frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Efter återkomsten anmälde sig U.B. på ar-betsförmedlingen och gjorde anspråk på ersättning från kassan. Enligt kassan lämnade han dock inte in några kassakort (se AMS Försäkrings min-nesanteckningar). Fråga uppstod om han i hade förbrukat sina resterande ersättningsdagar i den pågående ersättnings-perioden eller om han kunde fortsätta på den gamla perioden (se Arbets-marknadsstyrelsens skrivelse av ). Kassan vägrade betala ut ersättning innan redovisning om utbetalade dagar erhållits från franska myndigheter. Det förefaller dock inte som om U.B. fick något beslut om ersättningsrätt , utan kassan avvaktade besked från . skrev till för att få klar-het om förbrukade dagar. fick Arbetsmarknads-styrelsen be-sked från att U.B. inte hade förbrukat alla kvarvarande er-sättningsdagar i perioden (se intyg från , bifogas). Besked härom lämna-des till kassan i skrivelse av (bifogas). Vad gäller betalning av medlemsavgiften har kassan skickat en skrivelse med bifogad inbetalningsavi till U.B. (bifogas). I skrivelsen angavs att utebliven betalning av avgiften skulle resultera i att medlemmen anses ha utträtt ur kassan. Det föreligger ingen laglig skyldighet för kassorna att påminna den enskilde medlemmen om att han eller hon inte betalat sin medlemsavgift. till kassan där han bl a berörde kassans avise-ring av medlemsavgift (bifogas). AMS Försäkring anser att en arbetslöshetskassa i normalfallet inte behöver fatta något beslut rörande utträde enligt 53 § . I U.B:s fall såg situatio-nen i viss mån annorlunda ut. var uppenbarligen i kontakt med kassan och han aktualiserade då frågan om ersättning. Även om han inte lämnade in kassakort gav han till känna att han ville ha resterande dagar i er-sättningsperioden. När beskedet kom från stod det klart för kassan att U.B. inte hade förbrukat samtliga dagar i ersättningsperioden. AMS För-säkring anser att U.B. rätteligen borde ha fått resterande ersättnings-da-gar retroaktivt, eftersom dessa avsåg tid . Kassan borde inte ha nekat honom utbetalning på grund av senare inträffat utträde. När kassan fick besked från borde kassan alltså åter ha aktualiserat hans ärende. Kassans skrivelse av får uppfattas innehålla ett beslut om att inte betala ut arbets-löshetsersättning efter 1995 (se fjärde stycket). Skrivelsen borde därför, enligt AMS Försäkrings mening, ha utformats som ett beslut med besvärshänvisning. lämnades tillfälle att kommentera remissvaret. JO Lavin anförde i beslut följande. En principfråga, som påkallar min bedömning, är om en arbetslöshetskassa måste meddela ett formligt beslut, när ett medlemskap i kassan upphör på grund av för-summad avgiftsbetalning. Eftersom ärendet hos JO avser tid då lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring () alltjämt var gällande, sker bedömningen med utgångspunkt i 53 § denna lag. 53 § hade följande lydelse: 53 § Den som inte vid utgången av andra månaden , på vilken fast medlemsavgift eller uttaxerat belopp belöper, till kassan antingen erlagt avgiften eller beloppet eller anmält förhållande, på vilket befrielse från betalningsskyldighet kan grundas, skall anses ha utträtt ur kassan . I en kassa med längre avgiftsperiod än kalendermånad skall medlem som inte från periodens början erlagt avgiften anses ha utträtt ur kassan . Om särskilda skäl föreligger, får medge, att utträdet skall anses äga rum , dock senast vid utgången av sjätte månaden. får medge, att den som underlåtit att inom föreskriven tid anmäla förhållande, på vilket befrielse från betalningsskyldighet kan grundas, ändå får bibehållas vid sitt medlemskap. Om särskilda skäl föreligger, får styrelsen även i annat fall besluta, att medlem som underlåtit att inom föreskriven tid erlägga fast avgift eller uttaxerat belopp skall få kvarstå i kassan. Bestämmelserna i 53 § har utan någon ändring av innehållet i sak överflyttats till lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor (AKL) och återfinns där i Enligt 53 § kunde försummad avgiftsbetalning föranleda att personen i fråga som regel skulle anses ha utträtt ur kassan. En vanlig uppfattning tycks vara att arbetslöshetskassan inte behöver fatta något särskilt beslut härom (se t.ex. i Karnov /98 s. 3672). Möjligen kan lagens formulering "skall anses ha utträtt" ha bidragit till denna uppfattning. AMS har i sitt remissyttrande framhållit att medlemskapet upphör formlöst vid försummad avgiftsbetalning och har härvid hänvisat till AMS meddelande nr 11/1990. I detta uttalas bl.a. att det aldrig har varit aktuellt att kassan när betal-ningen upphör skall besluta om utträde i varje enskilt fall utan medlemskapet upp-hör formlöst. Vidare sägs emellertid i meddelandet att om kassan anser att det inte finns särskilda skäl kassan måste fatta ett beslut. I meddelandet uppställs vissa krav på ett dylikt beslut. Således skall i beslutet uttryckligen anges att kassan har prövat men inte funnit särskilda skäl för bibehållande av medlemskapet och, om det är aktuellt, även uttala att sökt ersättning inte kan beviljas; dessutom skall be-slutet förses med om-pröv-ningshänvisning. Vad AMS anfört om att medlemskapet skulle ha upphört formlöst får inte undan-skymma det faktum att i det enskilda fallet medlemskapet upphörde till följd av att en företrädare för kassan konstaterat att de i 53 § uppställda förutsättningarna härför, t.ex. försummad betalning, varit uppfyllda. Sedan den i 53 § angivna tid-punkten för utträdet passerats, får det anses ha åvilat kassan att se till att bestäm-melserna i lagrummet vann tillämpning. Detta åliggande förstärktes därav att ar-betslöshetskassans styrelse enligt 52 § skulle föra en medlemsförteckning, vilken skulle innehålla uppgift om 1. varje medlems namn, personnummer, post-adress och tid för inträde i kassan, och 2. de avgifter och andra belopp som med-lemmen betalat in. Bortsett från att skyldigheten numera sägs åvila arbetslöshets-kassan återfinns samma regler i 35 § AKL. Även om kassan skulle ha register ge-mensamt med ett eller flera fackförbund ansvarar kassan således för att medlems-förteckningen innehåller korrekta uppgifter. Av det anförda framgår att när en medlem befunnits inte ha betalt medlemsavgiften, arbetslöshetskassan inte kunde undandra sig att ta ställning till huruvida medlemmen skulle anses ha utträtt ur kassan enligt 53 § . Frågan är dock om kassans uppfattning att utträde skett nödvändigtvis skulle ha kommit till uttryck i ett formligt, skriftligt beslut. Ett beslut av innebörd att någon inte kvarstår i kassan har väsentliga rättsverkningar för den be-rörde. Detta framgår av att efter omprövning ett beslut om med-lemskap kan över-klagas hos länsrätt (98 § ; numera 95 § AKL). För en med-lem är det av största betydelse att han får reda på kassans inställning till hans medlemskap. Det kan naturligtvis ligga i hans intresse att för kas-san presentera om-ständigheter som kan utgöra särskilda skäl för ett bibehål-lande av medlemska-pet eller att ansöka om återinträde. Se härtill de be-kymmer som uppkom för klaganden i rättsfallet FÖD 1993:14 och lägg märke till att Försäkringsöverdomstolen särskilt uppmärk-sammade att kla-ganden inte fått del av beslutet att avföra henne som medlem i samband med dess fattande. Kassan bör därför välja att redan från början meddela ett formligt be-slut om sin inställning till den enskildes medlemskap. Den enskilde skall underrättas om beslutet, och detta skall också förses med en omprövnings-hänvisning. Högst sannolikt är nämligen att en av en kassa avsedd formlös infor-mation till den en-skilde om medlemskapets upp-hörande inom för-valtningsrätt-skipningen skulle an-ses som en bärare av ett beslut av kassan. Informatio-nen kommer då att ha en all-varlig brist, om någon omprövnings-hänvisning inte finns med. AMS torde vara av den uppfattningen att en arbetslöshetskassa till viss del själv kan avgöra om ett formligt beslut skall meddelas. Behov av ett beslut skulle föreligga främst när medlemmen begär en prövning av frågan om det har förelegat särskilda skäl för att han skall få kvarstå som medlem. I övrigt skulle reglerna i 53 § ha kunnat tillämpas utan att detta kommit till medlemmens kännedom eller utan att ett formligt beslut meddelats. Jag vill här påpeka att regeln om särskilda skäl för sin tillämpning inte är beroende av någon uttrycklig begäran av medlem-men. När en kassa med tillämpning av 53 § konstaterat att medlemmen skulle an-ses ha ut-trätt ur kassan ligger häri att - såvitt kassan känner till - några sär-skilda skäl för ett bibehållande av medlemskapet inte heller förelegat. Enligt min mening är det oacceptabelt att inte alla slags ställningstaganden om medlemskaps upphörande på grund av försummad avgiftsbetalning anses behöva meddelas som självständiga beslut. Av utredningen får anses framgå att U.B. inte hade begärt att få ut resterande ersättningsdagar genom att lämna in kassakort. Något konkret yrkande om utbetalning av de resterande synes alltså inte ha fram-ställts. hade emellertid vänt sig till kassan och hemställt om besked beträffande sin ersättningsrätt och sitt medlemskap. Detta föranledde kassan att genom en skrivelse meddela honom att han väl hade kunnat få ytterligare tre er-sättningsdagar, men att han inte gjort anspråk på detta och att han inte kunde få ut ersättning därefter, eftersom han då ansågs ha trätt ut ur kassan. Kassans skrivelse får anses innefatta ett ställningstagande såväl till U.B:s rätt till ersättning retroaktivt som till hans medlem-skap i kassan. Jag instämmer i AMS bedömning att ställningstagan-det borde ha getts formen av ett beslut, som skulle ha försetts med en anvisning om hur U.B. kunde ha begärt omprövning. Eftersom kassan inte heller tidigare meddelat ett självständigt beslut i medlemskapsfrågan, har det varit än mer ange-läget att U.B:s hemställan föranledde ett beslut. I övrigt motiverar inte det U.B. har framfört i tillräcklig utsträckning att jag vidtar någon ytterligare åtgärd eller gör något uttalande. Med dessa besked avslutar jag ärendet här. Initiativärende: Fråga om överskridit sina befogenheter vid meddelandet av föreskrifter till 32 § lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring (Dnr 658-1997) I ett tidigare ärende hos JO (dnr 1315-1996) behandlades klagomål mot Industritjänstemännens arbetslöshetskassa. Saken gällde bl.a. frågan om kassans rätt att vid utbetalning av arbetslöshetsersättning göra avdrag för obetalda medlemsavgifter. Utredning och yttrande inhämtades från () över bl.a. den delen av anmälan. Vad gällde rätten att göra avdragen i fråga hänvisade kassan och AMS till AMS föreskrifter till 32 § lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring (AMSFS 1991:15 Uppslag 10 punkt 2 b). Föreskrifterna har i här aktuell del följande lydelse: Vid utbetalning av ersättning skall kassan göra avdrag för förfallna, ej erlagda avgifter. I beslut i ärendet uttalade JO Lavin, såvitt nu är av intresse, följande. Jag vill i detta sammanhang nämna att jag finner det tveksamt om föreskriften i fråga kan anses utgöra en sådan verkställighetsföreskrift till lagen om arbetslöshetsförsäkring som AMS äger meddela med stöd av 29 § förordningen om arbetslöshetsförsäkring. Jag avser att ta upp denna fråga till bedömning inom ramen för ett särskilt ärende. Mot denna bakgrund lades ett nytt ärende upp. Härefter infordrades yttrande från AMS. AMS överlämnade som sitt svar ett yttrande från AMS ansvarsområde Försäkring. Följande anfördes (bilagan har här utelämnats). I beslut av rörande Industritjänstemännens arbetslöshetskassa har JO ifrågasatt om föreskrifter till 32 § lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring () kan anses förenliga med 29 § förordningen (1988:1400) om arbetslöshetsförsäkring. Enligt ifrågavarande föreskrift skall kassan, vid utbetalning av ersättning, göra avdrag för förfallna, ej erlagda avgifter. En regel av detta slag har funnits sedan den statsunderstödda arbetslöshetsförsäkringens tillkomst. I 1 § förordningen (264:1934) om erkända arbetslöshetskassor, som trädde i kraft , ålades arbetslöshetskassorna att anta stadgar som reglerade medlemmarnas rättigheter och skyldigheter gentemot kassan. (företrädare som tillsynsmyndighet) utarbetade normerande normalstadgar för arbetslöshetskassorna. I § 42 (rätteligen § 41; JO:s anm) tredje stycket normalstadgan angavs: "Vid utbetalning avdragas förfallna men icke guldna avgifter till kassan" (se bifogat utdrag ur arbetslöshetskassor, 1935). Ursprungligen sköttes både inkassering av medlemsavgifter och utbetalning av arbetslöshetsersättning av den lokala redogörarorganisationen. Den ovannämnda regeln gav ett rättsligt stöd för att göra avdrag för förfallna medlemsavgifter från den enskildes ersättning och möjliggjorde naturligtvis också att man på ett praktiskt sätt kunde säkra avgiftsinkasseringen från de arbetslösa. Regeln måste emellertid också ses som ett komplement till den regel i stadgarna som anger följderna av utebliven avgiftsbetalning. Bristande betalning av medlemsavgiften medför, och medförde även 1935, att en medlem anses ha utträtt formlöst ur kassan efter en viss angiven tid (se 53 § ). För att på nytt bli medlem måste man ånyo ansöka om medlemskap, vilket förutsätter att man har ett arbete, och för att ersättningsrätt på nytt skall föreligga krävs att man varit medlem efter senaste inträdet (det s k medlemsvillkoret, se 6 § ). Som en följd av ändringar i de föreningsrättsliga bestämmelserna i lagen om arbetslöshetsförsäkring - främst 42 § - utarbetades nya normalstadgar för kassorna vilka enbart innehöll de för varje kassa nödvändiga föreningsrättsliga reglerna. Från och med nämnda datum fanns det därmed inte längre några regler som rörde rätten till ersättning i kassornas stadgar. Arbetslöshetskassorna skulle tillämpa lagen om arbetslöshetsförsäkring direkt när man prövade enskilda medlemmars ersättningsrätt. Tillämpningsregler av betydelse för ersättningsrätt, som tidigare fanns intagna i stadgarna, utfärdades istället genom föreskrifter. I samband med dessa förändringar uppstod fråga om den i remissen aktuella bestämmelsen, som bedömdes inte kunna ingå i de nya stadgarna, skulle införas som en föreskrift för arbetslöshetskassorna eller tillåtas försvinna. Representanter för kassorna förespråkade det . Orsaken härtill var att kassorna ansåg sig ha svårigheter att följa bestämmelsen - utbetalningen sker ju numera genom några få stora databaserade system som inte är sammankopplade med registren för medlemskap och avgifter. Från sida ansågs bestämmelsen emellertid ha ett värde eftersom denna skyldighet för kassorna att dra av förfallna avgifter när de gjorde ersättningsutbetalning, hade lett till bifall i ett antal över-klagnings-ärenden innebärande att medlemskap förblev obrutet och att ersättningsrätt därmed förelåg. På grund av arbetslöshetskassornas ställning, som privata rättssubjekt, måste rättsligt bindande tillämpningsregler för kassorna ges genom föreskrifter. Med hänsyn till utträdesregeln i 53 § anser AMS Försäkring att det alltjämt finns ett behov av en föreskrift som ålägger kassorna att göra avdrag för förfallna avgifter. JO Lavin anförde i beslut bl.a. följande. Lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring () och förordningen (1988:1400) om arbetslöshetsförsäkring har upphört att gälla. I stället har lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring och förordningen (1997:835) om arbetslöshetsförsäkring trätt i kraft. Vidare har AMS med stöd av den nya lagen och den nya förordningen meddelat nya föreskrifter om arbetslöshetsförsäkring (AMSFS 1997:13). De i detta ärende aktuella bestämmelserna har så gott som ordagrant förts över till den nya regleringen (se 47 § lagen, 1997:238, om arbets-lös-hets-försäkring, 24 § förordningen, 1997:835, om arbetslöshetsförsäkring och 87 § AMSFS 1997:13). Den fråga som aktualiserats i ärendet är således fortfarande aktuell. Skulle AMS föreskrift stå i strid med regeringens bemyndigande följer av 11 kap. 14 § regeringsformen (RF) att föreskriften inte får tillämpas. Bestämmelsen i 32 § hade följande lydelse (jfr 47 § den nya lagen). Ansökan om ersättning göres skriftligen hos arbetslöshetskassan. Vid ansökningen skall fogas intyg av arbetsgivare om den försäkrades arbetsförhållanden samt de uppgifter i övrigt som behövs för bedömande av den försäkrades ersättningsrätt. Kan sådant intyg endast med stora svårigheter införskaffas, får arbetsförhållandena och övriga uppgifter styrkas på annat sätt. Intyg och övriga uppgifter skall förvaras bland kassans handlingar. Arbetsgivare skall på begäran utfärda intyg som avses i första stycket enligt formulär som fastställts av . AMS föreskrift till bestämmelsen hade som ovan anförts bl.a. följande lydelse (jfr nu gällande föreskrift i 87 § AMSFS 1997:13). Vid utbetalning av ersättning skall kassan göra avdrag för förfallna, ej erlagda avgifter. Som stöd för utfärdandet av föreskriften har AMS åberopat 29 § förordningen (1988:1400) om arbetslöshetsförsäkring, vilken hade följande lydelse (jfr 24 § den nya förordningen). AMS får meddela föreskrifter för verkställigheten av lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring och denna förordning. Enligt 8 kap. 13 § första stycket RF får regeringen genom förordning besluta 1. föreskrifter om verkställighet av lag, 2. föreskrifter som ej enligt grundlag skall meddelas av . Enligt tredje stycket samma paragraf får regeringen i förordning som avses i första stycket överlåta åt myndighet under regeringen att meddela bestämmelser i ämnet. Myndigheterna saknar enligt regeringsformen egen normgivningskompetens och kan alltså inom området för regeringens förordningsmakt enligt 13 § meddela föreskrifter endast efter bemyndigande i förordning. Regeringen hade inom ramen för sin s.k. restkompetens enligt bestämmelserna i punkten 2 i nyssnämnda stadgande i regeringsformen ägt bemyndiga underordnad myndighet att utfärda närmare föreskrifter om rätten till ersättning enligt förordningen. Jfr , Normgivningsmakten enligt regeringsform, 2 u. 1989, s. 98 f. Regeringen har emellertid till AMS delegerat endast rätten att meddela föreskrifter för verkställigheten av lagen och förordningen. Om vad föreskrifter angående verkställighet av lag får innehålla anförde föredragande departementschefen bl.a. följande i förarbetena till regeringsformen (prop. 1973:90 s. 211). Med föreskrifter om verkställighet av lag bör enligt min mening i första hand förstås tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär. I viss utsträckning torde det emellertid vara ofrånkomligt att tillåta, att regeringen med stöd av sin behörighet att besluta verkställighetsföreskrifter i materiellt hänseende "fyller ut" en lag, även om lagen i och för sig skulle befinna sig inom det obligatoriska lagområdet. En förutsättning för att regeringen skall få göra detta måste emellertid vara, att den lagbestämmelse som skall kompletteras är så detaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt genom den av regeringen beslutade föreskriften. I verkställighetsföreskriftens form får således inte beslutas om något som kan upplevas som ett nytt åliggande för enskilda eller om något som kan betraktas som ett tidigare ej föreliggande ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Vad departementschefen här anförde bör självfallet också omfatta sådana verkställighetsföreskrifter som en förvaltningsmyndighet utfärdar med stöd av bemyndigande i en förordning. Bestämmelsen i 32 § innehöll över huvud taget inga regler om utbetalning av ersättning. Lagen i övrigt innehöll inte heller några regler härom. Den av AMS utfärdade föreskriften om att kassan skulle göra avdrag för förfallna, ej erlagda avgifter vid utbetalning av ersättning måste därför anses ha tillfört regleringen något så väsentligen nytt att den gått utöver vad som kan anses som en verkställighetsföreskrift. Enligt min mening har AMS här överskridit sina befogenheter enligt bemyndigandet i 29 § förordningen (1988:1400) om arbetslöshetsförsäkring med den följd att den aktuella föreskriften i AMSFS 1991:15 Uppslag 10 punkt 2 b egentligen inte har fått tillämpas. Jag har full förståelse för de synpunkter som AMS framfört i sitt remissyttrande om behovet av en regel med den innebörd som AMS föreskrift har. Särskilt har jag fäst mig vid de uppenbara fördelar som regeln ger en medlem som underlåtit att betala förfallna medlemsavgifter. Frågan är dock var i regelverket en sådan regel bäst hör hemma. Regeln innebär att arbetslöshetskassorna får rätt att använda s.k. tvungen kvittning och att denna rätt kan användas för att avräkna kassans fordran på medlemsavgift mot medlemmens ersättningskrav av social natur. Om kvittningsmöjligheter i sociala ersättningar, se min Återbetalning av socialersättning, 1986, s. 186-196. En arbetslöshetskassa torde sakna rätt att genomföra en sådan kvittning utan uttryckligt författningsstöd. Enligt min mening har denna befogenhet så långtgående rättsverkningar att den borde finnas föreskriven i en lag, antingen lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring eller lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor. Som framgått av det ovan anförda, anser jag att AMS genom att meddela den ifrågavarande kvittningsregeln gått utanför ramen för sitt bemyndigande att besluta verkställighetsföreskrifter. AMS kan inte undgå kritik härför. Eftersom en dylik regel kan antas fylla ett visst praktiskt behov och det således finns anledning att överväga en lagändring, överlämnar jag ett exemplar av detta beslut till (Arbetsmarknads-departe-mentet). Ärendet avslutas här. - Fråga om räckvidden av JO:s tillsynskompetens (Dnr 4609-1997) I en anmälan till JO framställdes kritik mot i första hand ordföranden i angående tillvägagångssättet vid plenum i i . Kritiken gällde främst ordningen för godkännande av föredragningslistan och vissa därmed sammanhängande frågor. I beslut anförde JO Lavin följande. Trots att ledamöter utses av samerna genom direkta val i ett proportionellt valsystem (se 3 kap. sametingslagen 1992:1433) är att betrakta som en statlig myndighet. 1992/93:32 s. 35. Tingets ledamöter är inte heller såsom ledamöter och ledamöter av beslutande kommunala för-samlingar uttryckligen undantagna från JO:s tillsyn (jfr 2 § tredje stycket 1. och 6. lag 1986:765 med instruktion för ombudsmän). Vad gäller ordföran-den i utser regeringen denne bland tingets ledamöter efter förslag av (2 kap. 2 § andra stycket sametingslagen). Mot bakgrund av det nu anförda finner jag att åtminstone och dess ordförande står under min tillsyn. Jag anser det inte nödvändigt att i detta ärende ta ställning till frågan huru-vida en ledamot av tinget kan anses vara en befattningshavare enligt 2 § första stycket 2. lagen med instruktion för ombudsmän. För JO:s tillsynsverksamhet gäller vissa begränsningar. JO:s tillsyn är väsentligen inriktad på den del av den offentliga verksamheten som innefattar myndighetsutövning mot enskild enligt särskild lagstiftning. Det som tagits upp i anmä-lan avser inte myndighetsutövning utan avser närmast interna ordningsfrågor inom . Vad som framkommit i ärendet har mot bakgrund härav inte gett mig anledning att inleda någon utredning. Kritik mot i län, polis-område , avseende ett verkställighetsärende enligt utlänningslagen (1989:529). Bl.a. fråga om polismyndigheten haft rätt att vidta åtgärder för att verkställa avvisning till annat land än det som anvisats i avvisningsbeslutet (Dnr 3299-1996) I en anmälan till JO anförde A.M. Han har varit förordnad som offentligt biträde åt E.I. Denne är irakisk medborgare och kurd. anlände till och ansökte om asyl här hade han bott i . Enligt beslut av , , skulle E.I. Nämnden anförde i beslutsskälen att E.I. hade asylskäl i förhållande till men att verkställighet kunde ske till . I sitt beslut förordnade UN således att verkställigheten av avvisningen skulle ske till . i län, polisområde , skulle verkställa be-slutet. av E.I:s syster veta att E.I. hade ringt till henne från i och sagt att han hade blivit lämnad där av den poliseskort som skulle ombesörja verkställigheten till . Efter kontakt med polismyndigheten fick A.M. beskedet att E.I. skulle hämtas hem .