frsrdg · GM04RFK3 · 1999-01-01 00:00:00 — Mot bakgrunden härav och med beaktande av det avbräck i ekonomiskt hänseende, som en utsträckning av riksdagstiden till att även omfatta hösten eller en del av denna medför för vissa kategorier riksdagsmän, kan utskottet icke förorda ett lägre riksdagsmannaarvode under lagtima och urtima riksdags faktiska sammanträdestider än det, som redan nu utgår för månad räknat vid urtima riksdag, nämligen för riksdagsman, bosatt å riksdagsorten, och för övriga riksdagsmän. Med den tekniska utformning som utskottet föreslagit beträffande stadgans grund-läggande regler, komma riksdagskostnaderna ändock räknat med all sannolikhet att under fortsättningen av den nuvarande krisen understiga samma kostnader , då såväl lagtima som urtima riksdag varit samlade. Fria resor på järnväg m.m. kom bestämmelser om rätt till fria resor på landets järnvägar samt rätt att på det allmännas bekostnad även med annat färdmedel resa till och från och, när arvode utgick, mellan riksdagsorten och hemorten. utredning angående arbetsformer och riksdagsarvodessakkunniga (stencil 1947) Efter införandet av ersättningsstadga kom arvodesfrågan att behandlas bl.a. av utredning angående arbetsformer. Utredningen (SOU 1944:8) ville bl.a. på grund av det rådande allmänna lönestoppet inte föreslå en övergång till helt fasta arvoden, som måste sättas så högt att de kunde tillgodose kraven på rimlig ersättning även då riksdagsarbetet drog ut . Utredningen föreslog i stället införande av en kombination av fasta och rörliga arvoden. Det fasta arvodet skulle få formen av ett årsarvode som med lika belopp skulle utbetalas . Därtill skulle komma ett rörligt belopp i form av dagtraktamente då var samlad. Förslaget ledde inte till någon åtgärd, men den föreslagna principen upptogs i direktiven riksdagsarvodessakkunniga. Den utredningen lade fram olika alternativ till uppdelning av arvodet men framhöll att frågan inte borde lösas annat än vid en sådan mera allsidig omprövning av ersättningens storlek som var att förvänta i samband med den då pågående utredningen om arbetsformer (riksdags-arbetsutredning). riksdagsarbetsutredning (SOU 1947:79) fann i och för sig att många skäl talade för en kombination av fast arvode och rörligt traktamente. sådan utformning ansågs främja en önskvärd koncentration i riksdagsarbetet. Detta syfte tillgodosågs enligt utredningen ännnu bättre om arvodena gjordes helt fasta. Ett system med dagersättning skulle vidare behöva kombineras med en närvaroregistrering som, hur den än utformades, aldrig ansågs kunna bli fullt rättvisande. Utredningen lade därför fram förslag till helt fasta årsarvoden. Årsarvodet borde enligt utredningen kunna ge riksdagsledamöterna skälig ersättning för förlorad inkomst samt ersättning för de under själva sessionen med upp-draget förbundna extrautgifterna. En normal längd för förut-sattes vara . Enligt dessa grunder föreslogs årsarvodet för riks-dagsledamöter som inte bodde på riksdagsorten bli och för övriga. Utredningen föreslog vidare en ändring i reglerna för beskattning. För det högre arvodet skulle den skattefria delen reduceras från två tredjedelar till hälften. Tillsammans med den i skattehänseende avdragsgilla pensions-avgiften, som utredningen föreslog, skulle hälften av det högre arvodet bli skattefritt. För riksdagsledamöter som var bosatta på riksdagsorten, som dittills betalat skatt för hela arvodet, borde, enligt utredningen, utöver den avdragsgilla pensionsavgiften en mindre del (ca ), som ansågs motsvara med riksdagsuppdraget direkt förbundna utgifter, undantas från beskattning. I proposition (nr 133) till 1949 framhölls att det med hänsyn till det rådande ekonomiska läget och den därav påkallade starka återhållsam-heten beträffande löne- och arvodesregleringar för alla samhälls-grupper inte kunde läggas förslag om höjning av riksdagsmännens arvoden även om en höjning kunde anses motiverad. I propositionen föreslogs dock en omlägg-ning till fasta årsarvoden. ansåg att en höjning av arvodena var skälig, men att en sådan på de skäl som anförts i propositionen inte borde aktualiseras. följde utskottet (som uttryckligen angivit att förslaget var provisoriskt) och årsarvodena fastställdes till de belopp som beräknades på grundval av de belopp som utbetalats års riksdag. Arvodet för ledamöter som inte var bosatta på riksdagsorten fastställdes fr.o.m. till och för övriga. Skattefriheten fastställdes till oförändrat två tredjedelar av det högre arvodet. Av det lägre beloppet skulle ingen del vara skattefri. Det förslag som lagts fram av riksdagsarbetsutredning lades till grund för en proposition . hade en övergång till fria lönerörelser ägt rum som motiverade en uppräkning av riksdags-arvodena. I propositionen ansågs de belopp utredningen föreslagit vara lämp-ligt avvägda. Ökningen av levnadsomkostnaderna motivera-de dock en förbättring av förmånerna. Denna borde lämpligtvis utgå i form av en höjning av den skattefria delen, som föreslogs till två tredjedelar av det högre arvodet och till hälften av det lägre beloppet. I propositionen föreslogs vidare en ändring i differentieringsprinciperna, varigenom det lägre arvodet skulle utgå även till de ledamöter, som utan att vara bosatta i , regelmässigt och utan avsevärd olägenhet kunde tillbringa nattvilan i hemmet. För denna kategori, som förut varit särskilt gynnad, skulle visserligen en viss försämring inträda, men förslaget ansågs bättre motsvara avsikten att det högre beloppet skulle inrymma ersättning för den levnadsomkostnadsfördyring som vistelsen utanför hemmet med-förde. anslöt sig till propositionen beträffande beloppens storlek men föreslog att av det lägre beloppet skulle endast en tredjedel vara skattefritt. Även utskottet ansåg att det var skäligt att inte bara de i bosatta ledamöterna skulle få det lägre arvodet. Propositionens differentieringsmetod tillstyrktes dock inte. Denna förutsatte individuella avgöranden, som i många fall skulle bli ytterst vanskliga och göra det nödvändigt att införa regler om överklagning. Utskottet förordade i stället en mekaniskt verkande regel. Det lägre arvodet skulle enligt utskottets förslag omfatta dels hela , dels det område utanför staden som begränsades av en cirkel dragen från och med en radie av . Mantals-skrivningsorten, inte den faktiska bostadsorten, skulle därvid vara avgörande. Arvodena fastställdes fr.o.m. till respektive . Grundarvode och kostnadsersättning; ändringar tog åter upp frågan om riksdagsarvodena. hade utskottet som en tänkbar alternativ metod angivit ett system med ett gemensamt, fast arvode och därutöver differentierade och skattefria omkostnadstillägg. Till skillnad års sakkunniga valde utskottet emellertid inte "dagtraktamente" utan en fast årlig "kostnads-ersättning". Ett sådant system ansågs likvärdigt med det antagna som grunda-de sig på den tillämpade principen om skattefrihet för två tredjedelar av arvoden till ledamöter som inte var bosatta på riksdags-orten. En nackdel med metod var, enligt utskottet, att det inte i själva ersättningsstadgan syntes, hur stor del som utgjorde kostnadsersättning och hur mycket som var grundbelopp. I praxis innebar tillämpningen av 33 § kommunalskattelagen att för ledamöter bosatta i med omgiv-ningar betraktades som kostnadsersättning och resterande som grundbelopp. För övriga ledamöter var endast grundbelopp och kostnadsersättning. hade inga invändningar mot kostnadsersättningarnas belopp men förordade att grundbeloppet borde höjas och beräknas lika för båda kategorierna riksdagsledamöter. Utskottet framhöll att åtskilliga leda-möter under sessionerna var ur stånd att utföra något förvärvsarbete av bety-delse och att arbetsinsatsen under sessionstid splittrades av riksdags-arbetet. Den redan märkbara tendensen att personer av ekonomiska skäl ansåg sig förhindrade att motta riksdagsmannauppdrag skulle, enligt utskottet, säker-ligen förstärkas om grundarvodena bestämdes till för låga belopp. Därvid skulle det finnas risk för att inte i samma utsträckning som dittills skulle komma att rekryteras från skilda samhällsskikt. Ett grund-belopp på ansågs därför, med tanke även på penningvärdes-för-sämringen, som ett minimum. Kommunalskattelagen ändrades så till vida att bestämmelsen i 33 § om avdragsrätt i fråga om riksdagsarvodena slopades och ersattes med ett stadgande i 32 § enligt vilket kostnadsersättningen skulle inräknas bland skattefria ersättningar, anvisade av staten för särskilda, med vissa tjänster eller uppdrag förenade kostnader. De nya reglerna tillämpades retroaktivt från . I avvaktan på nya bestämmelser höjdes vid riksdag grundbeloppet retroaktivt från till . I memorial nr 18 vid riksdag framhöll utskottet att det var önskvärt med en förutsättningslös utredning av frågan om ersättning för riksdagsmannauppdragets fullgörande. Bland frågor som borde övervägas nämnde utskottet avvägningen av ersätt-ningen med hänsyn såväl till riksdagsarbetets speciella natur som till önskvärdheten av att personer av ekonomiska skäl inte skulle anse sig för-hindrade att bli riksdagsledamöter. Utredningen borde också överväga avvägningen av grundarvodet och kostnadsersättningen. Det borde också göras en översyn av riksdagsledamöternas pensioner varvid uppmärksamhet borde riktas mot samordningen med folkpension och eventuellt före-komm-an-de andra pensioner. riksdagsarvodesutredning avlämnade betänkandet Riksdagsarvodena, med förslag till ny stadga om ersättning för riksdags-mannauppdragets fullgörande. behandlade betänkandet i utlåtande nr 1959. Utskottet konstaterade inledningsvis att regelmässigt var samlad till två sessioner om sammanlagt . Sammanträdena i pågick under utom i slutet av sessionerna då alla vardagar togs i anspråk för sammanträden. Utredningen visade också att "icke så få riksdagsmän varit tvungna att lämna sitt yrke och nästan helt blivit ekonomiskt beroende av sitt riksdagsmannauppdrag". Enligt utredningens förslag skulle arvodet för samtliga riksdagsmän utgå med . Arvodets belopp skulle, enligt utredningen, förändras enligt samma grunder som lön av motsvarande storlek åt statsanställda. Ledamöter som hade allmän tjänst skulle enligt förslaget få avdrag på arvodet såvida de inte var tjänstlediga för riksdagsuppdraget. Utskottet ansåg att det föreslagna arvodet var skäligt och anförde. Detta gör att riksdagsmannaarvodet bör sättas till ett sådant belopp, att det ger en med hänsyn till uppdragets natur rimlig bärgning för den som saknar andra inkomster. Ingen bör av ekonomiska skäl behöva avstå från att bliva riksdagsman. Riksdagsmannaskapets karaktär av förtroendeuppdrag medför dock, att arvodet icke bör sättas så högt att det ter sig direkt ekonomiskt lockande. Förslaget om avdrag på arvodet för den som hade allmän tjänst utan att vara tjänstledig förkastades dock av utskottet som anförde. Fullgörandet av riksdagsmannauppdraget måste anses gå före utövande av riksdagsmannens yrke. Att differentiera arvodet med hänsyn till hans inkomst från annat håll bör därför inte komma i fråga. Alla riksdagsmän bör sålunda erhålla lika högt arvode och löneavdrag i förekommande fall verk-ställas i den tjänst riksdagsmannen har vid sidan av riksdagsmanna-uppdraget. När det gällde grunderna för förändring av arvodet anförde utskottet följande. Mot bakgrund av vad ovan sagts om att arvodet bör motsvara en med hän-syn till uppdragets karaktär rimlig inkomst är det naturligt, att förändringar i den allmänna lönenivån bör få återverkningar även på riksdagsmanna-arvodet. Att vid varje förändring i denna göra lagändringar ter sig onödigt omständligt. Med hänsyn till riksdagsmannauppdragets natur är det emeller-tid mindre lämpligt att genom någon form av automatik anknyta arvodet till en viss grupp löntagare. I första hand bör dock jämförelse göras med stats-tjänstemän i motsvarande inkomstläge. Utskottet förordade därför att kanslideputerade tillika med kamrarnas talmän fick befogenhet att besluta om det tillägg eller avdrag på arvodet som betingades av "förskjutningar i det allmänna löneläget". Före beslut borde representanter för arbetsmarknadens parter höras. Det var enligt utskottet en fördel att utomstående personer fick möjlighet att yttra sig i fråga om arvodes-ändringar. Utskottet delade utredningens uppfattning att den del av arvodet som utgick i form av kostnadsersättning skulle slopas. Kostnadsersättningen var avsedd att motsvara levnadskostnadsfördyringen (traktamente) för riksdags-män utanför , samt dessutom för alla riksdagsmän de kostnader som de därutöver hade för sitt uppdrag. Utskottet ansåg att leda-möterna fick yrka avdrag vid inkomsttaxeringen för sistnämnda omkost-nader. skulle enligt utskottet vid sidan av arvodet endast utgå traktamente som ersättning för den faktiska fördyringen av levnads-kost-naderna. Utskottet föreslog att traktamente under sessionstid skulle utgå med till riksdagsledamot som bodde längre bort än från riks-dagen. Den som bodde närmare men längre bort än kunde av kanslideputerade tillerkännas traktamente med högst samma belopp. De av utskottet förordade regelförändringarna berörde vidare reglerna om avdrag från arvode och traktamente. Rätten till reseersättning, vid begagnan-de av annat färdmedel än järnväg, knöts till traktamentsrätten. Slutligen före-slogs införande av ett särskilt tilläggsarvode på till talmännen. Bestämmelsen om talmännens representationsbidrag togs bort ur ersätt-ningsstadgan och representationen skulle i fortsättningen ersättas direkt av . följde utskottet (rskr. 286), och de nya arvodesbestämmelserna trädde i kraft . Bestämmelserna om traktamente trädde i kraft först . Systemet innebar alltså att arvodets och traktamentets grundbelopp angavs i ersättningsstadgan. Kanslideputerade och talmännen kunde, utan att ändra i ersättningsstadgan, besluta om sådana tillägg och avdrag som "svarade mot förändringar i löner och traktamenten till befattningshavare i statens tjänst". Genom beslut av kanslideputerade och talmännen höjdes riksdagsarvodet så att det för var . Något om 1962 års reform På initiativ (bet. nr 1962) genomfördes en översyn av ersättningsstadgan och de övergångsbestämmelser som infördes i samband med reformeringen av riksdagsledamöternas pensioner. Översynen hade att göra med dels motionsyrkanden, dels regler om tilläggssjukpenning i den nya lagen om allmän försäkring som skulle träda i kraft . förordade en höjning av arvodets grundbelopp med till . Utskottet anförde följande. Förutom efter inträffade procenthöjningar av allmän natur, av vilka även riksdagsmännen fått del genom ovannämnda höjningar av det bestämda arvodet, har efter nämnda tidpunkt väsentliga höjningar av lönenivån beslutats för vissa grupper av statstjänstemän. Av sådana höjningar må nämnas att på löneplan A inrättats en ny lönegrad med nr 27, till vilken huvuddelen av befattningshavarna i A 26 flyttats upp. Uppflyttningen ger i dyrort V en lönehöjning med . På chefslöneplanen har samtliga löner höjts (= en lönegrad). Denna uppflyttning innebär för exempelvis befattningshavare i B 1 en höjning med . Med hänsyn till den princip som kommit till uttryck i utskottets ovannämnda av godkända utlåtande nr 18/1959 att förändringar i den allmänna lönenivån bör få återverkningar även på riksdagsmannaarvodet och att jämförelse bör göras med statstjänstemän i motsvarande inkomstläge samt med hänsynstagande till omfattningen av ovannämnda särskilda lönehöjningar, finner utskottet att arvodets grundbelopp bör höjas med , dvs. I ett senare avsnitt av betänkandet uttalade utskottet (s. 7) att årsarvodet, om den föreslagna höjningen genomfördes, skulle komma att utgöra "omkring två tredjedelar av årslönen för statlig befattningshavare med lön enligt B 1 (löneklass 1 på löneplan B)". Förutom höjningen av arvodena innebar utskottets översyn bl.a. att högsta traktamentet höjdes från till . Nya regler infördes om avdrag på arvodet för tilläggspension enligt lagen om allmän försäkring eller egenpension på grund av anställning i allmän tjänst, vid sjukdom och vid ledighet. Riksdagsledamöterna skulle också på det allmännas bekostnad omfattas av grupplivförsäkring. följde utskottet och bestämmelserna trädde i kraft och när det gällde avdrag för pension fr.o.m. . Inrättande av och förändringar i arvodesfrågan Efter förslag av organisationsutredning inrättade 1966 ett nytt förvaltningsorgan, , för handläggning av förvaltningsärenden och för förhandling om anställnings- eller arbetsvillkor för arbetstagare hos och dess verk. Kontoret skulle bl.a. överta de funktioner som tillkom kamrarnas talmän, fullmäktige i och kanslideputerade enligt ersättningsstadgan och dess övergångsbestämmelser (KU:s memorial nr 1966). behandlade (bet. 42) motioner som syftade till att höja riksdagsledamöternas arvoden och traktamenten. Motionärerna framhöll dels de lönegradsuppflyttningar som skett för statstjänstemän efter 1962, dels ökningen av arbetsbörda som inträffat och dels, slutligen, utvecklingen på den kommunala sidan mot alltfler heltidsengagerade förtroendemän, vilket ansågs ha betydelse för genom inverkan på rekryteringen. Utskottet var med hänvisning till den tillsatta grundlagsbered-ningen och den arbetande organisationsutredning inte berett att föreslå några djupgående ändringar i ersättningsreglerna. I arvodesfrågan ansåg utskottet emellertid att det var uppenbart att en höjning borde ske som motsvarade de genomförda lönegrads-förändringarna för sådana statstjänstemän som beaktades vid arvodes-justeringen nämnda år. Med hänvisning till ställningstaganden och 1962 förordade utskottet en höjning av årsarvodet från till . Det motsvarade ungefär två tredjedelar av lönen i löneklass C 1. Någon ytterligare höjning med hänsyn till utvecklingen av arbetsbördan eller på den kommunala sidan kunde utskottet däremot inte tillstyrka. Det särskilda tillägget till talmännen ansåg utskottet skulle höjas från till . Utskottet anförde vidare följande. Vid sin prövning av arvodesfrågan har utskottet funnit, att det är en mindre rationell ordning att ändring i ersättningsstadgan skall behöva vidtagas för att bibehålla arvodet på dess relativa nivå på sätt som blivit nödvändigt både 1962 och . Befogenheten att besluta om arvodesändringar enligt 1 § 2 mom. har emellertid av kanslideputerade - vilka från på denna punkt ersatts av styrelsen för - ansetts omfatta endast generella lönetillägg men inte löneplans- och lönegrads-revisioner och andra ändringar som inte är av generell natur men avser befattningshavare som beaktats vid riksdagsarvodets fastställande. Till denna tolkning, vilken inte synes nödvändiggjord av bestämmelsens avfattning, torde ha bidragit att ett klart uttalande saknats om hur arvodet beräknats. Grunden för utskottets nu framlagda förslag har framgått av vad som anförts i det föregående. Styrelsen för har också meddelat, att den finner sig kunna utan ändring av det berörda stadgandets lydelse tillämpa detsamma även med avseende på sådana förändringar i statstjänstemannalönerna som nämnts. Med hänsyn härtill har utskottet funnit sig kunna avstå från att föreslå någon stadgeändring i detta syfte. Utskottet konstaterade att riksdagsledamöterna enligt gällande bestämmelser var berättigade till traktamenten motsvarande traktamentsklass A för stats-tjänstemän och att en förändring därvidlag torde få övervägas i senare sam-manhang. Utskottet ansåg dock att det var otillfredsställande att ledamöter i allmänhet inte fick full gottgörelse för de med uppdraget förenade kostnaderna utan måste täcka vissa sådana ur arvodet. Särskilt ansåg utskottet att man borde beakta den ökning av bostadskostnaden som betingats av att ledamöterna i större utsträckning än tidigare måste ha bostad i året runt. Utskottet föreslog därför att en särskild kostnadsersättning för alla ledamöter skulle återinföras. Kostnadsersättningen, på , skulle avse vissa kostnader som inte täcktes av traktamentet. Utskottet anförde följande. Som framgått av redogörelsen för ersättningsreglernas utveckling har tre i princip skilda faktorer beaktats: dels själva arbetet och det därav orsakade inkomstbortfallet, dels de fördyrade levnadskostnaderna för ledamöter bo-satta utanför riksdagsorten, dels andra omkostnader som riksdagsuppdraget medför oberoende av ledamöternas bosättning. För de sistnämnda avsåg 1943, 1946 och sakkunniga att särskild ersättning skulle utgå under sessionstid; samtliga tänkte sig ett skattefritt belopp på . infördes i stället generell avdragsrätt vid beskattningen med , vilket 1954 ersattes med en särskild kostnadsersättning av samma storlek. Skillnaden i belopp berodde på att olika kostnader avsågs. Som utskottet uttalade hade det högre beloppet avvägts med hänsyn till inte bara ledamöternas direkta kostnader under sessionerna utan även de utgifter av mångahanda slag som de också mellan sessionerna får vidkännas som ortens folkrepresentanter. De sakkunniga däremot avsåg endast de direkta utläggen under sessionerna. Enligt beslut skulle emellertid samtliga kostnader av ifrågavarande typ täckas ur arvodet. Till följd härav kan detta inte direkt jämföras med den lön som tillkommer t.ex. statstjänstemän. Utskottet har funnit det riktigt att ett visst belopp återinförs för det ändamål som här åsyftas. följde utskottet, och det nya arvodet och den nya kostnadsersätt-ningen genomfördes retroaktivt fr.o.m. . Arvode till talmannen i enkammarriksdagen I denna fråga uttalade organisationsutredning följande. Övergången till enkammarriksdagen kommer att leda till att talmannen får en tung arbetsbörda, i all synnerhet om organisationsutredningens förslag förverkligas. Plenitiden kommer att bli längre än den nu är i någon av kamrarna. Planeringsarbetet kommer att kräva stora insatser. Ordförande-skapet i förvaltningsstyrelsen blir betungande. Representationen kommer att kräva mycket tid och kraft. Ställningen som folkrepresentationens främste företrädare kommer att ge talmannen en framträdande plats i samhället. Det kommer att bli nödvändigt för talmannen att ägna hela sin tid och alla sina krafter. Talmannen bör i fråga om inkomster och tjänsteförhållan-den i övrigt få en ställning som motsvarar hans uppgifter. Sammansatta konstitutions- och bankoutskottet ansåg (KBaU 1970:1 s. 11) att ersättningen till talmannen skulle bestämmas så att de sammanlagda arvodesförmånerna ungefärligen motsvarade en statsrådslön. Genom en ändring 1970 slopades den dittills-varande regeln om tilläggsarvode till talmannen och ersattes med en regel om att talmannen skulle få arvode med belopp motsvarande de förmåner som utgick till ledamot av statsrådet. Pensionsrätt för ledamöter innefattande egenpension infördes först i ersättningsstadgan. Pensionen utgick från för riksdagsledamot som lämnat . Övriga ledamöter var berättigade till pension först efter avgången från (SFS 1947:464). Minimitiden för pensionsrätt bestämdes till och full pension utgick . Årsbeloppen fastställdes till lägst och högst . utöver minimiantalet, som riksdagsuppdraget varat, skulle pensionen ökas med intill dess full pension uppnåtts. Avgiftsinbetalningen skulle ske i form av avdrag på arvodet med under beräknad sessionstid. Om avlöning eller tjänstepension utgick av statsmedel, skulle riksdagspensionen reduceras med högst hälften. infördes en bestämmelse att riksgäldsfullmäktige, när särskilda omständigheter förelåg, kunde medge att pension skulle utgå även om de föreskrivna förutsättningarna inte helt var uppfyllda. infördes även efterlevandepension. På samma gång slopades bestämmelsen om pensions-avdrag på arvodet. Pensionsbeloppen höjdes till lägst och högst , 1954 till lägst och högst och till lägst och högst . riksdagsarvodesutredning ansåg att riksdagspensionen var otill-räcklig och att en pensionsreform borde innefatta både en anpassning av pensionsbeloppen efter storleken på de föreslagna nya arvodena och en utformning av grunderna i övrigt efter mindre summariska linjer än det gällande systemet.