frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Skattemål: Mål nr S 420-89 och S 423-89 Biståndsmål: Mål nr 1482-97 Skattemål: Mål nr S 81--84-93 och S 228-93 Socialförsäkringsmål: Mål nr Ö 224-94, Ö 473-94 och Ö 570-94 Även om min undersökning endast omfattat de allra äldsta målen och varit begränsad till tre målgrupper har jag fått den uppfattningen att de flesta länsrätterna har ett förhållandevis stort antal mycket gamla mål i balans. Detta är givetvis oro-väckande. Beträffande skattemålen synes en stor del av balansen vara hänförlig till kommanditbolagsmålen, och dessa mål förefaller hos de flesta länsrätter vara många fler än vad som framkommit i denna utredning. Jag har mig dock bekant att Kammarrätten i avgjorde ett antal pilotmål. Med hänsyn härtill torde det nu vara möjligt för länsrätterna att avgöra de mål vilka legat i avvaktan på utgången av kammarrättens prövning. I fråga om socialförsäkringsmålen kan jag konstatera att i flera av de äldsta målen ett avgörande nu synes vara nära förestående. Trots detta finns dock alltjämt allt-för många gamla mål i balans. Någon egentlig balans av bistånds-mål hos länsrät-terna har jag inte kunnat upptäcka. Det förefaller som om de flesta länsrätter avgör dessa mål så snart beredningen är klar, även om mål-gruppen inte uttryckligen nämns som förtursmål i länsrättens arbets-ordning. uppdrog åt en arbetsgrupp att analysera utvecklingen av målbalanserna i framför allt skattemål och social-försäkrings-mål hos länsrätterna med undantag av länsrätterna i , län och . Jag har tagit del av arbetsgruppens redovisning som omfattar inkomna, avgjorda och balanserade mål samt balanserade mål äldre än . Jag har härvid funnit att resultatet av min utredning uppvisar stora likheter med vad arbetsgruppen kom-mit fram till. Arbetsgruppen har även lämnat förslag på åtgärder för att komma till rätta med balansproblemen. Vad arbetsgruppen sålunda föreslagit, bl.a. en översyn av den egna domstolens arbetsformer, förstärkningspersonal m.m., kan vara ett sätt att lösa problemen. Jag finner det synnerligen angeläget att länsrätterna tilldelas tillräckliga resurser för att nedbringa antalet gamla mål och för att undvika att nya besvärande balanser uppstår. Med de i det föregående anförda synpunkterna avslutas ärendet. Länsrätt Antal mål fördelade på inkommandeår (kommanditbolag) 1989: 10 (exkl. kommanditbolag) 1990: 2; 1991: 8 1989: 5; 1990: 3; 1991: 2 1990: 2; 1995: 2; 1996: 6 1987: 1; 1988: 3; 1989: 6 1988: 1; 1989: 9 1987: 1; 1989: 3; 1990: 6 1988: 1; 1989: 3; 1990: 6 1989: 6; 1990: 4 1989: 7; 1990: 3 1989: 2; 1990: 2; 1991: 1; 1995: 2; 1996: 3 1989: 4; 1990: 6 1990: 1; 1993: 9 1993: 2; 1995: 8 1989: 2; 1990: 3; 1991: 5 Länsrätt Antal mål fördelade på inkommandeår 1995: 3; 1996: 2 1994: 2; 1995: 3 1995: 2; 1996: 3 1992: 2; 1993: 3 1993: 1; 1994: 3; 1995: 1 1995: 2; 1996: 3 1995: 2; 1996: 3 1993: 3; 1994: 2 1993: 3; 1994: 2 1994: 3; 1995: 2 1994: 2; 1995: 3 1993: 1; 1994: 4 1996: 3; 1997: 2 1995: 1; 1996: 4 1995: 1; 1996: 4 1993: 1; 1994: 4 1995: 1; 1996: 4 Länsrätt Antal mål fördelade på inkommandeår (återkravsmål) 1995: 3; 1996: 2 (exkl. återkravsmål) 1997: 5 1996: 1; 1997: 4 1994: 2; 1995: 3 1996: 1; 1997: 4 1996: 2; 1997: 3 1996: 1; 1997: 4 1996: 2; 1997: 3 Fråga om länsrätts utredningsansvar i ett mål angående kör-kortsingripande. Även fråga om länsstyrelses handläggning av körkortsärendet (Dnr 2472-1996) På grund av misstanke om att E.P. hade gjort sig skyldig till omkörning före ett obevakat övergångsställe beslutade i att tills vidare återkalla hans körkort. överklagade beslutet hos Länsrätten i , som genom dom avslog överklagandet. På uppdrag av E.P. begärde att JO i första hand skulle undersöka hur länsrätten kunnat meddela dom trots att åtalsfrågan redan var avgjord till E.P:s fördel. I andra hand begärde han att JO skulle undersöka orsaken till att inte kände till åkla-garmyndighetens beslut förrän han själv upplyste härom . Till stöd för sin anmälan anförde i huvudsak följande. E.P:s körkort blev återkallat genom beslut på grund av misstanke om omkörning före ett obevakat övergångs-ställe . I en underrättelse om beslut daterad med-delade åklagarmyndigheten beslut om att inte väcka åtal mot honom. Som moti-vering angavs att brott inte kunde styrkas. efter åklagarmyndighetens beslut avslog länsrätten E.P:s överklagande med motiveringen att det var sannolikt att hans körkort skulle komma att återkallas. Anmälan remitterades till länsrätten för utredning och yttrande. Länsrätten, genom lagmannen , uttalade följande. Länsrättens mål betr. E.P. har handlagts under ordförande-skap av chefsrådmannen . En av denne upprättad promemoria betr. handläggningen biläggs. Länsrätten beklagar att E.P. varit fråntagen sin förarbehörig-het för länge men anser inte att detta kan tillskrivas domstolen som fel eller försummelse. Länsrätten är i körkortsmålen överprövningsorgan i en kontradiktorisk process där det i första hand ankommer på parterna att förse domstolen med relevant besluts-underlag. Länsrättens egen utredningsskyldighet tar i första hand sikte på att rätta till sådant som är oklart eller ofullständigt. Med en omsättning av 30.000 mål är det, utan ett högst avsevärt resurstillskott, uteslutet för länsrätten att i varje enskilt mål utföra kontroller att någon-ting inte hänt. I detta aktuella fallet var fråga om en överprövning av ett interimistiskt beslut. Målet hade en total handläggningstid i länsrätten av . Om åtal ej skulle väckas hade körkortsmyndigheten befogenhet att återställa körkortet. Det fanns i länsrättens beslutsunderlag ingen uppgift som gav anledning till särskild kontroll. Det framstod snarare som högst sannolikt att körkortet skulle komma att slutligt återkallas. Det undandrar sig länsrättens bedömning vilken underrättelseskyldighet som vid ett avskrivningsbeslut åvilar åklagaren i förhållande till kör-korts-myndigheten eller körkortsregistret. Hos dessa hade sannolikt inte före funnits något besked att hämta. Om länsrätten tagit kontakt med åklagaren den 10 eller hade det heller inte funnits något officiellt besked att få. Om länsrätten dröjt med sitt beslut hade utgången blivit densamma som i verkligheten, d v s ett beslut av körkortsmyndigheten . En eventuell kontrollskyldighet från domstolens sida måste i alla händelser begränsas till målets berednings- och uppsättningsfas. En kontrollskyldighet i efter-hand under justerings- och expedieringsfasen framstår som helt utesluten. Enligt länsrättens uppfattning ankommer det vid beslut om "ej åtal" när ett körkort är interimistiskt återkallat i första hand på körkortsmyndigheten att svara för att körkortet blir återställt. Det är inte säkert att myndighetens beslut blivit/hunnit bli överklagat. Länsrätten har kanske t o m hunnit skilja sig från målet. Det rör sig följaktligen om en kommunikationsfråga mellan åklagaren och körkortsmyndigheten. Om åklagaren känner till att körkortet blivit omhändertaget kan (i avsaknad av ett gemensamt datasystem) några dagars tidsutdräkt mellan beslutet om icke åtal och körkortsåterställandet, till följd av postgång eller av omgång via körkortsregistret elimineras endast om åklagaren genast expedierar sitt beslut och per telefon eller fax underrättar körkortsmyndigheten. Löpande bevakning från körkortsmyndighet eller domstol framstår som helt orealistiskt. Länsrätten kan på anförda skäl inte se att domstolen eftersatt någon utredningsskyldighet eller eljest brustit vid handläggningen av målet. Av redogörelsen från chefsrådmannen framgick följande rörande handläggningen av det aktuella målet. Enligt primärrapport har P. (him-melsfärds dag) på i företagit omkörning före obevakat övergångsställe. Polisen omhändertog hans körkort. Rätt att ändå framföra bil medgavs honom för tiden t.o.m. . P. förnekade brott. Primärrapporten m.m. inkom till i . P. yttrade sig till . beslöt att återkalla körkortet tills vidare. Giltighetstiden för beslutet bestämdes räknat från delgivningen av beslutet om omhändertagande, d.v.s. t.o.m. . P. överklagade återkallelsebeslutet genom skrivelse som inkom till . Efter omprövning överlämnades handlingarna till länsrätten. De inkom hit . I överklagandet åberopade . bl.a. behov av körkort på grund av handi-kapp. Eftersom en avkortning av återkallelsetiden kunde komma ifråga anmälde föredraganden målet som brådskande. Målet föredrogs inför länsrätten . Domen, varigenom överklagandet avslogs, meddelades . Först genom JO-remissen har det kommit till länsrättens kännedom att åklagaren beslutat att inte väcka åtal. Från åklagarens kansli har upplysts att polisrapporten om förseelsen kom in dit samt att beslutet i åtalsfrågan fattades . Underrättelsen till P. om beslutet är daterad . beslöt att upphäva beslutet om återkallelse och underrättade . I beslut anförde JO Lavin följande. Enligt 1 § körkortsförordningen (1977:722) gäller förordningen i anslutning till körkortslagen (1977:477) bl.a. den registrering som behövs för tillämpningen av nämnda lag. Av 2 § körkortsförordningen framgår att är central körkortsmyndighet, att länsstyrelserna är regionala körkortsmyndigheter och att för registrering som avses i 1 § finns ett för landet gemensamt körkortsregister. Enligt 18 § körkortslagen skall till grund för återkallelse av körkort till följd av brottslig gärning beträffande frågan huruvida brott föreligger läggas lagakraftvunnen dom eller beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § eller motsvarande bestämmelse i annan författning. I 83 § körkortsförordningen regleras underrättelseskyldighet till om dom, beslut, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot varigenom bl.a. körkortsha-vare har funnits skyldig till annat brott - än vad som tidigare nämnts i paragrafen - vid förande av motordrivet fordon eller spårvagn (första stycket 2). Exempel på brott som avses är sådant som skett mot någon bestämmelse i vägtrafikkungörel-sen (1972:603). Underrättelse skall, med viss begränsning, lämnas även i fråga om beslut om åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § eller motsvarande bestämmelse i annan författning (83 § fjärde stycket körkortsförordningen). Sedan fått en sådan underrättelse skall verket enligt 86 § körkorts-förordningen framställa ett registerblad innehållande de i underrättelsen och i körkortsregistret upptagna registeruppgifterna samt sända registerbladet till . Även för domstol och åklagarmyndighet föreligger underrättelse-skyldighet. Sålunda anges i 85 § andra stycket körkortsförordningen att, om någon har åtalats för brott som avses i 83 § och beslut har meddelats om återkallelse tills vidare eller omhändertagande enligt denna förordning, tingsrätten skall, om åtalet läggs ned eller rätten frikänner den tilltalade, underrätta om det. Har det efter återkallelse eller omhändertagande enligt denna förordning beslutats att förundersökning skall läggas ned eller att åtal inte skall väckas, skall den som meddelat beslutet underrätta om det. E.P:s körkort omhändertogs av polismyndigheten och myndighetens primärrapport m.fl. handlingar inkom till . fick åklagarmyndigheten kännedom om den misstänkta trafikförseelsen genom att polisrapporten inkom dit. fattade åklagarmyndigheten beslut i åtalsfrågan och beslutade att inte väcka åtal. fick kännedom om myndighetens beslut genom ett meddelande daterat . Någon sådan omedelbar underrättelse till om beslutet varom stadgas i 85 § andra stycket körkortsförordningen sändes uppen-barligen inte varken då beslutet fattades eller i samband med att underrättelsen till E.P. fick kännedom om åklagar-myndighetens beslut först . En förvaltningsdomstol skall enligt 8 § förvaltningsprocesslagen (1971: 291) tillse att mål blir så utrett som dess beskaffenhet kräver. utredningsansvar varierar således alltefter målens beskaffenhet. Den genomförda reformen, varigenom förvaltningsmålet i allmänhet blivit ett tvåpartsmål, har i vissa hänseenden kommit att påverka utredningsansvarets omfattning och inne-börd. Målen om körkortsingripande har dock redan tidigare varit tvåpartsmål. I ett tvåpartsmål anses en förvaltningsdomstol ha möjlighet att lägga upp processen kontradiktoriskt för att på så sätt locka parterna till att förebringa egen utredning och att argumentera för sin sak. En grundläggande förutsättning för att en domstol skall kunna lägga upp förfarandet kontradiktoriskt är dock att de båda parterna är någotsånär jämbördiga. Om den enskilda parten har en klart underlägsen ställning i förhållande till det allmänna som motpart, bör domstolen ta på sig ett visst utred-ningsansvar för att trots de ojämlika styrkeförhållandena frambringa ett så objek-tivt riktigt resultat som möjligt. Vidare kan det ha en viss betydelse om den myndighet som intar partsställning i förvaltningsmålet har ett eget utredningsansvar eller andra uppgifter enligt en specialförfattning. Förvaltningsdomstolen bör i ett sådant fall med hänsyn till "målets beskaffenhet" kunna förutsätta att denna myndighet inom ramen för sina uppgifter förser processen med viss basinformation (se härtill JO 1996/97 s. I den nu aktuella måltypen skall erhålla underrättelser om olika slags beslut till den enskildes förmån i frågan om brott föreligger (85 och 86 §§ körkortsförordningen). Till saken hör också att körkortslagen innehåller en bestäm-melse som ger rätt att föra talan även till förmån för den enskilda parten (47 § första stycket). Vad nu anförts innebär att förvaltningsdomstolarnas utredningsansvar kan ha olika omfattning och innebörd beroende på målens beskaffenhet. Det är dock viktigt att komma ihåg att officialprincipen trots allt utgör grundprincipen för all handläggning av förvaltningsmål. har således under alla omständig-heter ett visst eget ansvar för att utredningen blir fullständig och korrekt. Den måste följaktligen se till att de faktiska förhållandena blir tillräckligt utredda och att de av en part påstådda omständigheterna styrks. Dessa åligganden fullgör dom-stolen främst genom att anvisa hur en förd talan måste kompletteras. I sistnämnda avseende kan påpekas att Regeringsrätten i sin dom i rättsfallet RÅ 1993 ref. 76 har uttalat att en återkallelse av körkort till följd av brottslig gärning innebär ett ingripande av sådan karaktär att prövningen om körkortsingripande kan anses stå straffrättskipningen nära (se härtill en artikel i 1995 s. 66 f.). Vad Regeringsrätten här uttalat bör utgöra särskild anledning för förvaltningsdomstolarna att vinnlägga sig om en aktiv processledning i målen om kör-kortsingripande på grund av brott. I remissvaret har anförts, vilket inte motsagts, att det i länsrättens beslutsunderlag inte funnits någon uppgift som gett anledning att misstänka att underlaget var otillräckligt. I sådant fall kan enligt min mening domstolens utredningsskyldighet inte utsträckas så långt att det åligger domstolen att särskilt kontrollera i vad mån åklagarmyndigheten fattat beslut i åtalsfrågan och vad detta beslut i så fall innebär. Jag finner därför inte anledning att uttala någon kritik mot länsrätten. I förevarande fall har det uppenbarligen brustit i kommunikationen mellan åklagarmyndigheten och . kan emellertid inte lastas härför. Så snart fick kännedom om åklagarmyndighetens beslut vidtogs åt-gärder för att återställa E.P:s körkort till honom. Fråga om utsättande av medicinsk diagnos i domskäl (Dnr 4053-1996) genomgick rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV). Chefsöverläkaren vid den sjukvårdsinrättning där A.Y. vårdades anmälde hos Länsrätten i frågan om upphörande av vården. Läns-rätten, som höll muntlig förhandling inom stängda dörrar, beslutade genom dom att den rättspsykiatriska vården inte skulle upphöra (mål nr Ö 15298-96). Vidare förordnade länsrätten att sekretessen enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) för de uppgifter om enskilds hälsotillstånd eller andra per-sonliga förhållanden som förebringats vid den muntliga förhandlingen skulle bestå i målet. I domskälen redogjordes bl.a. för A.Y:s psykiska hälsotillstånd såsom det beskrevs av chefsöverläkaren. Härvid angavs den medicinska diagnos som ställts. klagade i en anmälan på att länsrätten i domen återgett den medi-cinska diagnosen samt anförde att länsrätten härigenom brutit mot 7 kap. 1 § och 22 § sekretesslagen och att han blivit misskrediterad. Han framförde även invändningar mot länsrättens bedömning. Den aktuella länsrättsdomen begärdes in och gicks igenom. Anmälan remitterades till länsrätten för yttrande avseende vad som anfördes i anmälan om att diagnosen tagits in i domen. Länsrätten, genom lagmannen och länsrättsassessorn , uttalade följande. 7 kap 22 § sekretesslagen Av paragrafens lydelse framgår att sekretessen gäller hos domstol i brottmål samt i annat mål eller ärende, ifråga om vilket bestämmelserna om förundersökning i brottmål är tillämpliga. Länsrättens mål har inte varit av sådan beskaffenhet. Rätten har inte heller haft tillgång till tingsrätts resp utan endast de av nämnda domstolar meddelade domarna i mål nr B 12-1953-95 resp B 1441/95. Domarna är offentliga. anfört om att länsrätten skulle brustit i sekretess enligt nämnda lagbestämmelse föranleder ingen ytterligare kommentar. 7 kap 1 § sekretesslagen Förvaltningsprocesslagen är tillämplig vid länsrätten. Av 30 § förvaltningsprocesslagen framgår att rättens avgörande av mål skall grundas på vad handlingarna inne-håller och vad som i övrigt förekommit i målet. Vidare framgår av andra stycket nämnd paragraf att det av beslutet skall framgå de skäl som bestämt utgången. Av domslutet i mål nr Ö 15298-96 framgår att rätten, som hållit muntlig förhandling i målet inom stängda dörrar enligt bestämmelserna i 16 § förvaltningsprocesslagen, förordnat om sekretess enligt 7 kap 1 § sekretesslagen. Länsrättens förordnande om sekretess gäller det som förebringats vid den muntliga förhandlingen och som inte tagits in i domen. Av 7 kap 2 § sekretesslagen framgår att sekretess enligt 1 § inte gäller 1. beslut i ärende enligt lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård eller rättspsykiatrisk vård, om beslutet angår frihetsberövande åtgärd. 12 kap 4 § sekretesslagen Av 12 kap 4 § första stycket sekretesslagen följer att sekretess för uppgift i mål eller ärende i domstols rättskipande eller rättsvårdande verksamhet upphör att gälla i målet eller ärendet, om uppgiften tas in i dom eller annat beslut i samma mål eller ärende. I paragrafens andra stycke föreskrivs: "Första stycket tillämpas inte, om domstolen i domen eller beslutet har förordnat att sekretessen skall bestå. - - - Förordnande att sekretessen skall be-stå får inte omfatta domslutet eller motsvarande del av annat beslut - - -." m.fl. har i sin kommentar till sekretesslagen, tredje upplagan, sid. 344 i fråga om 12 kap 4 § andra stycket anfört. "I den mån det i en primär sekretessregel anges att sekretessen inte gäller beslut i ärendet eller verksamhet som avses i bestämmelsen saknar domstol givetvis möjlighet att meddela sådant förordnande." Kommentaren hänvisar i denna del som exempel till 7 kap 2 § p. 1 sekretesslagen (jfr prop. 1991/92:59, sid 30). Även om det i länsrättens ifrågavarande mål inte var fråga om överprövning av ett icke sekretessbelagt beslut enligt 7 kap 2 § p. 1 som avsåg frihetsberövande åtgärd framstår det ändå mot bakgrund av det angivna Corellska uttalandet för länsrätten som helt främmande att i den uppkomna situationen förordna om sekretess beträffande domskälen. Fråga uppstår då om vilken påverkan detta kan få på utformningen av domskälen. Vad en dom skall innehålla för faktauppgifter finns reglerat och rekommendationer om hur en dom skall vara uppbyggd har getts i olika sammanhang. Den slutliga utformningen av en dom görs dock av ordföranden i målet. Intages i en dom uppgif-ter som annars skulle vara sekretessbelagda blir de offentliga i domen. Om de häm-tats från en journal blir dock inte uppgiften i journalen offentlig jfr RÅ 1982 Ab 247. Domskälen skall innehålla de uppgifter som rätten, dvs ordförande och nämndemännen, ansett relevanta och som rätten lagt till grund för det domslut som medde-lats. En dom skall vidare motiveras så att parten förstår hur rätten resonerat. I det aktuella målet var fråga om förutsättningar förelåg enligt 16 § LRV för att upphäva pågående LRV-vård. Den första fråga som rätten därvid har att ta ställning till är patientens psykiska hälsotillstånd för rättens prövning. Av domen framgår att A.Y. hävdat att han var frisk och att den givna diagnosen . (diagnosen utelämnad här, JO:s anmärkning) . Då rätten hade en annan uppfattning förelåg skäl att bemöta hans påstående. Att därvid använda begreppet allvarlig psykisk störning i stället för diagnosen hade varit en möjlighet. Allvarlig psykisk störning är inte en diagnos utan en sammanfattande benämning på olika former av psykiska tillstånd och inte tillräckligt specificerande då diagnosen ifrågasatts. Eftersom domskälen som tidigare nämnts skall innehålla de uppgifter som rätten ansett relevanta och som rätten lagt till grund för det domslut som meddelas an-gavs den diagnos som givits av de för vården ansvariga läkarna och som länsrätten anslutit sig till. Att den sakkunniga läkaren inte uttryckligen använt sig av diagno-sen innebär inte att den skulle vara fel och saknar betydelse för länsrättens själv-ständiga bedömning av hälsotillståndet. Efter överklagande har kammar-rätten i numera i dom dels delat länsrättens uppfattning om den medicinska diagnosen, dels tagit in denna i öppna domskäl. I denna typ av mål liksom i mål enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård anges relativt ofta i länsrättens domar vilken diagnos patienten har givits av t ex behandlande läkare och som antecknats i journalen. Även över-instanserna tillåter sig vid behov att ange patientens diagnos. Som exempel härpå kan nämnas Kammarrättens i dom i mål nr 4881-1995, i mål nr 4939-1996, i mål nr 7300-1996. Även Regeringsrätten har tex i RÅ 1992 ref 98 angett diagnos liksom i RÅ 1992 not 403 och RÅ 1993 not 509. Det bör påpekas att även i andra typer av mål som handläggs av länsrätt förekommer angivande av diagnoser. Under åberopande av ovanstående anser sig länsrätten inte ha brutit mot sekretesslagens bestämmelser genom att i domen ta in den diagnos som rätten ansett före-ligga, ej heller att domstolen av annat skäl bort avstå från att ta in denna uppgift i domen. I beslut anförde JO Lavin följande. JO:s tillsyn avser i första hand en kontroll av att myndigheter och deras befattningshavare i sin verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt full-gör sina åligganden. Granskningen är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. Däremot brukar JO inte pröva myndigheternas eller domstolarnas ställningstaganden i sakfrågor, i synnerhet om dessa bygger på lämplighetsöverväganden eller förutsätter särskild sakkunskap. JO kan inte heller ålägga en myndighet eller en domstol att ändra ett beslut eller fatta ett beslut med viss innebörd. Vidare gäller att JO enligt de principer som gäller för JO:s gransk-ningsverksamhet inte bör göra uttalanden i frågor som är eller kan komma att bli föremål för prövning i ordinarie instanser. - Som framgått av remissvaret har läns-rättens dom varit föremål för Kammarrättens i prövning. Kammarrät-tens avgörande har i sin tur kunnat överklagas hos Regeringsrätten. Med hänsyn till vad som ovan anförts om JO:s granskningsverksamhet kommer jag att be-gränsa min bedömning till den fråga som remitterats till länsrätten. I 12 kap. sekretesslagen finns särskilda bestämmelser om sekretess hos domstolar m.m. I 12 kap. 1 § första stycket anges att, om domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från domstol eller annan myndighet erhåller uppgift som är sekretessbelagd där, sekretessen gäller också hos domstolen. Av 12 kap. 3 § första stycket framgår att sekretess för uppgift i mål eller ärende i domstols rättskipande eller rättsvårdande verksamhet upphör att gälla i målet eller ärendet, om uppgiften förebringas vid offentlig förhandling i samma mål eller ärende.