frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Ett förundersökningsprotokoll skall avfattas så, att det ger en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen av betydelse för målet. Utsagor skall, i de delar de anses böra intas i protokollet, återges i så nära överensstämmelse som möjligt med det ta-lade ordet. Ordagrann återgivning behöver emellertid inte ske annat än när det är viktigt att de exakta ordalagen inflyter i protokollet. En utsaga som ordagrant antecknats i protokollet skall sättas inom citationstecken. Om det befinns lämpligt att, såsom när flera vittnen höras om samma förhållande, återge en utsaga genom hänvisning till en tidigare gjord uppteckning, skall, där utsagorna inte helt överensstämmer, noga anges, i vilka hänseenden hänvisning sker (22 § förun-dersöknings-kungörelsen (1947:948) [FUK]). Memorialanteckningar som har använts vid protokollföring bör få slutlig avfatt-ning efter hand som förundersökningen fortskrider. Uppteckningen av en utsaga som skall granskas enligt 23 kap. 21 § RB skall emellertid erhålla slutlig avfatt-ning i samband med sådan granskning (23 § första stycket FUK). I departementspromemorian med utkast till förundersökningskungörelsen sägs följande i anslutning till förfarandet vid anteckning av en förhörsutsaga (s. 109-115): Förfarandet vid protokollering, särskilt om anteckning av utsaga. I processlagberedningens förslag var 23:21 så avfattad att därav framgick, att ut-saga av den som hördes vid förundersökning genast skulle antecknas i protokollet och där, efter uppläsning för den hörde, erhålla slutlig avfattning. Lagrådet erin-rade, att förhör icke sällan hålles under mindre gynn-samma förhållanden och att det därför borde vara tillåtet att vid själva förhöret göra behövliga anteckningar i konceptform för senare renskrivning och sammanställande med andra förhörsan-teckningar till ett sammanhängande protokoll. Därvid skulle väl få uteslutas vad som visade sig sakna betydelse för utredningen men någon omformning av utsa-gorna skulle ej få äga rum. Den slutgiltiga lagtexten erhöll sin lydelse i enlighet med vad lagrådet sålunda anfört. Utsaga skall genast upptecknas. Uppteckningen skall innan förhöret avslu-tas erhålla slutgiltig form men behöver ej ha influtit i protokollet. Detta kan fär-digställas . Däri skall då, i oförändrad form, inflyta uppteckningen av utsa-gan. Vad sålunda föreskrivits är i princip detsamma som gäller beträffande domstols protokoll. Emel-lertid komma föreskrifterna att bliva svårare att tillämpa för under-sökningsledare och dem som eljest ha att under förundersökning hålla förhör och uppsätta protokoll däröver än för domstolarna. Detta sammanhänger med att upp-teckning av utsaga i regel måste äga rum under ogynnsammare förhållanden vid förundersökningen, kanske på stående fot på en väg efter en trafikolycka utan att möjligheter föreligga att verkställa uppteckning annat än i en anteckningsbok eller på ett block. Vidare är materialet helt osovrat, när anteckning skall ske på förun-dersökningsstadiet, medan man vid rätten har större möjligheter att skala av ovä-sentligare ting och rikta frågorna mot viktigare punkter. Slutligen - och det är må-hända det mest betydelsefulla - kan man vid förundersökningen ej genomföra en så stark koncentrering av uppteckningarna som vid dom-stolarna. De svårigheter som sålunda möta måste bemästras genom att man ordnar uppteckningar av utsaga och protokollföringen därav så praktiskt som möjligt. Olika metoder äro därvid tänkbara. Ofta torde det vara nödvändigt att under själva förhöret göra vissa anteckningar, vilka ej kunna direkt inflyta i protokollet. Detta beror dels på den form dessa has-tigt nedkastade anteckningar erhålla dels på att de måhända innehålla även uppgif-ter som äro irrelevanta och böra skäras bort. Innan uppteckningarna granskas av den hörde - varefter de ej få ändras - måste de alltså undergå en viss bearbetning. De erinringar som göras vid granskningen införas i texten, om de böra föranleda ändring i denna; föranleda de ej ändring, antecknas de efter uppteckningen av ut-sagan. Den juste-rade uppteckning som därefter föreligger användes vid protokol-lets uppsättande så, att den utan någon omformning upptages i protokollet. Vid detta förfaringssätt, då man alltså arbetar med juste-rat material, kan protokollet med en gång utskrivas i det erforderliga antalet exemplar. De justerade uppteck-ningarna läggas i akten (23:21 andra stycket sista punkten). Man kan också, om de omedelbara anteckningarna gjorts med bläck eller på skrivmaskin, låta dessa anteckningar, sedan de granskats och i anledning av granskningen rättats och kompletterats, ingå i själva (koncept-) protokollet. Proto-kollet kommer alltså att bestå av - förutom övrigt material - ett antal vid skilda förhör tillkomna och därefter justerade uppteckningar. De olika bladen sam-man-fogas till ett helt. Vid detta tillvägagångssätt kan ej undvikas att texten företer rät-telser, över-strykningar och tillägg och att blanka delar av sidor förekomma - de böra givetvis streckas - men det synes ej föreligga något hinder att ha protokollet anordnat på detta sätt. av erforderliga protokollsexemplar sker från kon-ceptprotokollet. Vilkendera metoden som än väljes kan protokollföraren använda sig av material som frambragts av biträde, t.ex. justerade uppteckningar från förhör som hållits av särskild förhörsledare. Användes den förstnämnda metoden kunna dessa uppteck-ningar användas på samma sätt som justerade me-morialanteckningar. Förfar man åter på det andra sättet komma de från förhörsledaren erhållna uppteckningarna att, efter erforderlig formell ändring eller komplettering av uppgifterna om tid och plats för förhöret, av vem det hållits etc., ingå som särskilda blad i undersöknings-protokollet. Man kan också foga dessa särskilda förhörsprotokoll som bilagor till undersökningsprotokollet. Någon ändring av den upptecknade utsagan får emel-lertid ej ske vare sig man använder den ena proto-kollsmetoden eller den andra. I enklare fall är det måhända möjligt att direkt nedskriva koncept-proto-kollet, inne-fattande såväl uppteckningar av utsagor - de granskas och justeras i konceptproto-kollet - som det övriga material som skall inflyta i protokollet. En fråga som livligt diskuterats är huruvida uppteckning av utsaga bör ansluta sig till den form utsagan haft eller om den bör omarbetas så att den fyller vissa krav på sammanhang, ordning och språkligt korrekt form. Huvudregeln bör tydligen vara att protokollet skall giva en trogen bild av vad som förekommit vid förunder-sökningen av betydelse för målet. Någon för alla fall passande regel torde härut-över icke kunna givas. Vissa riktlinjer kunna emellertid böra anges. En ordagrann uppteckning bör tydligen ej ske med mindre det verkligen är av vikt att utsagans ordalag exakt återges. Detta är sällan förhållandet med längre berättelser. Däremot kan det ofta vara av betydelse att enstaka yttranden, exempelvis en fråga och ett därpå lämnat svar, ordagrant återges. Ofta torde vid förhör med barn både frågor och svar böra ordagrant antecknas i protokollet. Ordagranna upp-teckningar böra återges inom citationstecken. Emellertid måste noga fasthållas, att om en utsaga antecknas inom citationstecken och alltså därigenom anges vara ordagrant återgi-ven den också måste vara alldeles exakt rätt antecknad. Några sådana avvikelser som ändrad ordföljd, ändrade verbändelser eller liknande justeringar för att ernå språkriktighet kunna ej anses tillåtna. Behöver utsaga ej återgivas ordagrant, bör den bearbetas så litet som möjligt. Om delar därav äro utan betydelse, böra de givetvis skäras bort. Det relevanta materia-let bör inflyta i protokollet i så nära överensstämmelse med den form och den ordning, i vilket det lämnats av den hörde, som möjligt är. Omstuvningar och om-skrivningar böra förekomma endast om det är nödvändigt för att få någorlunda reda i uppteckningen. Kraven på språklig avrundning kunna väsentligen efterges. Detta är en nödvändig följd av kravet på skyndsamhet och de ofta ogynnsamma förhållanden under vilka förundersökningsprotokollen tillkomma. Protokollet skall givetvis ändå vara fullt korrekt och får ej giva anledning till missförstånd. Det får ej vara oklart, huruvida en utsaga härstammar från den ene eller andre, ej heller huruvida en anteckning utgör uppteckning av utsaga eller exempelvis proto-kollförarens egna reflexioner. Vittnen skola höras var för sig. Lämnar ett vittne enahanda berättelse som ett tidi-gare i samma sak hört vittne, bör hänvisning till den föregående berättelsen få ske. Härvid bör man dock förfara med största varsamhet. Anteckningar såsom att ett vittne "i tillämpliga delar" berättat lika med ett före-gående vittne få ej förekomma. Bör hänvisning i sådant fall ske för att spara tid och utrymme, måste angivas i vilka hänseenden överensstämmelse föreligger (i mål om bilsammanstötning ex-empelvis beträffande bilarnas fart, kollisionspunkten, bilarnas läge efter kollisio-nen etc.). Den granskning, som den hörde skall erhålla tillfälle att verkställa sedan hans ut-saga upptecknats, kan ske på olika sätt. Det enklaste är måhända att uppteckningen uppläses för honom. Väljes denna metod, måste emellertid beaktas, att föreskriften att uppteckning ej må ändras, sedan den granskats av den hörde och eventuellt i anledning därav justerats, nödvändiggör att uppteckningen föreligger i fullständigt skick, då uppläsningen äger rum. Finns uppteckningen endast i form av snabba, ofull-ständiga memorial-anteckningar, vilka vid senare utskrift kunna utfyllas på olika sätt - låt vara med i allo eller i det väsentliga samma innehåll såvitt bedömas kan - får uppläsningsmetoden tydligen ej användas, såvida ej anteckningarna sam-tidigt utfyllas. Vad nu sagts innebär givetvis icke att för-kortningar ej må före--komma i anteckningarna sedan de justerats. Allenast brukliga förkort-ningar få emellertid användas och till exempel även begynnelsebokstaven i visst namn i stället för namnet - dock givetvis blott under förutsättning att missförstånd ej kan uppkomma. Uppläsningen måste ske mycket tydligt och får ej gå fortare än att den hörde har god möjlighet att följa med. Stundom torde det vara erforderligt att verkställa uppläsningen mer än en gång. En annan metod är att låta den hörde läsa uppteckningen. Då förutsättes att upp-teckningen förelig-ger i fullständigt och tydligt skick. Önskar den hörde göra änd-ringar, kan han lämpligen, om de godtagas av förhörsledaren, egenhändigt införa dem i texten. I särskilt betydelsefulla fall kan det vara lämpligt att till den hörde överlämna en utskrift av uppteckningen för läsning och granskning. Denna utskrift kan sedan, med de rättelser och övriga anteckningar den hörde gjort å densamma, läggas i akten. Värdet av den garanti för att utsaga blir rätt antecknad som ligger däri, att utsagan skall granskas av den hörde sedan den antecknats, får ej överskattas. Man får vis-serligen aldrig underlåta att lämna den hörde tillfälle till sådan granskning, och han bör få verkställa den under så gynnsamma förhål-landen som möjligt. Erfaren-heten torde emellertid giva vid handen, att i de flesta fall förmågan att genomföra en sådan granskning är tämligen ringa; stundom torde den hörde draga sig för att rikta anmärkning mot en verkställd uppteckning av hans utsaga, även om han skulle finna den ej fullt riktigt återge vad han yttrat. Vikten av att uppteckningen verkställes fullt korrekt är alltså mycket stor. Av det nu sagda framgår även en av anledningarna till att föreskrift ej givits om att uppteckningen skall underskrivas av den hörde. Med hänsyn till stadgandet i 35:14 att uppteckning av utsaga, som i anledning av redan inledd eller förestående rätte-gång avgivits inför åklagare eller polis-myndighet eller eljest utom rätta i regel ej må åberopas som bevis, skulle en underskrift ej heller ha någon betydelse med hänsyn till bevisningen i målet. har i sitt yttrande uppgett att han ansåg att det kunde vara till men för utredningen att lämna över utskriften av förhöret till . och innan förhöret i vapendelen hade avslutats och att han därför gav direktiv om att utskriften skulle delges honom vid nästa förhörstillfälle i samband med att förhöret i vapendelen avslutades. Jag vill med anledning härav framhålla att det inte finns någon skyldighet för polis och åkla-gare att lämna över kopior (avskrifter) av förhörsutskrifter eller anteck-ningar från en förundersökning innan beslut i åtalsfrågan fattats (23 kap. 21 § fjärde stycket RB). En annan sak är att det inte finns något skäl att neka den misstänkte eller hans försva-rare att få kopior av förundersökningshand-lingar i ett tidigare skede av förundersökningen utan att detta tvärtom ofta kan vara till fördel för ut-redningen. Av utredningen framgår att den antecknade förhörsutsagan i "vapendelen" liksom förhörsutsagan i "vapendelen" inte lästs upp för . innan förhören avslutats. Inte heller har han på något annat sätt, innan förhören avslutats, fått möjlighet att granska uppteckningarna samt till-frå-gats om han haft något att erinra mot innehållet. . har i stället i ett senare skede fått kopior av de färdiga förhörsutskrifterna. De synpunkter och erinringar han därefter framfört har sedan tagits in i förundersökningsprotokollet. Protokolleringen har gått till så att förhörsutsaga antecknades efter hand av . Man måste vid en sådan upptagning av en förhörsut-saga räkna med brister till följd av missförstånd eller luckor i uppteckningen. Kri-tik kan även komma att riktas mot förhörsledarens sätt att sammanfatta utsagan. Det-samma gäller i de fall där förhörsledaren talar in en sammanfattning av förhö-ret på band. Granskningen en-ligt 23 kap. 21 § andra stycket RB sker enklast på det sättet att upp-teckningen läses upp för den hörde, han får läsa den från en bild-skärm, eller läsa uppteckningen av förhöret eller i förekommande fall lyssna på den intalade sam-manfattningen. Denna granskning skall enligt 23 kap. 21 § RB äga rum innan för-höret avslutas. Detta förfarande kan inte ersättas av att den hörde sedermera tillställs en utskrift av uppteckningen. Enligt min uppfattning skall den hörde ges möj-lighet till gransk-ningen enligt 23 kap. 21 § andra stycket RB vid varje förhörstill-fälle även om yt-terligare förhör om samma gär-ning, som i detta fall, senare äger rum. Förhörsle-daren har vid varje förhörstillfälle att ta ställning till om en even-tuell erinran skall föranleda någon ändring i förhörsprotokollet eller inte. Om för-hörsledaren bedö-mer att en erinran inte skall föranleda någon ändring i protokol-let skall detta sär-skilt antecknas. Otillåten våldsanvändning i samband med en kroppsbesiktning med anledning av misstanke om narkotikabrott (Dnr 3505-1996) I en anmälan till JO framförde E.M. klagomål mot i med anledning av ett ingripande mot honom. Han uppgav bl.a. att han blev stoppad av två civilklädda poliser vid i , varefter den ene polis-mannen tog ett strupgrepp på honom och uppmanade honom att öppna munnen. Han fördes sedan till polisstationen och kroppsvisiterades. Ärendet remitterades till i för utredning och yttrande över vad E.M. hade anfört i sin anmälan. (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats bl.a. en promemoria av gatulangnings-gruppens rotel-chef, kommissarien , samt en utredning. Under utredningen hade förhör hållits med bl.a. polisassistenterna . Av förhören framgick att E.M. var misstänkt för narkotikabrott. uppgav att han fattade tag i E.M:s händer, talade om att han var polisman och uppmanade denne att gapa. Han uppgav vidare att E.M. inte gapade annat än "i samband med att han pratade och det var allt". uppgav att han tog tag i E.M:s haka och att han trodde att i samband därmed uppmanade E.M. att öppna munnen. var osäker på om E.M. gapade redan innan han blev tillsagd att göra detta. Av förhören framgick att syftet med det förfarande som tillämpades var att hindra E.M. från att svälja eventuell narkotika. Polismännen uppgav vidare att det på grund av att E.M. gjorde motstånd inte var möjligt att kropps-visitera honom på platsen, varför han fördes till en närbelägen polisstation där visitationen genomfördes. Någon narkotika påträffades inte. anförde bl.a. följande. Vid bedömningen om fara i dröjsmål föreligger och om en kroppsbesiktning - undersökning av munhålan - kan anses försvarbar kan följande invägas: har säljarna och köparna på främst "Plattan" ägnat sig åt att förvara narkotikan i munnen. Överföringen från säljaren till köpare sker blixtsnabbt. har filmat sådana från mun till mun överföringar. För den ovane iakt-tagaren kan det vara förenat med svårighet att uppfatta överföringen även om filmsekvensen visas i slow motion. Skulle polisen ingripa vid ett sådant tillfälle sväljer den skyldige snabbt narkotikan och polisen står utan möjlighet att bevisa brottet. Främst har förgäves i olika samman-hang yrkat på en författningsändring så att en "sväljare" skall kunna magpumpas efter åklagarbe-slut. Tyvärr har förslagen inte lett till avsett resultat. För att säkra eventuella bevis tvingas därför spaningspersonalen att fatta tag om den misstänktes huvud och tvinga isär käkarna allt för att säkra bevis. Det är mot denna bakgrund polismännens kroppsbesiktning av klagande måste ses. anförde bl.a. följande. E.M. hade misstagit sig för aktuell händelse. Det var som polisen ingrep mot E.M. hade polis-assistenterna till uppgift att beivra narkotikabrottsligheten i . Det var ingen av polismännen som var utsedd som förman för de övriga polismännen. Enligt polisförordningens bestämmelser var det som var förman. observerades E.M. inne på T-centralen tillsammans med flera kända narkotikalangare. Han var även inblandad i flera s.k. försäljningssituationer. uppgav en person till Bülund att det satt en gambian på perrongen till blå linje och sålde narkotikakapslar. Mannen berättade att gambi-anen var iklädd svarta kläder förutom blå jeans. Denne, som var lång, hade en svart ryggsäck. Kort efteråt kom E.M. tillsammans med V.A. Den sist-nämnde är tidigare rapporterad för olika narkotikabrott. Polismännen iakttog E.M. och A. utanför på . tog A. sig i byxlinningen som han rättade till. Han tittade även åt byxlinningen. Polismännen miss-tänkte genom bl.a. gjorda iakttagelser på platsen att A. och E.M. hade narkotika på sig. beslutade att A. skulle kroppsvisiteras eftersom det förelåg misstanke om ringa narkoti-kabrott. Vid kroppsvisitationen som utfördes på T-centralen Norra påträffades 5 stycken Rohypnoltabletter och en schweizisk armékniv. A. förhördes på platsen av . A. delgavs misstanke för ringa narkotikabrott och brott mot knivlagen. Han erkände gärningarna samt förklarade sig vara beredd att motta strafföreläggande. Efter förhöret lämnade A. platsen . Jarevik beslutade att E.M. skulle kroppsvisiteras såsom misstänkt för narkoti-kabrott, innehav av narkotika. E.M. blev våldsam, när han stoppades av polismännen på i närheten av rulltrappan som leder ner till T-centralen Norra vid . Jarevik och Bülund tvingades koppla ett s.k. transportgrepp. Kropps-visitationen kunde inte utföras på platsen med hänsyn till att E.M. var våldsam. Jarevik och Bülund tvingades därför föra E.M. till polisstationen Muttern inne i T-centralen Norra. Där utfördes en kroppsvisitation utan att någon narkotika anträffades. E.M. fick lämna polisstationen sedan kroppsvisita-tionen avslutats. Något förhör hölls inte med E.M. eftersom ingen narkotika anträffades hos ho-nom. upprättades en anmälan K 238584-96 angående nar-kotikabrott avseende innehav och brott mot knivlagen. I anmälan antecknades E.M. och V. A. som skäligen misstänkta. Vidare upprättades protokoll över de båda kropps-visitationerna och beslaget som hade gjorts hos A. fastställde undersökningsledaren inspektö-ren beslaget. beslutade nedlägga förundersökningen mot E.M. med motiveringen "Misstänkt oskyldig". Av utredningen framgår bl.a. att berörda polismän förnekat att de tagit ett "strupgrepp" på E.M. Även i vissa andra avseenden står uppgift mot uppgift om vad som förekommit i samband med po-lismännens ingripande mot E.M. Ytterligare utredning i denna del skulle sannolikt inte bringa klarhet i saken. Polismännen misstänkte A. och E.M. för innehav av narkotika efter att ha observerat dem. Vidare hade en person berättat för en av polismännen att en person med gambianskt utseende och med visst signalement sålde kapslar på T-centralen. Nämnda signa-lement, som stämde in på E.M., och övriga iakttagelser på platsen gjorde att polismännen beslu-tade sig för att kontrollera både E.M. och A. Polismännens avsikt var att kroppsvisitera A. och E.M. på en undanskymd plats i direkt anslutning till ingripandet. Detta skedde också beträffande A. Polismännen tvingades föra E.M., som blev våldsam, till den närliggande polisstationen på . Sedan visitationen genomförts fick E.M. lämna platsen. Vilka bestämda riktlinjer som skall krävas för att en misstanke skall anses vara skälig är inte möjlig att ange. Denna fråga får i stället avgöras från fall till fall. Självfallet föreligger då ofta visst utrymme för olika bedömningar. När polismännen påbörjade kroppsvisitationen av E.M. på T-centralen förelåg fara i dröjsmål. Inne på polisstationen kan givetvis inte fara i dröjsmål föreligga. Eftersom kroppsvisitationen på-börjades utanför polisstationen var det rätt av polismännen att möjligt slutföra den. Sam-manfattningsvis anser polismyndigheten att berörda polismän inte gjort sig skyldiga till brott eller tjänsteförseelse i samband med ingripandet mot E.M. Ärendet återremitterades till i för utredning och yttrande angående Vilket rättsligt stöd förelåg för att medelst våld förmå E.M. att öppna munnen? Undersöktes E.M:s munhåla och, om så var fallet, vilken rättslig grund förelåg för åtgärden? Vad förekom inne på polisstationen vid den såsom kroppsvisitation benämnda åtgärden? Till polismyndighetens yttrande (biträdande länspolismästaren ) hade fogats utredningsanteckningar förda vid ett samtal med . Av dessa anteckningar framgick bl.a. att ingripanden mot misstänkta narkotikaförsäljare görs överrumplande, att man vid ingripanden mot personer som misstänks ha narkotika i munnen tar tag framifrån med ena handen över käken så att tummen vilar mot den ena kinden och övriga fingrar mot den andra kinden, att detta grepp utgör ett mycket ringa våld som inte kan skada den misstänkte, samt att detta tillvägagångssätt användes vid ingripandet mot E.M. I myndighetens yttrande anfördes bl.a. följande. När polismännen fattar tag i en misstänkt försäljares händer eller hans käke är syftet i båda fallen att om möjligt säkra bevisning om misstänkt narkotikabrott. När man tar tag över en persons käke är inte syftet att med våld öppna munnen utan att genom ett överraskande ingripande få den misstänkte att spotta ut den narkotika som förvaras i munnen. Något våld har, som framgår ovan, inte förekommit för att förmå E.M. att öppna munnen. Jarevik tog tag över E.M:s käke för att förmå denne att inte svälja den narkotika som polismän-nen misstänkte att E.M. förvarade i munnen. Polismännen har inte undersökt E.M:s munhåla. När E.M. på uppmaning öppnade munnen är det inte osannolikt att någon av polismännen hade blicken riktad mot munnen. Inne på polisstationen avslutade polismännen den redan i samband med ingripandet påbörjade kroppsvisitationen av E.M. Syftet med kroppsvisitationen var dels att söka efter narkotika i E.M:s kläder och dels att söka efter handlingar för att fastställa E.M:s identitet. Sedan E.M:s identitet var fastställd kontrollerade polismännen med om E.M. hade rätt att vistas i riket. För de polismän som arbetar i med den av våra politiker prioriterade narkotikabe-kämpningen på gatunivån är det av väsentlig betydelse att få veta huruvida den arbetsmetod som utförligt beskrivits i detta yttrande strider mot gällande lagstiftning eller ej.