frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Från detta fängelsestraff blev han villkorligt fri med en återstående strafftid av . Han dömdes för stöld m.m. till fängelse och blev villkorligt fri från detta straff . Efter att ha funnit att straffet för borde bestämmas till straff-minimum för grovt rån anförde tingsrätten vidare att den grova stölden hade utförts under prövotid efter den villkorliga frigivningen och att den villkorligt medgivna friheten borde förverkas helt. Sedan tingsrättens dom överklagats av bl.a. yrkade denne vid huvudförhandlingen i hovrätten bl.a. att den i tingsrättens dom förverkade villkorligt medgivna friheten skulle undanröjas. Åklagaren medgav yrkandet. , avd. 6, undanröjde i en dom i mål B 1894/95 tingsrättens förordnande om att förklara villkorligt medgiven frihet förverkad. I domskälen konstaterades att eftersom inte häktats eller erhållit del av åtal för brott som prövats i målet före prövotidens utgång har förverkande inte kunnat ske. har anfört bl.a. följande. Han fick ordinarie domartjänst då han tillträdde tjänsten som rådman vid . Han har en s.k. blandad rotel med tvistemål och en mindre del brottmål. Inledningsvis var målet mot bröderna lottat på en annan rotel men på grund av sommarsemestrarna vid tingsrätten fick han ta över målet. Arbetssituationen var mer ansträngd än annars beroende på semesterledigheter. 26 och 27, hade han ansvaret för ytterligare tre rotlar. Normalt tjänstgör åtta domare vid tingsrätten men var tre domare i tjänst och endast två. En normal arbetsvecka arbetar han omkring men var det betydligt mer. Målet mot bröderna var tämligen omfattande med tre tilltalade, tre försvarare, flera målsägande och ett antal vittnen samt en förhandlingstid . Målet var ganska komplicerat och det var många frågor att hålla reda på. Detta framgår också av hovrättens dom i målet; hovrätten gjorde rättelser i samtliga sina tre domslut vad gäller brott och lagrum. I fråga om handläggningen vid tingsrätten minns han att rätten påbörjade sin överläggning sista huvudförhandlingsdagen - - men att man inte blev klar utan beslutade att fortsatt överläggning skulle äga rum . Det beslutades vidare att domen skulle meddelas eftersom de tilltalade var häktade; dessutom var en av dem bara . som den fortsatta överläggningen skulle äga rum fick han ont i bröstet och ryggen. Han hade smärtor och hade svårt att sitta. Vid första kafferasten såg hans arbetskamrater att han hade ont och de blev oroliga för att det var något hjärtfel. körde honom till vårdcentralen där en del prover togs. Han gjorde ett återbesök och fick då besked om att det inte var något hjärtfel. Läkaren ville emellertid sjukskriva honom men detta avböjde han med tanke på domskrivningen. Värken satt i , , och han fick på grund av värken stå upp när han arbetade. Eftersom värken ändå gick över och det var angeläget att meddela domen , ändrade han inte tiden för domens meddelande. - Någon risk för skada har inte förelegat på grund av förverkandet, eftersom ett längre fängelsestraff skulle ha utmätts om förverkande inte skett. har hörts som vittne i målet och samman-fattningsvis berättat följande. Av någon anledning hade man på tingsrätten talat om risken för hjärtinfarkt. När han träffade blev han, liksom andra arbetskamrater, orolig för att denne hade början till en infarkt. frågade honom om han inte skulle gå till läkare men det ville han inte. Då tog han själv initiativet och körde till vårdcentralen. Han följde själv med in till läkaren, eftersom han ville försäkra sig om att berättade för läkaren om sin arbetssituation. Efter besöket körde han till dennes bostad. kom dock tillbaka till tingsrätten. Som han minns det var mycket pressad och arbetstyngd vid tillfället och han var orolig för dennes hälsa. - Tingsrätten hade fått en rådmanstjänst indragen. Någon organiserad "back-up" fanns inte men ibland kunde en pensionerad domare komma in som avlastning. Den arbetssituation som rådde under aktuella semesterveckor var som han ser det "alldeles extrem". Det är utrett att , på sätt chefsjustitieombudsmannen har påstått, av oaktsamhet har förordnat om förverkande av villkorligt medgiven frihet trots att lagliga förutsättningar för detta inte förelåg. Fråga i målet är om gärningen med hänsyn till samtliga omständigheter kan anses som ringa. Av allmänna straffrättsliga principer följer att straffansvar för oaktsamhet inte skall komma i fråga för varje avvikelse från den eftersträvade felfrihets-normen. Även om en sträng bedömning måste göras då ett fel har inträffat inom rättsväsendet - särskilt när felet har avseende på ett frihetsberövande - bör inte en domare i det närmaste automatiskt drabbas av straff för varje fel som han har gjort. Risken för att det felaktiga förverkandebeslut som har medverkat till skulle ha medfört skada för den dömde har inte varit så obetydlig att gärningen redan på grund härav är att bedöma som ringa. Som en särskild omständighet tillkommer emellertid i förevarande fall att vid tiden för gärningen hade en mycket hög arbetsbelastning. Och till bilden hör dessutom att drabbats av ett akut sjukdomstillstånd med - allmänt sett - allvarliga symptom. Som har uttalat i sin dom av , mål B 5364/96, är det av rättssäkerhetsskäl angeläget att de som vid en domstol har att pröva frågor om frihetsberövanden inte försätts i en situation där den risk för misstag som alltid föreligger ökar högst påtagligt. I förevarande mål har hovrätten det bestämda intrycket och då särskilt genom nyanserade iakttagelser i fråga om arbetssituationen att - utan att kunna lastas för det - vid tillfället försatts i just en sådan förhöjd risksituation. Allt talar för att det inträffade berott på ett rent förbiseende. Utrett är att arbetsförmåga vid tillfället varit nedsatt till följd av sjukdom. Det ifrågavarande målet var förhållandevis omfattande och dessutom brådskande. Han har lojalt sökt fullgöra sin uppgift, trots de mycket ogynnsamma villkor som gällde med avseende på arbetssituationen såväl före som efter huvudförhandlingen. Att kontrollen då brast med avseende på förverkandet får tillskrivas dessa speciella omständigheter, vilka bör vägas in även när det gäller hans beslut att ändå meddela domen på den angivna tiden. Mot denna bakgrund finner hovrätten vid en samlad bedömning att den gärning som har gjort sig skyldig till är att anse som ringa. Åtalet skall alltså lämnas utan bifall. Domen vann laga kraft. Uttalanden om lagmannens skyldighet att göra anmälan till när det uppkommer en fråga om åtals-anmälan eller disciplinansvar som rör en vid tingsrätten anställd rådman (Dnr 2789-1996) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Med hänvisning till att JO hade inlett förundersökning mot rådmannen för tjänstefel vid handläggningen av ett flertal tvistemål gjorde . gällande att lagmannen vid , , hade åsidosatt sina skyldigheter som myndighetschef. borde, enligt ., ha inlett ett förfarande i syfte att stänga av från hans tjänst eftersom han måste ha känt till att notoriskt åsidosatte saklighet och objektivitet vid handläggningen av sina mål eller i varje fall att denne begick anmärkningsvärt många rättegångsfel. Efter en anmälan rörande handläggning av målet T 1620/93, som kom in till JO , och granskning av ett större antal mål beslutade jag att inleda förundersökning rörande tjänstefel avseende handläggningen av ett antal tvistemål, däribland det anmälda målet. Efter avslutad förundersökning beslutade jag att väcka åtal mot för tjänstefel under 21 åtalspunkter (dnr 684-1995). I sex av de mål som omfattades av förundersökningen hade tingsrättens dom överklagats till Hovrätten över och eller klagan över domvilla anförts hos hovrätten. I samtliga fall hade tingsrättens domar undan-röjts på grund av rättegångsfel och målen återförvisats till Lunds tings-rätt. Hovrättens beslut hade meddelats : i mål FT 393/92 (tingsrättens mål FT 1203/91) i mål FT 59/94 (tingsrättens mål FT 1430/93) i mål T 68/94 (tingsrättens mål T 1147/93) i mål FT 113/94 (tingsrättens mål FT 981/93) i mål FT 109/94 (tingsrättens mål FT 1174/93) i mål Ö 1641/94 (tingsrättens mål T 1620/93). Upplysningar och yttrande inhämtades från i frågan om han hade tagit del av de fem återförvisningsbeslut som härrörde samt i frågan om vilka ställningstaganden detta i så fall hade föranlett med hänsyn till reglerna om åtalsanmälan och disciplinansvar. remissvar kan sammanfattas på följande sätt. utgår från att han tagit del av besluten och minns också vissa av dem. Besluten har inte aktualiserat några ställningstaganden från hans sida med hänsyn till reglerna om åtalsanmälan och disciplinansvar. Enligt verksförordningen har chefen för en myndighet ansvaret för myndighetens verksamhet. Denna bestämmelse gäller enligt hänvisning i tingsrätts-instruktionen också lagmannen i en tingsrätt. Med verksamhets-ansvaret följer naturligt en befogenhet för chefen att ingripa disciplinärt mot en medarbetare som genom brister i tjänsteutövningen äventyrar myn-dighetens verksamhetsmål. En får sålunda ta initiativet till ett disciplinförfarande mot en underställd domare som t.ex. uppträtt olämpligt mot allmänheten eller mot övrig personal vid tingsrätten, som vägrat att handlägga mål och ärenden som tilldelats honom eller som brutit mot någon bestämmelse som gäller för tjänsteutövningen. Även om 15 § anställningsförordningen inte enligt ordalydelsen är fakulta-tiv, ligger det enligt hans mening i sakens natur att det måste ankomma på lagmannen att med hänsyn till omständigheterna bestämma om en med-arbetares fel skall beivras disciplinärt eller om annan åtgärd är lämpligare. ifrågasätter om inte förhållandena i en domstol bör skilja sig från vad som gäller i fråga om förvaltningsmyndigheter. I en domstol kan man tänka sig att chefens verksamhetsansvar skall anses begränsat med hänsyn till den enskilde domarens självständiga ansvar. Mot bakgrund av arbetsordningens regler att varje domare har ett själv-ständigt ansvar för handläggningen och avgörandet av de mål och ärenden som tilldelats honom eller i vilkas avgöranden han deltar och att lagmannen är administrativ chef, anser att en inte har befogenhet att ingripa disciplinärt mot sådana fel i en domares tjänsteutövning som direkt hänför sig till hans handläggning av mål och ärenden. Ett avgörande som grundas på en felaktig rättstillämpning eller en handläggning som innefattar rättegångsfel skall därför inte föranleda någon anmälan till . Denna principiella inställning utesluter inte att det finns situationer då en - med hänsyn till det verksamhetsansvar som han likväl har - är skyldig att vidta åtgärder på grund av en domarkollegas felaktiga rätts-tillämpning eller rättegångsfel. En sådan situation kan vara då felet vållat någon part ekonomisk skada som staten är skyldig att ersätta. En annan situation är den då det begångna felet är av så allvarlig beskaffenhet att domarens tjänstbarhet kan ifrågasättas. Det måste då ankomma på lag-mannen att ta initiativet till att domaren avstängs från fortsatt tjänste-utövning. Det är emellertid, med hänsyn till den särskilda anställnings-trygghet som enligt regeringsformen tillkommer en ordinarie domare, uppen-bart att en sådan åtgärd kan motiveras bara om felet är av synnerligen allvarlig beskaffenhet. Mot bakgrund av domarens grundlagsfästa självständighet anser att det möjligen kan förefalla okontroversiellt att en felaktig rättstillämpning eller ett rättegångsfel läggs till grund för en anmälan från lagmannens sida när felet är uppenbart men att det förhåller sig annorlunda om det är oklart huruvida ett fel blivit begånget eller domaren själv hävdar att han gjort rätt. Teoretiskt skulle lagmannen kunna begagna sig av ett hot om disciplinära åtgärder för att påverka eller styra domarnas rättstillämpning. Enligt vad tagit reda på genom sekreteraren för har det, såvitt denne kände till, aldrig förekommit att någon domstolschef gjort anmälan med anledning av innehållet i ett av högre rätt meddelat beslut om återförvisning på grund av rättegångsfel. Ett sådant beslut har i sig en disciplinär innebörd. Många domare som drabbas tar mycket illa vid sig. Det är då lagmannens uppgift att ge stöd och uppmuntran. När det gäller de aktuella besluten om återförvisning anser inte att de ifrågasatta handläggningsåtgärderna är av sådan beskaffenhet att de skulle ha kunnat föranleda skiljande från tjänsten. har inte handlat för egen skull och det handlar inte heller om bristande opartiskhet eller jäv. Felen har, såvitt känner till, orsakat ingen eller endast ringa skada för någon part. Även om det rör sig om sex åter-förvisningar anser han att samma principiella synpunkter gör sig gällande. Självklart gav de sex åter-för-visningarna honom anledning till bekymmer och han hade därför samtal med . framhåller avslutningsvis med bestämdhet att han vid en bedömning i efterhand är övertygad om att en disciplinanmälan från hans sida inte skulle ha gagnat tingsrätten. En sådan anmälan skulle inte ha varit förenlig med hans verksamhetsansvar. Regler om straffrättsligt ansvar, åtalsanmälan och disciplinansvar som gäller för ordinarie domare i tingsrätt En domare har ett straffrättsligt ansvar för sina åtgärder i tjänsten bl.a. till följd av regeln om tjänstefel. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar (20 kap. 1 § första stycket ). För åtalsanmälan gällde fram till följande. En arbetstagare, som var skäligen misstänkt för sådant i tjänsteutövningen begånget brott som avses i 20 kap. 1-3 §§ eller annat brott varigenom han hade åsidosatt något åliggande i tjänsteutövningen, skulle anmälas till åtal, om för brottet var föreskrivet fängelse eller det fanns anled-ning att anta att talan om enskilt anspråk skulle komma att föras (12 kap. 1 § lagen [1976:600] om offentlig anställning). Regeln har numera följande lydelse (22 § lagen [1994:260] om offentlig anställning, ). Den som är skäligen misstänkt för att i sin anställning ha begått brott skall anmälas till åtal, om misstanken avser 1. brott enligt 20 kap. 1 och 2 §§ samt 3 § första stycket , 2. annat brott, om det kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Alltsedan ämbetsansvarsreformen är domarna också underkastade ett disciplinärt ansvar. En arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, får meddelas disciplinpåföljd för tjänste-förseelse. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter ringa, får någon påföljd inte meddelas (14 § första stycket ; i 10 kap. 1 § i äldre fanns en motsvarande bestämmelse som emellertid i stället föreskrev att disciplinpåföljd fick åläggas om felet inte var ringa). Frågor om avskedande, avstängning, disciplinansvar och åtalsanmälan som rör ordinarie domare, utom justitieråd och regeringsråd, prövas av (34 § och 15 § lagen [1994:261] om fullmaktsanställning; motsvarande bestämmelse fanns i 15 kap. 4 § i äldre ). Om det uppkommer en fråga om disciplinansvar, åtalsanmälan eller avskedande som skall prövas av , skall detta genast anmälas till nämnden (15 § anställningsförordningen [1994:373]). Detta gäller även i fråga om avstängning och läkarundersökning enligt lagen om fullmaktsanställning. Motsvarande regler gällde enligt 27 a § första stycket i den äldre anställningsförordningen (1965:601) fram till . Enligt den äldre anställningsförordningen skulle anmälan till enligt huvudregeln göras av den myndighet som arbetstagaren lydde under (27 a § andra stycket). Detta innebar att en tingsrätt var anmälningsskyldig i fråga om de rådmän som tjänstgjorde där. Motsvarande reglering återfinns i den nya anställningsförordningen, men den har där utformats på ett annat sätt. Frågor om anställning skall enligt huvudregeln i 3 § nya anställningsförordningen prövas av den myndighet där arbetstagaren kan komma att bli eller är anställd. Det framgår att med "frågor om anställning" avses också frågor om anställningens upphörande. Enligt 15 § andra stycket anställningsförordningen skall åtalsanmälan m.m. göras av den myndighet som skall pröva frågor om anställningens upphörande. - - följer det direkt av 57 § fjärde stycket förordningen (1996:381) med tingsrättsinstruktion att anmälan avseende rådmän skall göras av tingsrätten. I tingsrätterna skall administrativa ärenden avgöras i plenum eller kollegium, av lagmannen eller på avdelning (28 § tingsrättsinstruktionen; 27 § i den äldre tingsrättsinstruktionen [1979:572]). Frågor om disciplin-ansvar och åtalsanmälan är sådana ärenden som, i tingsrätter som har plenum men inte kollegium, kan avgöras av lagmannen eller hänskjutas till plenum av honom (31 § tingsrättsinstruktionen; i den tidigare instruktionen 30 §). Regler om myndighetschefens ansvar för verksamheten Enligt 6 § verksförordningen (1995:1322) ansvarar myndighetens chef för myndighetens verksamhet. Myndighetschefen skall enligt 7 § första stycket se till att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt. Dessa regler är tillämpliga också på tingsrätterna (7 § tingsrättsinstruktionen). Motsvarande regler fanns i 4 och 5 §§ i den äldre verksförordningen (1987:1100) och 1 § i den äldre tingsrätts-instruktionen, som gällde fram till respektive . Bakgrunden till reglerna i om åtalsanmälan och disciplinansvar Det kan inledningsvis konstateras att de ändringar som har gjorts i det regelsystem som är av intresse i detta ärende inte har inneburit någon förändring i fråga om tingsrättens skyldighet att göra anmälan till om det har uppkommit en fråga om disciplin-ansvar eller åtalsanmälan avseende en rådman i tingsrätten. Av ansvarssystemets uppbyggnad följer att en anmälan avseende prövning av frågan om åtalsanmälan i praktiken medför att också frågan om disciplinansvar aktualiseras. Omvänt kan en disciplinanmälan föranleda att ta ställning till om åtalsanmälan skall göras med anledning av det förhållande som har kommit under nämndens prövning. Reglerna om anmälningsskyldighet utgör ett viktigt inslag i det särskilda ansvarssystemet för de personer som är verksamma vid myndigheterna. Det grundläggande motivet för både straffrättsliga och utomstraffrättsliga sanktioner inom det offentliga området är samhällsmedlemmarnas intresse av att offentliga funktioner utan ovidkommande hänsyn fullgörs på ett riktigt sätt (prop. 1975:78 s. 141). Anmälningsskyldighetens förtroendefrämjande funktion underströks sär-skilt i förarbetena till nu gällande . Departementschefen uttalade i denna fråga bl.a. följande (prop. 1993/94:65 s. 89). Det går emellertid inte att bortse från att den nuvarande bestämmelsen i 12 kap. 1 § ger en klar och entydig signal om hur man hos myndigheterna skall se på misstankar om brottslig verksamhet i anställningar inom det statliga området, exempelvis tjänstefel eller andra brott mot 20 kap. . Misstankarna skall utredas och eventuella brott skall beivras. Det får inte förekomma misstanke om att man hos myndigheterna försöker sopa missförhållanden under mattan. Sådana misstankar skulle nämligen allvarligt kunna skada förtroendet för de statliga myndigheterna och därmed deras möjligheter att utföra de uppgifter de är till för. I frågan om vilket organ som skall besluta om disciplinansvar och åtalsanmälan gjordes vid ämbetsansvarsreformen särskilda överväganden när det gällde ordinarie domare och andra högre tjänstemän som inte tidigare hade omfattats av reglerna. Förslaget att för ändamålet inrätta ett särskilt organ, , motiverades med att åtgärder i tjänsten av sådana befattningshavare inte lämpligen borde prövas disciplinärt av hans kolleger, med vilka han samarbetar och tillsammans med vilka han inte sällan har att i kollegial sammansättning fatta beslut (prop. 168 f.). Lagmannens ansvar för att verksamheten vid en tingsrätt bedrivs lagenligt har i sitt remissvar haft som utgångspunkt att lagmannen enligt verksförordningen har ett verksamhetsansvar för tingsrätten och att det endast är sådana brister i en medarbetares tjänsteutövning som äventyrar tingsrättens verksamhetsmål som bör leda till disciplinära åtgärder. Han syftar, som jag uppfattar det, på det som kan kallas arbetsplatsinterna förseelser av ett slag som kan förekomma i varje anställningsförhållande oavsett om arbetsgivaren är en myndighet eller ett privat rättssubjekt. Det är riktigt att reglerna om discip-linansvar avser även sådana förseelser. I de statliga myndigheternas verksamhet har reglerna om disciplin-ansvar emellertid också - på samma sätt som straffbestämmelsen om tjänstefel - till uppgift att bereda ett skydd för den enskilde i statens myndighetsutövning. Disciplinansvar kan därför komma att aktualiseras även i fall där ett begånget fel visserligen har sådan anknytning till myndighetsutövning som krävs för straff-ansvar men där straffrättsligt ansvar är uteslutet på grund av att gärningen måste bedömas som ringa i den mening som avses i straffbestämmelsen om tjänstefel (SOU 1992:60 s. 263 f.). Myndighetschefens verksamhetsansvar enligt verksförordningen innefattar inte bara att verksamheten skall bedrivas effektivt utan också att den skall bedrivas författningsenligt (7 § första stycket verksförordningen). Det finns således en uttrycklig skyldighet för en att verka för att den dömande verksamheten utövas i enlighet med lag. Sådant som lokal utbildning, praxisdiskussioner och information om ny lagstiftning och prejudikat är naturliga sätt att fullgöra denna skyldighet. Också det ansvarssystem som gäller för fel i tjänsten är emellertid av betydelse i detta hänseende. Grunden för både det straffrättsliga och det disciplinära ansvaret är, som redan nämnts, det allmänna intresset av att myndigheternas verksamhet bedrivs på ett lagenligt och även i övrigt korrekt sätt. Med hänsyn till dom-stolarnas centrala roll i en demokratisk rättsstat är detta intresse uppen-bar-ligen särskilt framträdande i fråga om verksamheten där. För att förtroendet för rättskipningen skall upprätthållas måste det ställas höga krav på den enskilde domaren, och det måste vidare vara möjligt att beivra begångna fel på ett sätt som framstår som tillfredsställande ur allmänhetens synpunkt. har som skäl för sin ståndpunkt att lagmannens verksamhets-ansvar bör begränsa sig till sådant som inte direkt rör handläggningen av enskilda mål och ärenden hänvisat till varje domares självständiga ansvar. Han har i sammanhanget gjort gällande att ett hot om disciplinära åtgärder t.o.m. skulle kunna användas för att påverka eller styra en domares rättstillämpning. Domstolarnas självständighet i den dömande verksamheten slås fast gen-om bestämmelsen i 11 kap. 2 § regeringsformen att ingen myndighet, och inte heller , får bestämma hur en domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt skall tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Härutöver garanteras den enskilde domarens oberoende ställning genom bestämmelsen i 11 kap. 5 § regeringsformen som innebär att en ordinarie domare kan skiljas från sin tjänst endast om det föreligger objektivt god-tag-bara skäl. En sådan åtgärd får inte vidtas annat än om han genom brott eller grovt eller upprepat åsidosättande av tjänste-åliggande har visat sig uppen-barligen olämplig att inneha tjänsten eller om han har uppnått gällande pensionsålder eller annars enligt lag är skyldig att avgå med pension. En ordinarie domare har vidare en ovillkorlig rätt att få frågan om skiljande från tjänsten prövad av domstol. Bestämmelsen i 11 kap. 2 § regeringsformen är avsedd att förhindra sådana ingripanden i en domstols dömande verksamhet som kan påverka utgången i ett särskilt fall. Den utesluter däremot inte en i efterhand utövad kontroll av hur domstolen och den enskilde domaren fullgör sina uppgifter.