frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — KanonTV, som är ett produktionsbolag för , kontaktade flygvapenledningen i Försvarsmaktens högkvarter, med en förfrågan om Försvarsmakten kunde medverka med flygplan vid inspelningen av ett avsnitt i program-serie . Vid ett möte informerade KanonTV om det aktuella programavsnittets innehåll och den medverkan man önskade från Försvarsmakten. Flygvapenledningen bedömde att ett deltagande skulle ge Försvarsmakten ett utmärkt tillfälle att få visa en viktig del av den militära flygverksamheten för svenska folket, och att detta skulle medverka till att skapa positiva attityder till Försvarsmakten samt - med hänsyn till TV-programmets ungdomliga målgrupp - därmed vara till god nytta för rekryteringen. Med tanke på scenariot gjordes dessutom bedömningen att tittarna skulle kunna finna det märkligt om inte flygvapnet reagerade på ett i svenskt luftrum plötsligt uppdykande oidentifierat flygplan. Försvarsmakten prövade därför om myndigheten kunde åta sig uppdraget med hänsyn till bestämmelserna i förordningen (1986:1111) om militär medverkan i civil verksamhet. I denna stadgas bl.a. att ett dylikt åtagande skall kunna inordnas som ett led i den utbildning som bedrivs vid myndigheten (5 §) och att gällande bestämmelser om konkurrens skall beaktas (7 §). Försvarsmakten konstaterade därvid att uppdraget kunde genomföras inom ramen för myndighetens normala utbildnings- och övningsverksamhet. I förhållande till en sedvanlig incidentövning behövdes ytterligare ett flygplan för att filma insatsen. Detta bedömdes dock som acceptabelt med hänsyn till den förväntade nyttan av en medverkan. Flyginsatsen blev som övning betraktad från Försvarsmaktens synpunkt dessutom mer realistisk på grund av det civila flygplanet. Det normala är annars att denna övning utförs med enbart Försvarsmaktens krigsflygplan. Med hänsyn till uppdragets art befanns det inte heller föreligga någon risk för konkurrenssnedvridning eller i övrigt något konkurrensförhållande att ta hänsyn till. Med anledning härav beslutade chefen för flygvapenledningen att F 16 skulle medverka med tre flygplan vid inspelningen. Mot bakgrund av de omständigheter som redogjorts för enligt ovan anser Försvars-makten inte att det har förelegat något hinder mot att myndigheten medverkade i inspelningen av det aktuella TV-programmet. Jag saknar anledning att ifrågasätta vad Försvarsmakten har anfört om att det aktuella uppdraget kunnat inordnas i den normala utbildnings- och övningsverksamheten. Som Försvarsmakten framhållit kan några konkurrensförhållanden att ta hänsyn till inte anses ha förelegat. Jag inser även värdet av att skapa positiva attityder och att främja rekryteringen. Detta innebär emellertid inte att Försvarsmaktens medverkan vid TV-inspelningen är i alla avseenden höjd över diskussion. Det är självfallet så att Försvarsmakten lika väl som polisen m.fl. myndigheter i vissa fall kan eller kanske rent av bör medverka vid film- eller TV-inspelningar. Medverkan får emellertid aldrig ta sig sådana former att allmänhetens tilltro till myndighetens verksamhet skadas. Jag vill i detta sammanhang nämna att JO , se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1991/92 s. 94, haft att ta ställning till medverkan från polisens sida i fingerade poliskontroller. Av tidningsartikeln framgår att scenariot för det aktuella programinslaget, dvs. för själva "blåsningen", var att en känd fotbollsspelare med olika medel skulle fås att tro att han hade förflyttats fram i tiden. Syftet med Försvarsmaktens deltagande i inspelningen av programmet var självfallet att förstärka trovärdigheten av de åtgärder som programmakarna hade vidtagit i övrigt. Enligt min mening kan det starkt ifrågasättas om Försvarsmakten bör delta i ett arrangemang som går ut på att lura en privatperson. Vad som anförts om att tittarna skulle finna det märkligt om inte flygvapnet reagerade på ett i svenskt luftrum plötsligt uppdykande oidentifierat flygplan finner jag något förvånande. Till skillnad mot den person som utsattes för "blås-ningen" lär ju tittarna vara medvetna om att det hela saknar verklighets-grund. Som jag har uppfattat saken är detta en av grundpelarna för själva program-idén. Vid en samlad bedömning av omständigheterna i ärendet har jag inte funnit tillräcklig anledning att framföra någon kritik mot Försvarsmakten. Jag vill emellertid erinra om vikten av att medverkan i olika civila samman-hang inte sker i sådana former att allmänhetens tilltro till Försvarsmakten riskerar att skadas. Taxering och uppbörd samt folkbokföring Kommunicering och beslutsmotivering i ett folkbok-förings-ärende (Dnr 3588-1996) I ett brev till JO klagade bl.a. på att i län mot hans vilja folkbokfört hans minderårige son, M.M., på en fastighet i . JO Pennlöv tog upp brevet som en anmälan. Sedan skattemyndighetens akt i ärendet granskats hos JO remitterades klagomålen till skattemyndigheten för yttrande. I remissen angavs att yttrandet särskilt borde beröra följande omständigheter: Av anmälan till JO framgår att S.M. har vissa invändningar mot den av skattemyndigheten företagna utredningen i ärendet. Såvitt framgår av skattemyndighetens handlingar i ärendet har detta tillförts dels vissa handlingar från barnets moder , dels uppgifter som dokumenterats i två tjänsteanteckningar. Tjänsteanteckningarna är odaterade; det framgår dessutom inte från vem uppgifterna inhämtats. Den utredning som myndigheten har gjort har åberopats i beslutet . Fråga uppkommer om S.M. har underrättats om det som har tillförts ärendet och om han har beretts tillfälle att yttra sig däröver. S.M. kommenterade remissvaret. I sitt beslut anförde JO Pennlöv bl.a. följande. Vad först rent allmänt angår frågan om kommunicering i förvaltningsärenden vill jag inledningsvis nämna följande. Av skattemyndighetens motivering till sitt beslut i folkbokföringsärendet framgår att myndigheten "- - - efter utredning funnit att M.M. numera är bosatt hos modern - - -". Myndigheten beslöt därför att självmant folkbokföra sonen på moderns folkbokföringsadress. Vad utredningen bestått av har inte preciserats närmare i beslutet. Såvitt framgår av remissvaret och handlingarna i akten har vissa uppgifter tillförts folkbokföringsärendet genom skattemyndighetens försorg innan beslut fattades. Uppgifterna har inhämtats från en förskola och från i . De gäller sonens vistelse på förskolan respektive till vem barnbidraget utbetalades. Dessutom har modern inkommit till myndigheten med kopior av vissa handlingar. Hon har därvid uppgett sig velat visa att S.M. avtalat med henne var sonen skulle vara skriven samt att S.M. i samband med deras äktenskapsskillnad var överens med henne om sonens folkbokföring. Enligt 34 § första stycket folkbokföringslagen beslutar skattemyndigheten i ärenden enligt den lagen efter anmälan eller ansökan eller annars när det finns skäl till det. I förarbetena till bestämmelsen sägs följande (prop. 1990/91:153 s. 139): Av paragrafens första stycke följer att skattemyndigheten självmant kan ta upp en persons folkbokföring till prövning. Ofta torde detta ske sedan någon annan myndighet upplyst skattemyndigheten exempelvis om att en person använder en annan adress än den som förekommer inom folkbokföringen. Självfallet skall sedan prövningen ske med iakttagande av förvaltningslagens bestämmelser om bl.a. parters rätt att få del av uppgifter. En av de bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223) som reglerar parts rätt att få del av uppgifter är 17 §. I paragrafens första stycke föreskrivs följande, såvitt nu är av intresse: Ett ärende får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett 1. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga, - - -. Eftersom han hade del i vårdnaden av M.M. får S.M. anses ha ingått i den krets som omfattas av bestämmelserna i nämnda paragraf. Vissa uppgifter har tillförts folkbokföringsärendet genom någon annan än honom själv, varför han enligt huvudregeln har en rätt att bli underrättad och få tillfälle att yttra sig över sådant som kan komma att ligga till grund för den avsedda myndighetsutövningen, vilken berör honom som vårdnadshavare. har i remissvaret hävdat att det genom S.M:s egna uppgifter till skattemyndigheten var ostridigt att sonen bodde den hos modern och att det bedömdes som uppenbart obehövligt att med honom kommunicera de av myndigheten inhämtade uppgifterna. De av barnets moder ingivna uppgifterna har av myndigheten bedömts inte ha någon betydelse för beslutet, uppenbarligen av den anledningen att S.M. varit med om att upprätta aktuella handlingar. De nu nämnda uppgifterna som tillförts folkbokföringsärendet är enligt min uppfattning av den karaktären att de typiskt sett måste anses ha betydelse vid en bedömning av var ett minderårigt barn skall vara folkbokfört. Regeln om undantag från kommuniceringsskyldigheten kan därför inte ha varit tillämplig i förevarande fall. Det inträffade åskådliggör också vikten av att ett förvaltningsbeslut ges en tillfredsställande motivering. I 20 § förvaltningslagen föreskrivs att ett beslut, varigenom en myndighet avgör ett ärende, skall innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Denna regel innefattar inte något krav på detaljerade redogörelser för sakförhållandena i ärendet eller vidlyftiga resonemang om hur dessa förhållanden bedömts rättsligt. Det är tillräckligt om den så att säga springande punkten anges. I paragrafen görs vissa närmare angivna undantag från motiverings-skyldigheten, som dock torde sakna betydelse i det aktuella fallet. Enligt min mening kan motiveringsskyldigheten inte anses ha fullgjorts genom att det i motiveringen till ett beslut enbart hänvisas till den gjorda "utredningen", såvida det inte närmare har preciserats vari denna består. I det nu aktuella fallet borde det således i all korthet ha redovisats de omständigheter som skattemyndigheten fäste avgörande vikt vid. Avslutningsvis vill jag erinra om följande. Enligt 15 § förvaltningslagen föreligger en skyldighet att dokumentera sådana uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling, om uppgiften kan ha betydelse för utgången i ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild. Av motiven till denna bestämmelse framgår att sådana anteckningar i allmänhet bör dateras och undertecknas av den tjänsteman som gjort dem innan de läggs till övriga handlingar i ärendet. Mot bakgrund av det nu sagda framstår den tjänsteanteckning som skattemyndigheten upprättade med anledning av att muntliga upplysningar inhämtades från en förskola och en försäkringskassa som bristfällig, emedan den saknar datering och notering om vilka personer som lämnade uppgifterna. Kommunicering och underrättelse om beslut i ett folkbok-förings-ärende (Dnr 1551-1997) I ett klagomålsärende riktat mot i framkom bl.a. följande. inkom , under sitt dåvarande efternamn, till lokala skattekontoret i med en anmälan om ändring av sin postadress till en viss fastighet. Enligt en tjänsteanteckning kontrollerade handläggaren adressuppgiften med J.A. (som i ett senare fattat beslut i ärendet uppgavs vara den aktuella fastighetens ägare), vilken uppgav bl.a. att K.A. inte bodde på fastigheten. lade den inhämtade upplysningen till grund för sitt beslut att inte registrera K.A. på den av honom uppgivna nya adressen. I sin anmälan till JO klagade . på att skattemyndigheten vägrat honom folkbokföring på den aktuella fastigheten. Han anförde bl.a. att skattemyndigheten grundat sitt beslut på felaktiga uppgifter som lämnats av J.A., med vilken han har bott samman. anmodades yttra sig över frågan om kommunicering av den utredning som åberopats i myndighetens beslut. (länsskattechefen ) åberopade i remiss-svaret ett yttrande från lokala skattekontoret samt anförde i huvudsak följande. I beslutet har skattemyndigheten avslagit K.A:s - - - begäran att bli folkbokförd på fastigheten - - - . Till grund för beslutet låg uppgift från ägaren av den berörda fastigheten . inte bodde på fastigheten. Myndigheten är väl medveten om att ett ärende där uppgift tillförs av annan än parten inte får avgöras utan att parten underrättats om uppgiften och fått tillfälle att yttra sig över den. I förevarande fall framgår av lokala skattekontorets yttrande att någon aktuell adress för K.A. inte fanns vid beslutstillfället. Först i samband med den nu aktuella anmälan fick skattekontoret kännedom om att K.A. är intagen på kriminalvårdsanstalt. Vederbörande handläggare hamnade på grund av saknaden av adress under vilken K.A. kunde nås i bryderi. Å ena sidan fanns förvaltningslagens krav på kommunikation av uppgift från tredje man, å andra sidan fanns kravet på att ett anhängiggjort ärende måste avslutas med ett slutligt beslut. Eftersom avvisning eller avskrivning inte var aktuella återstod att fatta ett huvudsakligt beslut. Avgörandet av sakfrågan gjordes med utgångspunkt från de vid beslutstillfället föreliggande sakuppgifterna. Den av fastighetsägaren J.A. lämnade uppgiften att K.A. inte bodde på fastigheten lades därför till grund för beslutet. Det kan konstateras att det lämpliga förfaringssättet när ordinär delgivning inte kunde ske varit att tillgripa kungörelsedelgivning. Myndigheten kommer med anledning av det inträffade att informera personalen om att så skall ske när ordinär delgivning av någon anledning inte kan eller har kunnat ske. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv i bedömningsdelen i huvudsak följande. Anmälan och det som har framkommit vid utredningen aktualiserar enligt min mening främst frågorna om myndighetens kommunikationsplikt respektive plikt att lämna underrättelse om beslut. Rent allmänt kan följande nämnas om dessa skyldigheter. Vad först beträffar kommunicering i folkbokföringsärenden vill jag erinra om följande. Enligt 34 § första stycket folkbokföringslagen (1991:481) beslutar skattemyndigheten i ärenden enligt den lagen efter anmälan eller ansökan eller annars när det finns skäl till det. I förarbetena till bestämmelsen sägs följande (prop. 1990/91:153 s. 139): Av paragrafens första stycke följer att skattemyndigheten självmant kan ta upp en persons folkbokföring till prövning. Ofta torde detta ske sedan någon annan myndighet upplyst skattemyndigheten exempelvis om att en person använder en annan adress än den som förekommer inom folkbokföringen. Självfallet skall sedan prövningen ske med iakttagande av förvaltningslagens bestämmelser om bl.a. parters rätt att få del av uppgifter. En av de bestämmelser i förvaltningslagen (1986:223) som reglerar parts rätt att få del av uppgifter är 17 §. I paragrafens första respektive andra stycke föreskrivs följande såvitt nu är av intresse: Ett ärende får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fått tillfälle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myndigheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett 1. om avgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga, 3. om det kan befaras att det annars skulle bli avsevärt svårare att genom-föra beslutet i ärendet, eller 4. om avgörandet inte kan uppskjutas. Myndigheten bestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. har i remissvaret lämnat förklaringen att handläggaren ansett sig hamna i bryderi på grund av dels kravet på kommunikation, dels kravet att ärendet måste avslutas med ett slutligt beslut. Jag konstaterar således att myndigheten inte åberopat det i sistnämnda paragrafens första stycke punkt 1 angivna undantaget som förklaring till varför kommunicering har underlåtits i det aktuella fallet. Enligt min mening torde nämnda undantagsbestämmelse inte heller vara tillämplig när muntliga uppgifter, inhämtade från en fastighetsägare, har lagts till grund för ett beslut. Sådant inhämtat utredningsmaterial är enligt min mening av den karaktären att det typiskt sett måste anses få betydelse vid en bedömning av en persons folkbokföring. I det aktuella fallet torde det knappast heller ha varit fråga om annat än ett beslut som har gått parten emot. Vidare rör ärendet inte det slag av beslut i vilka undantagen enligt punkterna 3 eller 4 kan bli aktuella. Jag får i stället närmast intrycket att handläggaren haft uppfattningen att det skulle vara utsiktslöst att nå K.A. med en underrättelse om de uppgifter som tillförts ärendet. I vilket fall förefaller K.A:s aktuella adress inte ha efterforskats. Eftersom myndigheten, som framgått, varit bunden av huvudregeln om kommunikationsplikt, borde det av handlingarna i akten ha framgått vilka försök som hade vidtagits för att söka nå K.A. med en underrättelse om utredningsmaterialet. I detta sammanhang kan följande framhållas. Enligt motiven till bestämmelsen i 17 § andra stycket förvaltningslagen skall, vid bedömningen av vilken form för underrättelsen som är den lämpligaste, beaktas, förutom den allmänna principen om snabb och enkel handläggning, det intresse som kan föreligga i det särskilda fallet att få klarhet i om parten har nåtts av underrättelsen (jfr prop. 1985/86:80 s. 67). På denna punkt torde de uttalanden som gjordes under förarbetena till den tidigare förvaltningslagen fortfarande vara vägledande. Där framhölls att huvudregeln om myndighets kommunikationsplikt var att fatta så, att det i princip skall krävas att part nåtts av underrättelsen om utredningsmaterialet. Dock angavs denna regel emellertid inte innebära något krav på att full bevisning alltid måste föreligga om att underrättelsen verkligen kommit parten till handa för att ett ärende skall få avgöras. Vidare anfördes följande. Myndigheten måste i förhållandevis stor utsträckning vara berättigad att utgå från att parten nåtts av försändelse som tillställts honom med posten i vanligt brev. Det ankommer på myndigheten att bedöma i vad mån särskild undersökning skall företas för att med säkerhet kunna konstatera att part nåtts av försändelsen (jfr prop. 1971:30 del 2 s. 703). I det aktuella fallet ansåg sig handläggaren inte ha någon adress till vilken utredningsmaterialet i vanligt brev kunde sändas till K.A. Som framgått ovan borde vissa efterforskningar ha kunnat göras för att om möjligt utröna K.A:s adress. I remissvaret har skattemyndigheten anfört att det lämpliga förfaringssättet är att tillgripa s.k. kungörelsedelgivning när ordinär delgivning inte kunde ske. Bortsett för att delgivning normalt torde vara obehövlig i ett fall som detta, vill jag betona att det i 15 § delgivningslagen (1970:428) som förutsättning för att få tillgripa sådan delgivning anges att det ej kan klarläggas var den som söks uppehåller sig. Således bör denna delgivningsform ha föregåtts av andra resultatlösa delgivningsförsök innan den bör användas. anmodades i remissen att yttra sig enbart såvitt avsåg kommuniceringen. Myndigheten har således inte fått yttra sig vad gäller expedieringen av beslutet till K.A. Trots detta anser jag mig oförhindrad att erinra om följande. Som framkommit vid utredningen sände skattemyndigheten inte ut sitt fattade beslut förrän . Föreskrifterna om formen för underrättelse av beslut finns i 21 § tredje stycket förvaltnings-lagen. Dessa är, såvitt här är av intresse, identiska med de som finns i 17 § andra stycket nämnda lag, vilka jag har återgett. Jag hänvisar därför till vad jag där har anfört såvitt gäller delgivningsfrågan med en erinran om den allmänna skyndsamhetsregel som uppställs i 7 § förvaltningslagen. Själva underrättelseplikten angående beslut framgår av 21 § första och andra styckena förvaltningslagen. På samma sätt som i lagens 17 § görs undantag från denna plikt om det är uppenbart obehövligt. Jag anser att det finns anledning att här återge vad /anfört härom. "Innebörden av detta behovskriterium är inte helt densamma som beträffande motsvarande undantag i 17 och 20 §§. Medan det enligt dessa paragrafer i regel framstår som obehövligt att kommunicera och motivera ett beslut, om detta går i positiv riktning för parten, kan någon liknande generell begränsning inte läggas in i det nu berörda undantaget från underrättelseplikten i 21 §. Undantag från skyldigheten att lämna parten meddelande enligt 21 § bör göras med stor återhållsamhet. Även slutliga beslut som går i positiv riktning för parten omfattas i princip av underrättelseplikten. Exempel på fall där det torde vara uppenbart obehövligt att underrätta parten om myndighetens avgörande lämnar rutinbeslut i icke kontroversiella ärenden, såsom beslut om folkbokföring i enlighet med de uppgifter parten lämnat - - -. Vid tvekan om underrättelse behövs eller inte bör parten få en underrättelse." (Nya förvaltningslagen med kommentarer, 4:e uppl.) Sammanfattningsvis visar utredningen att det förekommit brister vid handläggningen av ärendet. har emellertid uttalat avsikten att informera berörd personal om det lämpliga förfaringssättet när ordinär delgivning inte kan ske. Jag utgår från att information också lämnas om vad jag här har anfört. Med hänsyn härtill saknas anledning för mig att ytterligare uppehålla mig vid frågorna. Socialtjänstlagen (SOL) Kritik mot en socialnämnd som debiterat avgift för kopior av handlingar avseende en slutredovisning av förvaltning av privata medel (Dnr 1053-1997) I en anmälan till JO klagade på att kommun debiterat en avgift för kopior av handlingar avseende en slutredovisning av kommunens förvaltning av hans hustrus privata medel. Anmälan remitterades till i kommun för utredning och yttrande såvitt avsåg kommunens redovisning av egnamedelsförvaltning och eventuellt uttagande av avgifter i samband därmed. anförde i sitt remis-svar följande. H.S. har besvärat sig över att kommun tar ut avgift för kopi-ering av handlingar som han önskat ta del av. Makarna har fått upplysning om att de får betala för kopior på kvit-ton och räkningar med /kopia inkl moms. Makarna har dess-utom haft möjlighet att gå igenom räkningarna om de i förväg gjort upp om tid för besök. beslutar svara JO att den finner att handläggningen av detta ärende utförts på ett korrekt sätt. H.S. yttrade sig över vad som anförts i remissvaret Föredraganden inhämtade per telefon från socialförvaltningen den komplette-rande upplysningen att slutredovisningen av egnamedelsförvaltningen har verk-ställts på sätt som framgår av remissvaret, dvs. att makarna erbjudits att ta del av handlingarna hos förvaltningen med möj-lighet att mot avgift få kopior på dessa. JO anförde i ett beslut följande. Av de handlingar som fogats till anmälan framgår att i i ett beslut kritiserat i kommun för att den inte fullgjort sin redovisningsskyldighet i föreliggande ärende. Nämnden har i sitt yttrande inte närmare berört huruvida redovisningsskyldigheten numera är full-gjord och om så är fallet hur detta gått till. Med anledning härav har som redovisats ovan kompletterande upplysningar inhämtats från förvaltningen. Vad sålunda framkommit ger mig anledning att något beröra kommunens ansvar för den medelsförvaltning som socialförvaltningen åtagit sig för G. Kommunens åtagande att förvalta G.S:s medel har varit att betrakta närmast som ett sysslomannauppdrag. Hur ett sysslomannaskap skall fullgöras regleras i han-delsbalken (HB). Av 18 kap. 1 § HB, som bl.a. behandlar frågan om ett sysslomanna-skaps upphörande, framgår att uppdragstagaren därvid har att avge en redogörelse för sitt uppdrag. Av redogörelsen skall enligt vedertagen praxis framgå hur uppdraget har utförts, särskilt hur uppdragstagaren handhaft tillgångar för uppdragsgivarens räkning.