frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Den omständigheten förnekade inte heller vid BUP:s samtal med henne. Hon hade dock vid samtalen även sagt att inte hade gjort henne illa. BUP synes inte närmare ha frågat vad hon menade härmed. Vid ett polisförhör uppgav att hon menat att inte hade bitit henne. Eftersom nämnden enligt remiss-yttrandet löpande följt polisutredningen utgår jag från att nämndens handläggare har haft kännedom om vad berättat vid det förhöret. har i sitt yttrande anfört att det finns brister i BUP:s utlåtande angående trovärdighet. Styrelsen pekar därvid på att utredarna inte beaktat olika möjliga alternativ till utsagor och att utredarna har haft vissa uppfattningar om händelsen som kommit att påverka bedömningen. En socialnämnd har givetvis stor anledning att följa ett utlåtande som en läkare utfärdat angående en medicinsk fråga. Likaså bör socialnämnden ofta kunna förlita sig på den barnpsykiatriska expertis som BUP representerar och följaktligen kunna ansluta sig till en uppfattning om t.ex. ett barns vårdbehov som kommer till uttryck i en BUP-utredning. Det sagda innebär dock inte att nämnden därvid befrias från ett eget ansvar när det gäller expertutlåtandets tillförlitlighet. Innehållet i BUP:s utlåtande rörande trovärdighet måste enligt min mening för var och en som tagit del av det och utredningen i övrigt ha gett upphov till frågetecken. Enligt remissvaret har nämnden gjort samma bedömning som BUP när det gällde trovärdighet. Avsaknaden av en diskussion om saken i nämndens utredning kan lätt leda till misstanken att nämnden okritiskt har godtagit BUP:s ståndpunkt. berättelse har inte redovisats i nämndens utredning. Såvitt framgår av nämndens remissyttrande har inte heller nämndens ledamöter tagit del av de utskrivna eller videoinspelade polisförhören med i samband med att nämnden beslutade om att ansöka om vård enligt LVU. Med hänsyn till den centrala betydelse som uppgifter har haft måste det därför ha varit en nästan omöjlig uppgift för nämndens ledamöter att bilda sig en egen uppfattning om hur uppgifter borde bedömas. En viktig fråga för nämnden att avgöra var om och under vilka förhållanden en hund har kunnat bete sig på det sätt som beskrivit. I denna fråga har det förelegat utlåtanden från flera sakkunniga. Enligt nämndens utredning hade åklagaren uppgett att ". man med stöd av veterinärutlåtande helt utesluter hunden som förövare . När nämnden beslutade att ansöka om vård enligt LVU hade den tillgång till ett intyg som hade utfärdats av veterinären vid Djursjukhuset i . Hon hänvisade till en kontakt med docenten . Nämnden hade även tillgång till ett utlåtande av denne. Härutöver hade vid hundskolan i uttalat sig. De uttryckte samtliga tvivel om version. Vid länsrättens förhandling förelåg ytterligare utredning av sakkunniga. Vid länsrättens förhandling hördes professorn , zoologiska institutionen vid , och fil. kand. , i . Skriftliga utlåtanden av hundkonsulten och statsagronomen förelåg. I kammarrätten åberopades även utlåtanden från hundpsykologen och professorn . Den samlade bild av den sakkunnigutredning som förebringades i läns- och kammarrätten är inte lika entydig som den som gavs av de utlåtanden som nämnden utgick från när den beslutade om att ansöka om vård enligt LVU. Det finns inte skäl att här närmare gå in på de olika uppgifter som framfördes av de sakkunniga. Däremot kan konstateras att svaret på frågan huruvida en hund skulle ha kunnat vålla skador uppenbarligen är mer belyst i den utredning som åberopades inför domstolarna än i nämndens utredning. Naturligtvis hade det med hänsyn till nämndens skyldigheter att från alla tänkbara aspekter bevaka intressen varit önskvärt att underlaget breddades redan som förberedelse till ansökan om vård. Jag kan konstatera att ett bredare sakkunnigunderlag hade kunnat tas fram. Tvärtemot nämndens uppfattning vill jag understryka vikten av att en socialnämnd alltid kritiskt granskar all den utredning som nämnden får ta del av. Detta är självfallet av särskild vikt i ett ärende som gäller ett tvångsingripande. Att nämnden har godtagit polisens/åklagarens slutsats av veterinärutlåtandena utan att göra en egen bedömning av dessa är självfallet inte tillfredsställande. Vissa övriga frågor rörande nämndens utredning Det finns även andra frågor som man skulle önska att nämnden hade resonerat kring i utredningen. Jag avser då bl.a. rivmärken och "rekon-struktionen". Inte heller berörs värdet av syster uppgifter, som gav ett betydande stöd för version av händelsen. Beträffande utredning vill jag tillägga följande. I utredningen anges under rubriken till beslut beskrivning av skadorna som "grymt och kraftigt våld". Någon liknande beskrivning finns inte i utlåtanden. Citatet ur utlåtande är delvis ryckt ur sitt sammanhang. Värdet av att återge det kan ifrågasättas. Det hade måhända varit av större värde att i själva utredningen närmare ange vad han observerat vid sin undersökning. Återgivandet av uttalandet har närmast karaktären av en argumentation som inte har hört hemma i nämndens utredning. Åtminstone utifrån och perspektiv måste valet av uppgifter ur läkarutlåtandena ha varit ägnad att ifrågasätta utredningens objektivitet. Utredningen innehåller ett felaktigt påstående om förutsättningarna för att bereda någon vård enligt LVU. I utredningen sägs nämligen att det "I LVU § 2 talas om att vård skall ges om det finns sannolika skäl för att ett barn i sitt hem riskerar att skadas i sin hälsa och utveckling". Enligt 6 § LVU kan ett beslut om omhändertagande fattas om det är sannolikt att ett barn behöver beredas vård enligt LVU. Ett beslut om vård kan dock inte fattas enbart på grund av att det är sannolikt att sådan vård behövs. Nämnden har i sitt yttrande anfört att nämnden inte varit okunnig om vilka förutsättningarna är för att bereda någon vård enligt LVU. Jag har därför inte funnit skäl att ytterligare uppehålla mig vid saken. När någon vårdas enligt LVU har socialnämnden ett ansvar för barnets behov av umgänge med föräldrar eller andra som har vårdnaden om honom så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården enligt LVU får socialnämnden enligt 14 § LVU besluta om en reglering av umgänget. Ett beslut att reglera en förälders umgänge med barnet förutsätter att åtgärden är erforderlig med hänsyn till ändamålet med vården. Bestäm-melsen om inskränkningar i umgänget skall tillämpas restriktivt. Nämnden har även möjlighet att föreskriva att en förälder får träffa barnet endast i närvaro av en tredje person, t.ex. en tjänsteman från socialförvaltningen eller det hem där barnet vistas. När nämnden beslutar att reglera umgänget bör nämnden sträva efter att inkränkningen av en förälders umgänge minimeras. Mot bakgrund av vad jag inledningsvis har anfört rörande JO:s uppgift uttalar jag mig inte om nämndens beslut att inskränka umgänge med . Jag har dock funnit skäl att något beröra handläggningen av umgängesfrågan i samband med att . frigavs från häktet. beslutade åklagaren att försätta . på fri fot. Nämnden beslutade då att . skulle få träffa sin dotter. , , upplyste att polisutredningen alltjämt pågick. Nämnden beslutade (delegationsbeslut) därefter att på nytt införa besöksförbud för . Det nu berörda tillfället är ett exempel på när nämnden ändrat sin inställning till umgänget. Nämnden har som förklaring till de "tvära " i umgängesfrågan hänvisat till de synpunkter som under hand framförts från BUP och polisen/åklagaren. Nämnden har i sitt yttrande inte gått in på det aktuella beslutet. Innehållet i en skrivelse från till kommundelsnämnden ger dock anledning anta att det tidigare beslutet att tillåta umgänge ändrades därför att upplyste att misstankar alltjämt förelåg om att . hade förgripit sig mot . I skrivelsen till nämnden anfördes bl.a. att misstankar mot fadern kvarstod och att polisutredningen ej var slutförd. Eftersom polisutredningen inte var avslutad bedömde handläggaren att man genom ett eventuellt umgänge kunde utsätta för psykiska påfrestningar. Om nämndens beslut att umgänget mellan . och skulle upphöra i sak var välgrundat finns det anledning att ifrågasätta hur nämnden ansåg att umgänget borde tillåtas. Nämndens handläggning ger intryck av inkonsekvens och att beslut har fattats utan att det har funnits ett tillfredsställande underlag för att kunna bedöma frågorna. Jag vill framhålla vikten av att det finns en ordentlig utredning rörande de frågor som nämnden (eller dess handläggare) skall ta ställning till innan ett beslut fattas. Liksom när det gäller faderns umgänge med gör jag inte heller något uttalande när det gäller nämndens bedömning av behovet att reglera kontakt med . Däremot finns det anledning att något beröra vad som föregick nämndens beslut (delegationsbeslut) att förbjuda allt umgänge mellan . och . vistades på Rosenbergshemmet. informerade Margerata hemmet om att fick träffa modern och sina syskon. talade med som arbetade vid . uppgav att . besökt . Enligt journalen uppgav även följande. Vid första besöket hade stängt in sig med på rum. Hon sa att hon missuppfattat personalen och trott att hon inte längre behövde ha sällskap vid besök. Sa dock att hon visste om att detta gällt förut och är nu införstådd med vad som gäller. Med anledning av detta beslutade , , att ". tills vidare inte får umgås med föräldrar eller andra anhöriga under vistelsen på barnhemmet (14 § punkt 1 LVU)". Beslutet synes ha föranletts av vad upplyste vid samtalet och risken för att vid eventuellt umgänge skulle kunna utsättas för påtryckningar. I journalen antecknades följande. är i kontakt med . Från åklagaren framförs att man ser det viktigt att inte utsätts för övertalningar eller behöver diskutera den aktuella händelsen med sina anhöriga. Man anser att det åtminstone vore bra om hon inte har umgänge med föräldrar eller andra anhöriga. Då uppgifter från barnhemmet framkommit att haft samtal med enskilt, trots överenskommelse, bedömer jag att det föreligger risk för att utsätts för påtryckningar under pågående utredning och att det kan vara till skada för henne. Jag beslutar därför att hon tills vidare inte får umgås med föräldrar eller andra anhöriga under vistelsen på barnhemmet (14 § punkt 1 LVU). Jag meddelar detta beslut till . Kommer att lämna besvärshänvisning. Som anges i 41 § LVU, får beslutet överklagas hos länsrätten. I detta sammanhang är en journalanteckning från av intresse. . uppgav då vid samtal med följande. är också fundersam till . Vid sitt första besök där fann hon endast en personal tillgänglig och den personalen hade inte varit informerad om att inte fick vara ensam med . Hon hade istället uppmanat och att gå in på rum för att vara ifred, då ett av de andra barnen varit mycket kontaktsökande och inte lämnat och tid för sig själva. Den här personalen hade t.o.m. stängt dörren om och . trodde att bestämmelserna om att hon skulle ha sällskap när hon träffade hade upphävts. borde ha upplyst . om uppgifter och även gett . möjlighet att ge sin version av vad som hade förevarit innan hon beslutade att inskränka umgänget. Det är en grundläggande förvaltningsrättslig princip att den som berörs av ett beslut skall ges tillfälle att yttra sig. Det framstår som märkligt att nämnden beslutat att hindra umgänge mellan modern och först efter det att talat med polisen. Nämnden borde i ett tidigare skede ha klarlagt huruvida nämndens utredning skulle kunna påverkas av om modern fick träffa sin dotter. I journalanteckningen talas om en överenskommelse rörande umgänget som handläggaren hade träffat med . Den finns inte dokumenterad i journalen. Jag har inte heller funnit att den finns dokumenterad på något annat sätt. En överenskommelse av förevarande slag är viktig och uppgift om den borde ha förts in i journalen. kontakt med andra närstående än föräldrarna Beslutet att inskränka kontakt med sin familj har inte begränsats till föräldrarna utan har kommit att omfatta alla anhöriga. 14 § LVU ger nämnden rätt att reglera föräldrarnas och eventuella andra vårdnadshavares umgänge med den som vårdas enligt LVU. Genom att den unge omhändertas enligt 6 § LVU inträder nämnden i föräldrarnas ställe. Nämnden bestämmer efter ett omhändertagande om barnets personliga förhållanden (11 § LVU). Av denna allmänna befogenhet att bestämma om barnets förhållanden följer att nämnden även kan besluta om alla besök o.d. hos den unge. Ett sådant beslut kan till skillnad från ett beslut att reglera föräldrarnas umgänge inte överklagas genom förvaltningsbesvär. Det är därför viktigt att nämnden noga överväger en sådan inskränkning i barnets kontakt med familjen (se härom bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 291). Nämnden har i sitt yttrande redogjort för de överväganden som legat bakom beslutet att reglera bl.a. kontakt med sina syskon. Jag har inte funnit att det finns tillräckliga skäl för mig att göra något uttalande i saken. Under nästa avsnitt berör jag dock nämndens beslut att tillåta att träffa sina syskon men att på nytt hindra sådan kontakt. kontakt med sin tidigare dagmamma Enligt en journalanteckning ansåg nämnden att tidigare dagmamma varit så "involverad" i familjen att hon inte borde få träffa . I ett brev som kom till kommundelsförvaltningen frågade biträde om saken. kontaktade då vid polisen som förklarade att det från deras sida inte förelåg något hinder mot att dagmamman fick träffa . beslutade då att upphäva dagmammans förbud att träffa . frågade . om inte även och kunde få träffa . Efter att ha talat med vid BUP meddelade . att även syskonen kunde få träffa . ringde vid BUP till . Enligt en journalanteckning sade hon att man i ". samrådet inte fann lämpligt att hade umgänge med sina närmaste, inkl dagmamma och syskon. Anledningen var att haft besök av dagmamman och att personalen på upplevt att hon verkar ha reagerat negativt på detta och blivit stingslig och orolig." talade även med som framhöll att det var viktigt att skulle få stå utan påverkan från sina närmaste. Såvitt framgår av utredningen synes därefter ha ändrat sin inställning rörande umgänge med dagmamman. I en skrivelse till nämnden anförde hon följande rörande telefon-samtalet med och . Man önskar att inte ska ta emot några besök under den nu aktuella utredningstiden. tog emot besök av dagmamman och personalen upplevde att hon inte mådde bra av detta. Man framhåller att det nu är ett viktigt skede i utredningen och att det är viktigt att inte blir störd. Undertecknad har redan hunnit meddela . att dagmamma och syskon får gå på besök. Jag ringer och underrättar . om samtalet från barnpsykiatriska kliniken. Hon blir upprörd över att vi ändrar beskedet och är mycket kritisk till att undertecknad inte tar självständiga beslut. Jag säger att vi i ärenden av det här slaget ser det som väsentligt att samråda vad gäller handläggningen. och ändrade uppfattning om umgänget. Detta kan självfallet inte lastas för. Däremot framstår det som uppenbart att de uppgifter som framförde om att blivit "stingslig" efter dagmammans besök inte var sådana att det fanns skäl för nämnden att motsätta sig att dagmamman fick fortsätta att träffa . Att nämndens ändrade inställning åtminstone delvis grundats på andrahandsuppgifter är inte tillfredsställande. borde självfallet ha kontaktat Rosenbergshemmet för att klarlägga saken. Det förekommer att bl.a. polisen till socialnämnden framför synpunkter på hur umgänget mellan ett barn och en förälder som misstänks för övergrepp mot barnet skall utövas. i ett sådant fall kan reglera förälderns umgänge skall avgöras utifrån bestämmelserna i 14 § LVU. Härvid måste man beakta att regleringen i LVU och de bestämmelser som styr en förundersökning i brottmål i hög grad skiljer sig såvitt gäller uppgifter och arbetssätt. Som jag uttalat bör socialtjänst och polis samarbeta i ärenden som rör misstanke om övergrepp mot barn. Nämnden utgör emellertid inte någon "förlängd arm" till polisen utan nämnden skall självständigt avgöra t.ex. om det enligt 14 § LVU finns förutsättningar för att reglera en förälders umgänge. Nämndens handläggning av frågan rörande dagmammans besök hos är inte godtagbar. Beslut har fattats utan tillfredsställande underlag. Det är svårt att av utredningen här dra någon annan slutsats än att polisens och BUP:s bristfälligt redovisade uppfattning blivit avgörande för handläggarens ställningstagande. Föreskriften att personal vid skulle närvara vid alla besök hos gällde även när skolfröken besökte . En sak skulle ha varit om personal borde vara närvarande i syfte att underlätta läxläsning. Enligt nämndens remissyttrande var detta dock inte den enda förklaringen. Det är dock svårt tro att nämnden på allvar menat att lärarinna skulle försöka att utöva påtryckningar på . Jag har inte funnit skäl att ytterligare utreda vad som förevarit i denna del utan nöjer mig med att konstatera att nämndens handläggning har präglats av en viss tafatthet. Med hänsyn till att har hindrats från att träffa för henne välkända personer är detta allvarligt. Det finns utrymme för olika uppfattningar angående flera frågor rörande placering och vistelse på Rosenbergshemmet. Däremot vill jag påpeka att inte bereddes någon skolundervisning, vilket givetvis är otillfredsställande. och . framförde i ett brev sina synpunkter till nämnden i denna del och begärde som en alternativ lösning att skulle få undervisning på . skrev även biträde till nämnden och uttryckte oro över att inte fick någon skolundervisning. hade dock handläggaren fört diskussion med skolan rörande möjligheten att ge undervisning på . Med hänsyn till att vistelse på drog ut borde nämnden självmant ha vidtagit åtgärder för att lösa skolfrågan tidigare än som blev fallet. Nämndens övervägande rörande behovet av insatser för syskon En misstanke om ett sexuellt övergrepp mot ett barn föranleder flera frågor rörande behovet av åtgärder beträffande barnets syskon. Beträffande behovet av stöd i krissituationen och vårdinsatser kan jag hänvisa till allmänna råd 1991:3, Sexuella övergrepp mot barn, s. 30 f. Om socialnämnden misstänker att ett sexuellt övergrepp inom en familj har skett måste nämnden överväga eventuella syskons behov av skydd. Nämnden antog att i hemmet utsatts för någon form av sexuellt övergrepp. Om nämnden misstänkte att eller . på något sätt medverkat till övergreppet borde nämnden ha haft anledning att hysa allvarliga farhågor för även och hälsa och utveckling. Kammarrätten har pekat på detta i sin dom i LVU-målet. Nämnden har i sitt yttrande inte förmått att närmare ange vilken bedömning som gjordes rörande och . Jag riktar inte någon kritik mot den inte beslutade att omhänderta och enligt 6 § LVU. Däremot borde nämnden, om den misstänkt att utsatts för ett sexuellt övergrepp, ha sett till att frågan om och behov av skydd omgående blev klarlagt. Det har inte funnits någon ursäkt för nämnden att dröja med en sådan utredning till efter att nämndens vårdansökan beträffande prövats slutligt. När samhället tvångsomhändertar ett barn använder man sig av maktbefogenheter som har till enda syfte att skydda barnet. För ett beslut om tvångsvård måste det föreligga en påtaglig risk för att barnet skall komma till skada på grund av förhållandena i hemmet. Lagstiftningen är avsedd att balansera barnets behov av skydd mot vikten av att inte onödigtvis kunna rycka upp ett barn ur dess naturliga miljö. När ärendet aktualiserades ansåg nämnden att skulle placeras utanför det egna hemmet. Jag har förståelse för den uppfattningen. Beträffande beslutet att omhänderta har jag anlagt vissa synpunkter på den formella hanteringen. Jag har därefter uppehållit mig vid olika frågor rörande nämndens utredning angående orsaken till skada. Däremot har jag inte uttalat mig om nämndens beslut att ansöka om att skulle beredas vård enligt LVU. I denna del vill jag dock anföra följande. Otvivelaktigt har det varit ett ytterst ovanligt fall som kommundels-nämnden haft att pröva. Likväl är det svårt att förstå och acceptera att så litet av-se-ende har fästs vid familjens - i första hand givetvis - redan inled-nings-vis lämnade uppgifter om vad som hänt. berättelse var så exceptionell att sannolikheten för att hon - en åttaårig flicka - fabulerat måste ha varit liten. Det är därför uppseendeväckande att inte mera intensiva och allsidiga utredningsåtgärder gjordes redan från början. Lika uppseende-väck-ande är det att kommundelsnämnden trots sin dokumenterade uppfattning att det rörde sig om ett sexuellt övergrepp av i första hand fadern inte klargjorde om det förelåg ett behov av att ingripa till skydd för de övriga barnen i familjen. Enligt min mening tyder det på att man från kommundelsnämndens sida trots de formella beslut som fattades var mycket osäker på vad som inträffat. har förlitat sig på polisens/åklagarens och psyko-logers synpunkter och därmed undvikit att göra självständiga bedömningar. Det är troligen närmast ofrånkomligt att bl.a. den uppfattning som barn-psykia--trisk expertis framför tillmäts stor betydelse i ärenden om sexuella över-grepp. Nämnden måste dock kritiskt granska alla de uppgifter som framkommer under en utredning. I ett så ovanligt ärende som detta kan det även krävas av en socialnämnd att den skaffar sig ett så brett expertunderlag som möjligt. Så har inte skett här. Med facit i handen och på grundval av utredningen här kan man enligt min mening hävda att och hennes familj har utsatts för en allvarlig kränkning. Ansvaret för ärendets handläggning i stort har vilat på olika myndigheter. Det nödvändiga samarbetet mellan myndigheterna i LVU-frågan synes här ha fått så olyckliga konsekvenser just därför att olika myndigheter har varit inblandade. LVU lämnar utrymme för de rättstillämpande myndigheterna att själv-ständigt värdera bevisningen i ett ärende. Två olika myndigheter kan därför dra olika slutsatser av samma utredning utan att någon av dem kan sägas ha fel. JO är återhållsam med att uttala sig om myndigheternas bedömningar i enskilda ärenden. Som regel uttalar sig JO inte heller i frågor som har prövats av domstol. Det finns brister i nämndens utredning angående LVU-frågan. För dessa har jag kritiserat nämnden. Med hänsyn till det anförda och ärendets särpräglade natur har jag dock inte funnit skäl rikta någon formell kritik mot den ansökte om att skulle beredas vård enligt LVU. Jag har kritiserat kommundelsnämndens handläggning av frågor rörande beslut om restriktioner i umgänge med sin familj. Sammantaget är bristerna sådana att kritiken är allvarlig. Nämndens beslutsunderlag har haft brister och det kan ifrågasättas om nämnden ibland överlåtit det faktiska beslutsfattandet till andra myndigheter. var under en förhållandevis avskuren från en naturlig kontakt med sina närmaste. Det finns anledning anta att detta har inneburit allvarligt men för henne. Hur långt-gående inskränkningar i ett barns umgänge som en socialnämnd bör besluta om på grund av utredningsskäl kan diskuteras. Utifrån detta och vissa andra ärenden hos JO kan befaras att lagstiftningen om socialnämndernas möjlighet att reglera umgänget ibland har tillämpats på ett sätt som inte har varit avsett. Jag vill uppmärksamma på frågan. Det finns eventuellt skäl för JO att återkomma till saken i ett senare sammanhang. Fråga om en socialnämnds skyldighet att hålla kontakt med vårdnadshavaren till ett barn som har beretts vård enligt LVU (Dnr 603-1997) I en anmälan till JO klagade på 1 (numera ) i för dess handläggning av ett ärende rörande hennes dotter ., född , som vårdats med stöd av 2 § LVU. S. ifrågasatte bl.a. grunden för den aktuella LVU-vården och kritiserade i hennes umgänge med Sb. samt anförde att nämndens för-valtning inte haft någon kontakt med henne . Anmälan remitterades till i för yttrande. Nämnden anförde i sitt remissvar bl.a. följande. Anledningen till att varken bashandläggaren eller familjevårdens handläg-gare tagit kontakt med modern är att vi efter noggrann bedömning funnit att en sådan kontakt endast skulle sabotera det umgänge som ändå före-kommit mellan mor och dotter sedan domen.