. Vidare följde det både av arvodesbestämmelsernas karaktär av grundlagsbud och av deras ömtåliga natur i övrigt, att den höjning, som komme i fråga, borde göras så pass stor, att nya ändringar i bestämmelserna - under förutsättning att dåvarande stadganden angående riksdagstidens längd alltjämt gällde - icke behöver ifrågasättas. Vid riksdag antogs slutligen förslag till grundlagsändring. Det fasta arvodet per lagtima riksdag ersattes av ett dag-traktamente. Höjningen av ersättningen, som alltså främst föranleddes av det försämrade penningvärdet, innebar att dagtraktamentet bestämdes till , dock högst för ledamot som inte var bosatt på "riksdagsorten". övriga ledamöter var ersättningen per dag, dock högst . De särskilda arvodesreglerna för urtima riksdag slopades. Vid riksdag avslog en motion om att dagtraktamentet skulle utgå med högst eller annat skäligt belopp. fann i utlåtande (nr 27) att den genomförda höjningen av arvodet hade blivit otillräcklig till följd av stegrade levnadskostnader som i sin tur orsakats av "penningvärdets häftiga fall". Utskottet ansåg emellertid att tidpunkten med "dess ovissa prisförhållanden" inte var lämplig för en ny reglering av arvodena. Vid riksdag väcktes frågan på nytt och ansåg , med hänsyn till penningvärdets utveckling, att "en höjning av arvodesbeloppet icke längre kunde undanskjutas". För att återställa arvodets effektiva värde bestämde att ersättningen skulle vara per dag, dock högst per lagtima riksdag för ledamot som inte var bosatt på riksdagsorten och eller högst för övriga. Höjningarna genomfördes slutligt vid riksdag. Vid riksdagarna 1922, 1924 och 1927 avslog motioner om att riksdagsledamöternas arvoden skulle sänkas. anförde att det visserligen kunde vara sant att dagtraktamentet för vissa ledamöter var högre än vad deras kostnader för ledamotskapet motiverade. Den omständigheten fick, enligt utskottet, inte medföra att man bortsåg från fall då en sänkning skulle kunna medföra "synnerliga svårigheter" att bibehålla uppdraget. Om sådana fall inte beaktades befarade utskottet att det i många fall kunde bli ett hinder "för förvärv av dugliga krafter åt riksdagsarbetet". fann utskottet ersättningen fullt skälig, varvid man stödde sig på en utredning som utskottet med hjälp av införskaffat rörande utvecklingen av priser, levnadskostnader och löner. Vid riksdag föreslog Kungl. Maj:t (prop. 195) en grund-lags-ändring som innebar en sänkning av arvodet till riksdagsleda-möterna. Förslaget innebar att en ledamot som inte var bosatt på riksdagsorten skulle få ett dagtraktamente på , dock högst , medan övriga ledamöter skulle få , dock högst . Förslaget motiverades av "den inträffade nedgången i levnadskostnaderna". (utlåtande nr 23) tillstyrkte en nedsättning av arvodet men förordade för sin del en sänkning från till för ledamöter som inte var bosatta på riksdagsorten och från till för övriga ledamöter. Utskottet anförde bl.a. följande. Vid övervägande av frågan med vilket belopp en sänkning skäligen borde företagas, har utskottet ansett, att sänkningen under inga förhållanden kunde och finge göras så stor, att syftet med arvodet förfelades. Riksdags-mannaarvodet måste, om det skall fylla sitt ändamål att möjliggöra även för ekonomiskt svagt ställda medborgare att mottaga riksdagsmannauppdrag, av-passas så, att dessa under riksdagsuppdragets fullgörande få ersättning för därigenom förlorade arbetsinkomster. Med fäst avseende härå finner utskot-tet den av Kungl. Maj:t föreslagna nedsättningen, då den ej kan avse allenast , utan måste gälla tills grundlagen möjligen i denna del ånyo ändras, icke kunna tillstyrkas, helst det icke nu med visshet kan förutses, vilket värde den svenska kronan kommer att få . Utskottet har därför stannat vid ett något högre arvodesbelopp än det av Kungl. Maj:t föreslagna men har tillika velat möjliggöra vissa ytterligare besparingar på annat sätt, nämligen genom reglering i särskild stadga angående avdrag å arvodet i vissa fall, vilka icke lämpligen kunna i grundlag regleras. Vid sin prövning av frågan om arvodets skäliga storlek har utskottet sökt göra rättvisa åt olika synpunkter. Sålunda har utskottet å ena sidan tagit vederbörlig hänsyn till den sänkning av den allmänna prisnivån, som ägt rum sedan riksdagsmannaarvodet senast reglerades, å andra sidan beaktat de genom kommunalskattereform införda bestämmelserna om beskattning av riksdagsmannaarvodet jämväl för riksdagsmän, som icke äro bosatta å riksdagsorten. Vid ett avvägande av dessa synpunkter har utskottet ansett sig böra förorda en sänkning av arvodet från till för riksdagsmän icke bosatta å riksdagsorten samt en i proportion härtill stående sänkning för övriga riksdagsmän. Denna sänkning motsvarar procentuellt ungefär den, som vidtagits i och i fråga om riksdagsmannaarvodena. förordade vidare i sitt utlåtande att ledamotsarvodet inte längre skulle beräknas i form av ersättning per dag utan i form av fast arvode för lagtima riksdag. Det var således i detta avseende fråga om en återgång till vad som gällde års grundlagsändring. Följaktligen förordade utskottet särskilda regler för urtima riksdag enligt vilka ersätt-ningen skulle utgå med ett månatligt belopp som uppgick till en fjärde-del av det vid lagtima riksdag utgående arvodet, dock högst med ett belopp mot-svarande arvodet vid lagtima riksdag. Enligt utskottet borde, som framgått ovan, de grundläggande reglerna an-gå-ende riksdagsledamöternas arvoden även i fortsättningen kvarstå i grund-lagen men kompletteras av föreskrifter i en av Konungen och gemensamt beslutad stadga vari reglerades villkoren för ledamotsarvodet. I stadgan reglerades bl.a. frågan om tidpunkten för utbetalandet av arvodet och avdrag på arvodet vid laga förfall och ledighet. godkände definitivt utskottets förslag . Förslaget innebar också att antalet fria resor ökade till fem i vardera riktningen. utfärdades en stadga (nr 54) om ersättnings utgående för riksdagsmannauppdragets fullgörande. Vid riksdag väcktes inom förslag om att själva arvodesbeloppet inte längre skulle regleras i riksdagsordningen utan i den kompletterande stadgan. Som motivering för förslaget anfördes bl.a. att "i främmande rätt arvodesfrågan i allmänhet icke vore reglerad i författningar av grundlags natur". Som motivering anfördes vidare att syftet med en uttömmande reglering i grundlag var att bestämmelserna skulle ha en större stabilitet än en reglering på annat sätt. Detta hade emellertid inte hindrat grundlagsändringar 1891, 1909, 1914, 1918, 1921 och . Enligt förslaget skulle vissa betydande fördelar kunna nås om ytterligare steg togs så att även bestämmelserna om arvodets storlek bröts ur grund-lagen. Det anfördes vidare. Väsentligen förändrade ekonomiska förhållanden kunna nämligen, såsom erfarenheten redan tidigare visat, inträffa , så att riksdagsmannaarvodets storlek kan behöva jämkas på ett snabbare sätt än vad som är möjligt. Det behöver därför icke befaras att utbrytandet ur grundlag av de ifrågavarande bestämmelserna skulle medföra, att dessa regler förlorade den stabilitet, som de inom vissa gränser bör äga. Tillräckliga garantier häremot torde ligga såväl däri, att stadgan om ersätt-nings utgående för riksdagsmannauppdragets fullgörande beslutas samfällt av Konungen och båda kamrar, som däri att den förevarande frågans natur torde göra obenägen att besluta ändringar i desamma, såvida ej särskilda omständigheter göra en ändring behövlig. (memorial nr 23) fann 1937 för egen del de anförda skälen bärande och hemställde att skulle anta ett vilande grundlagsförslag i enlighet med de angivna riktlinjerna. Det dröjde emellertid till riksdag, då utskottet med begagnande av sin initiativrätt lade fram ett nytt grundlagsförslag som dock avvek års förslag. I det nya grundlagsförslaget hade utskottet övergivit tanken på ett fast arvode beräknat för hela den tid var samlad. Utskottet ansåg att det års riksdag vilande grundlagsförslaget "icke i full utsträckning ägde den elasticitet" som var önskvärd. Den formulering som texten erhållit leder till att riksdagsman icke erhålla någon särskild ersättning för det under utomordentliga förhållanden - sådana som de nuvarande - tänkbara fallet, att efter avslutat arbete likvisst icke formligen upplöses (alltså "förpuppas") och därefter ånyo kallas till arbete. Med hänsyn härtill kan en regering i ett exceptionellt läge enbart för att bereda riksdagsmännen arvode tänkas se sig föranlåten vidtaga den eljest obehövliga åtgärden att upplösa en lagtima riksdag och sammankalla en urtima. antog slutligen vid riksdag en (KU:s memorial nr 5) ändring i riksdagsordningen som innebar att det i 23 § endast fastslogs att riksdagsman hade rätt till arvode och reseersättning och att de närmare bestämmelserna härom meddelades i en av Konungen och samfällt beslutad stadga. antog en ny stadga (nr 98) om ersättning för riksdagsmannauppdragets fullgörande. beslut innebar att man övergick till ett system, motsvarande vad som redan gällde för urtima riksdag, med arvode i form av månads-belopp. Arvodet skulle vara för den som var bosatt på riksdagsorten och för övriga, utan maximering av arvodet för år. En ledamot som var bosatt på annan ort än var berättigad till resekostnadsersättning vid resa till och från . Resekostnads-ersättning betalades för besök på hemorten högst för det antal resor fram och åter som motsvarade en . Vid prövningen av frågan, till vilket belopp riksdagsmannaarvodet nu skäligen bör bestämmas, bör viss hänsyn tagas till den betydande ökning av levnadskostnaderna, som inträtt sedan riksdagsmannaarvodet i samband med kris senast omreglerades. Det stora flertalet såväl i allmän som enskild tjänst anställda hava också i viss utsträckning erhållit kompensation för denna kostnadsökning.