frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — I sin bedömning anförde hovrätten att svarandens invändning, som den fick förstås, med hänsyn till renhållnings-taxans utformning inte kunde anses sakna rättslig betydelse eller vara sådan att den av annan grund kunde lämnas utan avseende. Tingsrätten hade emellertid varken berett tillfälle att ta ställning till invändningen eller redovisat och bemött den i domen. Hovrätten ansåg att vad som förekommit utgjorde ett sådant rättegångsfel som borde föranleda undanröjande av domen och återförvisning till tingsrätten. Det sista av de beslut som är aktuella i detta ärende meddelades av hovrätten och avsåg tingsrättens mål T 1620/93. Detta avsåg en återvinningstalan mellan Bo T:s konkursbo och dennes son klagade i hovrätten över domvilla. Av hovrättens beslut framgår att tingsrätten felaktigt tillät Bo T., som var försatt i konkurs, att uppträda som ombud för vid en muntlig förberedelse. Hovrätten konstaterade vidare att tingsrätten inte hade ägt att, vid äventyr av att tredskodom annars meddelades mot , förelägga Bo T. att komma in med fullmakt och att tingsrätten självfallet inte heller hade ägt att meddela tredskodom sedan fullmakten hade getts in. Det kan inledningsvis konstateras att den typ av fel som det här är fråga om, dvs. avsteg från de grundläggande reglerna för tvistemålsprocessen, inte har varit aktuella i något tjänstefelsmål eller disciplinärende och att detta förhållande självfallet är ägnat att försvåra bedömningen av anmäl-nings-frågan. Vad gäller det sista återförvisningsbeslutet var emellertid enligt min mening redan de upplysningar om målets handläggning i tingsrätten som hade tagits in i hovrättens beslut av sådant slag att de gav upphov till anmälningsskyldighet enligt 15 § anställningsförordningen. I detta fall gjordes emellertid en anmälan till JO så snart som efter hovrättens beslut. Om en anmälan har gjorts till JO, JK eller allmän åklagare är detta enligt min mening ett godtagbart skäl för myndighetschefen att underlåta att göra anmälan till . Det ligger, när det är fråga om ett enstaka fel av den typ som har föranlett de fyra första av de här behandlade återförvisningsbesluten, nära till hands att anta att felet är resultatet av bristande noggrannhet i det särskilda fallet. Om det förhåller sig på detta sätt och kon-sekvenserna inte har blivit betydande, kan felet inte anses vara så allvarligt att det föreligger någon skyldighet att göra anmälan till . Av central betydelse för bedömningen av frågan hur allvarligt man skall se på en felaktig rätts-tillämpning av det här aktuella slaget är - utöver handlandets följder - vad som framgår om orsaken till felen, varvid särskild hänsyn måste tas till subjektiva omständigheter hänförliga till den befattningshavare som har begått dem. Av de fyra hovrättsbesluten framgår av naturliga skäl inte något om dessa omständigheter. I sammanhanget bör vidare framhållas att mitt åtalsbeslut grundades på ett avsevärt mycket fylligare underlag än vad hovrättens beslut utgör. Förundersökningen avsåg sålunda handläggning också av ett stort antal andra tvistemål, och en viktig del av utredningen utgjordes av förhör med i syfte att klarlägga de närmare omständigheterna kring hans sätt att handlägga målen. Det förhållandet att åtal har väckts kan således inte utan vidare tas till intäkt för att påstå att det har förelegat en skyldighet för att göra anmälan till . Omständigheter som emellertid med betydande styrka talar för att besluten borde ha föranlett en sådan anmälan är att det har varit fråga om upprepade fel av samma slag och att det rört sig om åsidosättande av regler av grund-läggande betydelse för den enskildes rättssäkerhet i tvistemålsförfarandet. Det är här värt att notera att har uppgett att han, just med hänsyn till att det rört sig om flera återförvisningsbeslut, ansåg att dessa gav anledning till bekymmer och att han av detta skäl hade samtal med . Det kan således på goda grunder hävdas att en korrekt tillämpning av regeln om anmälningsskyldighet skulle ha lett till att anmälan gjordes. Mot bakgrund bl.a. av vad som har sagts i det föregående om utrymmet för skilda bedömningar i anmälningsfrågor av det aktuella slaget kan det emellertid enligt min mening inte anses stå helt klart att besluten har gett upphov till en anmälningsskyldighet enligt 15 § anställnings-för-ord-ningen. Jag har därför inte grund för att göra gällande att avsaknaden av anmälan till med anledning av dessa beslut objektivt sett har inneburit ett åsidosättande av en föreliggande anmälningsskyldighet. Situationen har däremot under alla förhållanden varit av den arten att överväganden från en myndighetschefs sida som leder till att han avstår från att göra en anmälan bör dokumenteras på lämpligt sätt. Det kan sammanfattningsvis konstateras att underlåtenhet att över huvud taget överväga frågan om det fanns skäl att göra anmälan enligt 15 § anställningsförordningen till innebär att han inte har fullgjort sin uppgift som myndighetschef på det sätt som krävts av honom. Särskilt anmärkningsvärt är att inte ens i efterhand, sedan han genom JO:s remiss fått sin uppmärksamhet fästad på den aktuella problematiken, anser att han borde ha gjort några sådana överväganden. Han kan således inte undgå kritik. Som framgår av det sagda anser jag mig däremot inte ha grund för att påstå att underlåtenhet att överväga frågan om anmälan till i sak har medfört ett åsidosättande av en honom åvilande anmälningsskyldighet. Uttalanden om en tingsrätts beslut om förbud för åhörare att bära viss klädsel (mc-väst) under en rättegång (Dnr 105-1998) I ett beslut anförde chefsJO följande. I en anmälan till JO begärde motorcykelklubben genom A. att JO skulle pröva om det är förenligt med svensk lag att förbjuda åhörare att komma in i en rättssal iklädda västar med klubbens emblem. Av anmälan framgick bl.a. följande. Vid en rättegång i förbjöd rättens ordförande medlemmar i att bära sina västar inne i rättssalen. Åhörare skall självfallet uppträda "hyfsat" vid en rättegång och om så inte är fallet kan rätten visa ut dem som stör ordningen. Ingen i MC har någonsin uppträtt ovärdigt vid en rättegång. De aktuella västarna ingår i medlemmarnas normala klädsel. När de tvingades ta av sig västarna, hade de flesta tröjor med klubbnamnet på. Kamrater till den tilltalade är ofta med i rättssalen och dessas kläder kan säkert på olika sätt uppfattas som provocerande, liksom t.ex. särskild frisyr eller rakade huvuden. Kamratstödet gör att medlemmarna vill närvara vid rättegången och frågan är om de då skall behöva byta från sin normala klädsel. Handlingar i tingsrättens akt B 958-97 granskades, bl.a. protokollet från huvudförhandlingen . Av detta framgick att förhandlingen ställdes in eftersom ett vittne inte hade delgetts kallelse till förhandlingen. Ärendet remitterades därefter till för upplysningar och yttrande över anmälan. Tingsrätten kom in med ett remissvar genom lagmannen och hovrättsassessorn , som var rättens ordförande vid den aktuella förhandlingen. Det finns anledning att misstänka att särskilt målsägande och vittnen ofta känner rädsla eller obehag under domstolsförhandlingar vid vilka medlemmar i t.ex. vissa motorcykelklubbar är närvarande som åhörare, framför allt om medlemskapet framgår av speciell klädsel. Fastän några synpunkter på vissa åhörares närvaro inte framförts till tingsrätten av målsägande eller vittnen i det aktuella målet har , enligt vad som framgår av hans yttrande, när beslutet att inte tillåta västar fattades beaktat inte endast möjligheten att meddela föreskrifter till upprätthållande av ordningen enligt 5 kap 9 § utan även de överväganden som ligger till grund för bestämmelserna i 36 kap 18 § och 37 kap 3 § första stycket samma balk. Ett sådant beslut kan visserligen knappast stödas på ordalagen i nämnda bestämmelser - såvida man inte anser att den som bär en väst med vissa kännetecken uppträder otillbörligt (5 kap 9 § första stycket ) - men beslutet framstår likväl som rimligt med hänsyn till ändamålet med dessa bestämmelser, särskilt som målsägande och vittnen synes ha blivit alltmer ovilliga att yttra sig inför domstol i närvaro av t.ex. medlemmar i motorcykelorganisationer och det därför finns ett starkt behov av att på olika sätt skydda sådana förhörspersoner. En annan sak är att beslutet att förbjuda västar i detta fall visade sig inte ha avsedd effekt eftersom de som bar västarna under dessa hade på sig tröjor med motsvarande emblem. I det aktuella målet hade två personer, . och , åtalats för grov misshandel bestående i att de de var intagna på kriminalvårdsanstalten i genom slag och sparkar misshandlat en medintagen. Både . och var häktade. Målet sattes ut till huvudförhandling . Det visade sig att ett av åklagaren åberopat vittne, som enligt vad som framgick av förundersökningsprotokollet hade varit intagen på anstalten när den påstådda misshandeln skulle ha ägt rum, var mycket svår att delge kallelse till förhandlingen. Det hade vidare kommit fram att en av de tilltalade, ., hade visst samröre med motorcykelklubben . Före förhandlingen förekom vissa kontakter med åklagaren i målet varvid diskuterades bl.a. orsaken till delgivningsproblemen och huruvida några särskilda åtgärder borde vidtas med anledning av anknytning till Hells . Det kom då fram att vittnet förmodligen var rädd för att vittna och därför höll sig undan. I samråd med åklagaren beslutades att polis skulle närvara vid förhandlingen. Vittnet, som inte kunnat delges kallelse, inställde sig inte till huvudförhandlingen och den ställdes av den anledningen in. Ny huvudförhandling sattes ut till . Inför den förhandlingen kontaktades jag av en person tillhörande polisens underrättelsetjänst samt även av en polisman som enligt uppgift ingick i en särskild grupp, kallad Änglavakt, som hade till uppgift att bl.a. stävja det tilltagande s.k. mc-våldet. Jag upplystes om att en större polisstyrka från denna grupp skulle närvara vid huvudförhandlingen . Det tidigare omtalade vittnet hade inte heller till den förhandlingen kunnat delges kallelse. Misstankarna om att denne var rädd för att vittna hade stärkts vid kontakter med åklagaren. före förhandlingens början kontaktades jag av polisens insatschef, som önskade att jag inte skulle tillåta åhörarna att bära väst. Insatschefen förklarade att det utanför förhandlingssalen fanns mellan fem och tio personer som hade anknytning till Hells och att samtliga bar väst. Han förklarade vidare att det på västarna fanns olika symboler, bland annat ett märke med texten "Sergeant at arms" som innebär att den person som bär märket är organisationens vapenansvarige. Det fanns också märket "666", vilket skulle innebära att den som bär märket är dyrkare av satan. På övriga västar fanns bl.a. namnet på organisationen. Insatschefen berättade vidare att det råder s.k. västförbud på fängelser med anledning av beslut som fattats av . Han sade även att såväl målsägande som vittnen enligt hans erfarenhet ofta är rädda och så gott som alltid känner ett stort obehag på grund av närvaron av åhörare som kan kopplas till vissa motorcykelorganisationer samt att västarna i sig utgör ett maktmedel för dessa organisationer och att de används för att bl.a. markera organisationens närvaro för målsägande och vittnen. Efter samtalet med insatschefen kontrollerade jag personligen västarnas utseende. Vid prövningen av insatschefens önskemål övervägde jag huruvida det fanns lagligt stöd för åtgärden. Enligt den bedömning jag gjorde kunde bestämmelsen i 5 kap. 9 § tillämpas. Bestämmelsen är allmänt hållen och ger rättens ordförande möjlighet att meddela de föreskrifter som behövs för att upprätthålla ordningen vid sammanträden. Som jag uppfattar den regleringen har rätten en skyldighet att rent allmänt se till att det är ordning och reda i rättssalen. I detta bör anses ligga att måls-äg-ande, vittnen, rättens ledamöter och även åhörare i minsta möjliga mån skall känna obehag under en rättegång. Ordförandens möjligheter att meddela föreskrifter bör dock självfallet användas med sunt förnuft. Mot bakgrund av dels den information jag fått från polisens insatschef, dels de iakttagelser jag själv gjort, dels ock den omständigheten att ett vittne, sannolikt av rädsla, inte kunnat delges kallelse till förhandling beslutade jag att inte tillåta västar i förhandlingssalen. Skälet för åtgärden var att, om möjligt, minimera det obehag som övriga närvarande kunde antas känna genom organisationens närvaro i rättssalen. Beslutet meddelade jag insats-chefen som i sin tur informerade åhörarna. Även förhandlingen ställdes in på grund av att det tidigare omnämnda vittnet inte inställde sig. Ny huvudförhandlingstid sattes ut till . förhandlingen varade kunde jag konstatera att de åhörare som hade anknytning till Hells under västarna bar tröjor med motsvarande emblem som de som fanns på västarna. Mot den bakgrunden blev effekten av den vidtagna åtgärden inte den förväntade. Vid huvudförhandlingen lät jag därför saken bero. MC bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. Bestämmelser om offentlighet vid domstolsförhandlingar Varje medborgare är gentemot det allmänna tillförsäkrad bl.a. yttrandefrihet och informationsfrihet (2 kap. 1 § första stycket 1 och 2 regeringsformen [RF]). Informationsfriheten - frihet att inhämta och motta upplysningar samt att i övrigt ta del av andras yttranden - kan beskrivas som en spegelbild av yttrandefriheten. Den allmänna informationsfriheten kompletteras av regeln i 2 kap. 11 § andra stycket RF om att förhandlingar vid domstol skall vara offentliga. Grundsatsen om offentliga domstolsförhandlingar slås fast också i artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som gäller som svensk lag. Grundsatsen att domstolsförhandlingar skall vara offentliga gäller emeller-tid inte oinskränkt, utan begränsningar kan göras genom lag (2 kap. 12 § RF). Lagregler om offentligheten vid allmän domstol återfinns i 5 kap. rätte-gångsbalken (RB). Enligt vad som där föreskrivs kan rätten, med avsteg från huvudregeln om förhandlingsoffentlighet, under vissa förutsättningar för-ord-na att en förhandling skall hållas helt eller delvis inom stängda dörrar bl.a. om det kan antas att det därvid kommer att förebringas sekretessbelagda uppgifter (1 §). Föreskrifter om ordningen vid förhandlingar vid allmän domstol Också frågor om upprätthållandet av ordningen vid förhandlingar vid allmän domstol regleras i 5 kap. RB. Det är en uppgift för rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de föreskrifter som behövs i detta syfte. Han får utvisa den som stör förhandlingen eller på något annat sätt uppträder otillbörligt. Han får också begränsa antalet åhörare för att undvika trängsel. Vidare får rätten förbjuda att annan tar upp förhör på fonetisk väg, om det kan antas att upptagningen så besvärar den som hörs att det blir till men för utredningen. Fotografi får inte tas i rättssalen (9 § första stycket). Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla ord-ningen får rätten förordna att han skall tas i häkte och kvarhållas där så länge sammanträdet varar, dock inte längre än (9 § andra stycket). Särskilda föreskrifter om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar finns i lagen (1981:1064) i ämnet. Den som vid sammanträde inför rätten stör förhandlingen eller fotograferar i rättssalen eller bryter mot föreskrift eller förbud, som har meddelats med stöd av 5 kap. 9 § RB, kan enligt 9 kap. 5 § RB dömas till penningböter. Störningar av allvarligare slag kan åtalas med tillämpning av föreskrifterna om störande av förrättning i 16 kap. 4 § . Bestämmelser om parters och åhörares närvaro under vittnesförhör m.m. Om det finns anledning anta att ett vittne av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av en parts eller någon åhörares närvaro, eller om en part eller åhörare hindrar vittnet i hans berättelse genom att falla honom i talet eller på annat sätt, får rätten förordna att parten eller åhöraren inte får vara närvarande vid förhöret (36 kap. 18 § första stycket RB). Detsamma gäller vid förhör med en part eller med en målsägande som inte för talan (jfr 37 kap. 3 § första stycket RB). Av utredningen framgår att stödde sitt beslut att inte tillåta västarna inne i rättssalen på reglerna i 5 kap. 9 § RB och att hans syfte med åtgärden var att minimera det obehag som övriga närvarande kunde antas känna genom mc-klubbens närvaro. Av protokollet från huvudförhandlingen framgår inte annat än att förhandlingen var offentlig och att ingen av de säkerhetsåtgärder som anges i lagen om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar hade vidtagits. Att en förhandling är offentlig innebär att allmänheten har fritt tillträde till den lokal där förhandlingen hålls. Häri ligger att envar har rätt att övervara för-hand-lingen utan att behöva undergå identitetskontroll eller förklara varför han önskar närvara. Åhörarna kan vidare självfallet i princip vara klädda som de själva önskar. Som har sagts i det föregående ankommer det enligt 5 kap. 9 § RB på ordföranden att upprätthålla ordningen vid en domstolsförhandling. Med stöd av denna bestämmelse har ordföranden möjlighet att meddela de föreskrifter som behövs för att rättegången skall kunna genomföras utan störande inslag. Om någon exempelvis är berusad eller högljudd eller på något annat påtagligt sätt stör ordningen kan ordföranden visa ut honom från rättssalen. Vad som skall anses vara ordningsstörande beteende är ytterst beroende av bedömningar som ordföranden måste göra i varje enskilt fall (se t.ex. JK 1985 s. 47, JK 1986 s. 79 och JK 1987 s. 47). I JK 1986 s. 79 ansåg JK att bestämmelsen i 5 kap. 9 § RB formellt bör kunna tillämpas med avseende på beväpningen hos en uniformerad polisman då denne uppträder som vittne. I enlighet med det synsätt som kommer till uttryck i detta beslut bör bestämmelsen kunna tillämpas även i sådana fall där en åhörare är klädd - eller oklädd - på sådant sätt att det med fog kan göras gällande att han därigenom stör ordningen i rättssalen. Det bör emellertid framhållas att det här inte kan vara fråga om annat än fall av ren undantagskaraktär. Det kan exempelvis bli aktuellt att visa ut en åhörare ur rättssalen om hans klädsel är av sådant slag att den skulle kunna medföra ansvar för förargelseväckande beteende eller hets mot folkgrupp (jfr NJA 1996 s. Det finns däremot enligt min mening inte rättsligt stöd för att vid en offentlig domstolsförhandling i andra fall visa ut eller förbjuda en åhörare att komma in i rättssalen endast på den grunden att han genom sin klädsel visar att han tillhör en viss förening eller annan sammanslutning, även om denna skulle förknippas med värderingar och som står i strid med vad som är gängse i samhället. Jag vill här erinra om det skydd för yttrande- och föreningsfriheterna som ges i 2 kap. RF. Jag kan således inte finna att reglerna i 5 kap. 9 § RB gav stöd för åtgärd att förbjuda mc-klubbens medlemmar att bära sina västar i rättssalen. har uppgett att det i rättens skyldighet att se till att det är ordning i rättssalen bör ligga att målsägande, vittnen, rättens ledamöter och åhörare i minsta möjliga mån skall känna obehag under en rättegång. Enligt min mening rör det sig här emellertid inte om ordningsfrågor i den bemärkelse som åsyftas i 5 kap. 9 § RB. Aspekter av det slag som har nämnt bör i stället, såvitt avser vittnen, målsägande och andra förhörspersoner, bedömas med utgångspunkt i reglerna i 36 kap. 18 § första stycket och 37 kap. 3 § första stycket RB, som ger rätten möjlighet att under vissa förutsättningar besluta att en part eller åhörare inte får vara närvarande i rättssalen under ett förhör. Som har nämnt i sitt yttrande förefaller det som om när han fattade sitt beslut i viss mån vägleddes även av dessa bestämmelser. Möjligheten att visa ut åhörare ur rättssalen infördes genom en lagändring . Av förarbetena till lagändringen (prop. 1986/87:89 s. 135 och s. 178) framgår bl.a. följande: har det blivit ett allt större problem att vittnen i rättegångar hämmas i sin vilja att berätta om förhållanden som är ofördelaktiga för en part av rädsla för repressalier, inte i första hand från parten själv utan från åhörare som är på något sätt lierade med parten. Problemet gäller i huvudsak kamrater till den tilltalade i brottmål. Ofta börjar bearbetningen av vittnet i dessa fall med mer eller mindre direkta hot före förhandlingen. Kamraterna fullföljer sedan i typfallet sina försök till påverkan med att, utan något påtagligt störande beteende, intensivt iaktta vittnet under förhöret. Åtgärderna torde, enligt vad som upplysts, inte sällan leda till önskat resultat. Någon laglig möjlighet att ålägga åhörare att lämna rättssalen torde endast finnas när dessa stör förhandlingen på ett mer eller mindre påtagligt sätt (jfr 5 kap. 9 § RB). För att rätten skall få förordna att en åhörare inte får vara närvarande under ett vittnesförhör bör krävas att det finns särskild anledning till misstanke om att vittnet i åhörarens närvaro inte kommer att lämna fullständiga och sanningsenliga uppgifter. Om det inte föreligger alldeles speciella omständigheter, bör det inte vara tillräckligt att vittnet rent allmänt har svårt att tala inför större publik e.d., utan man måste kräva att vittnets känslor inför en viss eller vissa åhörare kan antas vara sådana att vittnet inte fritt berättar sanningen i deras närvaro. Härav följer också att det inte är motiverat att visa ut andra personer ur rättssalen än sådana som vittnets rädsla e.d. riktar sig emot. Det torde således i praktiken inte bli aktuellt att med stöd av denna bestämmelse ålägga t.ex. representanter för pressen att lämna rättssalen. Vad som sagts avser de fall då part eller åhörare söker påverka ett vittne under en förhandling utan direkt yttre iakttagbara medel. De situationer där sådana mera påtagliga medel används faller under tillämpningsområdet för 5 kap. 9 §. Rätten kan således i ett fall som det aktuella visa ut samtliga åhörare med anknytning till en mc-klubb under ett vittnes- eller målsägandeförhör, om dessas närvaro kan antas påverka förhörspersonen på det sätt som åsyftas i 36 kap. 18 § första stycket RB. Rätten bör redan före förhandlingen - efter hörande av parterna - kunna besluta om en tillämpning av bestämmelsen (Fitger, Del 3 s. 36:44). Det finns däremot inte någon laglig möjlighet för rätten att vid en offentlig domstolsförhandling visa ut eller förbjuda en åhörare att komma in i rättssalen under t.ex. sakframställning eller slutanföranden annat än om han stör ordningen på ett sådant påtagligt sätt att bestämmelsen i 5 kap. 9 § RB kan tillämpas. har i sitt yttrande hänvisat till uppgifter som han hade fått av en polisman om att det råder s.k. västförbud på kriminalvårdsanstalter. Mot bakgrund bl.a. av det förhållandet att antalet intagna med anknytning till extrema motorcykelklubbar har ökat utfärdade riktlinjer för intagnas innehav av vissa föremål m.m., vilka bl.a. innebär att en intagen inte skall medges att i anstalten bära eller i sitt bostadsrum förvara en väst som anger medlemskap i en extrem motorcykelorganisation. Riktlinjerna - som inte utgör bindande föreskrifter - har sin formella grund i regler i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, i förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt och i då gällande anstaltsföreskrifter KVVFS 1995:5 och avser åtgärder som syftar till att upprätthålla ordningen och säkerheten på kriminalvårdsanstalterna så att en ändamålsenlig kriminalvård skall kunna bedrivas. Något motstående intresse motsvarande grundsatsen om offentlighet vid domstolsförhandlingar finns här självfallet inte.