frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Eleven ville inte utföra sina arbetsuppgifter utan sprang omkring och störde arbetet. Han uttalade att han skulle slå ihjäl läraren om hon tog i honom. Han slog och sparkade mot läraren, som när hon försökte skydda sig med händerna fick en fraktur på tummen. Läraren är f n sjukskriven p.g.a. skadan. Upplysningar inhämtades per telefon från i . I ett beslut anförde JO följande. Inledningsvis vill jag erinra om att ledamöter i beslutande kommunala församlingar, enligt 2 § tredje stycket punkt 6 lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, inte står under JO:s tillsyn. Jag anför därför inga synpunkter på kommunfullmäktiges beslut vad avser det aktuella reglementet. Jag har begränsat granskningen i ärendet till att avse rektors åtgärd att göra en polisanmälan mot den sjuårige skoleleven. Det kan först konstateras att det formellt inte finns något hinder mot att göra en polisanmälan i en situation som den nu aktuella. Grundtanken i svensk rätt är emellertid att ansvaret för att lämpliga åtgärder vidtas mot barn och ungdom som begår brott i första hand vilar på och inte på rättsväsendet. Detta gäller i synnerhet de yngre barnen. Vid bedömningen av om en polisanmälan ändå skall göras mot ett barn måste utgångspunkten vara att det aktuella brottet skall utredas av polis och åklagare. De rättsliga förutsättningarna för dessa myndigheter att utreda brott som begås av underåriga bör därför beaktas. Om det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats skall som huvudregel en förundersökning inledas (23 kap. 1 § , RB). Under förunder-sök-ningen skall bl.a. utredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om det föreligger tillräckliga skäl för åtal mot honom (23 kap. 2 § RB). För brott som någon begått innan han fyllt får dock inte dömas till påföljd (1 kap. 6 § ). Om gärningsmannen är skall det följaktligen inte ske någon förundersökning. När det på grund av gärningsmannens ålder inte skall inledas en förundersökning kan en utredning om brottet ändå verkställas. Bestämmelser härom finns bl.a. i 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, LUL. Enligt denna bestämmelse får en utredning rörande brottet inledas om någon kan misstänkas för att ha begått brott samt 1) om en utredning kan antas ha betydelse för att avgöra behovet av insatser med avseende på den unge, 2) om det behövs för att klarlägga om någon som fyllt tagit del i brottet, 3) om det behövs för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet, eller 4) om det annars är av särskild vikt att en utredning äger rum. Som en allmän begränsning gäller att om den unge inte fyllt får en utredning inledas endast om det finns synnerliga skäl (JO:s kursivering). En motsvarande bestämmelse fanns tidigare i 13 § LUL. I lagförarbetena (prop. 1983/84:187 s.17) anförde departementschefen bl.a. följande. De brott som i första hand bör föranleda utredning är enligt min mening överlagda brott mot person eller egendom och brott som vittnar om en hög grad av hänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsa eller egendom liksom överhuvud taget brott som med hänsyn till sin karaktär gör det sannolikt att hjälpinsatser föreligger. Narkotikabrottslighet och brott som har samband med sådan brottslighet tillhör givetvis mycket ofta den kategorin. Genomgående bör man hålla i minnet att det i första hand är omsorgen om barnets bästa som bör beaktas vid ställningstagandet. Att märka är också att brottets svårhetsgrad bara är en av de omständigheter som socialnämnden har att beakta vid den helhetsbedömning av barnets situation som ligger till grund för nämndens överväganden angående eventuella särskilda hjälpinsatser. När det gäller tolvårsgränsen uttalades i specialmotiveringen till bestämmelsen (a.a. s. 33 f.) följande. Tolvårsgränsen innefattar en avvägning mellan utredningsintresset och hänsynen till barnet. Det är dessutom uppenbart att barnet måste ha uppnått en viss mognad för att en utredning överhuvudtaget skall framstå som meningsfull. Ju yngre barnet är, desto starkare skäl talar för att socialnämnden ombesörjer den utredning som kan behövas rörande barnet. Detta gäller framför allt om utredningen inte motiveras av något annat skäl än att den kan ha betydelse för socialnämnden. Som tidigare framgått skall förundersökning inte inledas mot barn och barn torde inte annat än i sällsynta undantagsfall bli föremål för utredning enligt LUL. En polisanmälan mot ett yngre barn leder därför oftast inte till annat än att polismyndigheten omgående, med stöd av 3 § polislagen (1984:387), underrättar om anmälan. Vad som har sagts innebär att skolan bör vara återhållsam med att göra polisanmälan mot barn i de yngsta elevgrupperna eftersom sådana anmälningar normalt inte kan bli föremål för någon utredning från polisens sida. Det bör understrykas att en sådan åtgärd som en polisanmälan inte skall användas som en form av sanktion mot barnet. För det fall skolan, eventuellt efter samråd med polisen, kan förutse att någon utredning inte kommer att ske bör man avstå från att göra polisanmälan. I stället bör i sådana fall i första hand skolan själv utreda vad som inträffat och vidta lämpliga åtgärder. Om skolledningen därvid anser att det finns skäl för socialnämnden att ingripa skall saken, med stöd av 71 § socialtjänstlagen (1980:620), även anmälas till nämnden. Det skall självfallet aldrig accepteras att en skolelev - oavsett ålder - hotar och angriper en lärare på sätt som påstås ha skett i detta ärende. När sådant förekommer måste givetvis åtgärder vidtas. Mot bakgrund av vad som framkommit i ärendet och vad som ovan anförts kan dock ifrågasättas det lämpliga i att i detta fall göra en polisanmälan. En strikt tillämpning av det aktuella reglementet mot en så ung elev kan dessutom stå i strid med FN:s konvention om barnets rättigheter enligt vilken barnets bästa skall sättas i främsta rummet vid alla myndighetsåtgärder som rör barn (se artikel 3 punkt 1). Rektors agerande får dock ses i belysning av att BUN tagit ställning för att en polisanmälan skulle ske. Rektor har vid sitt ställningstagande också varit bunden av det reglemente som fullmäktige beslutat och vars ordalydelse i detta avseende är helt klar och lämnar föga utrymme för tolkning. Jag finner därför sammantaget inte skäl att kritisera rektors åtgärd. Jag noterar i sammanhanget att inom kommunen har väckts frågan om en ändring av det aktuella reglementet. Kritik mot en handläggning av ett överklagande (Dnr 160-1997) I ett beslut tog i ställning till en begäran från om att enligt 9 kap. 2 § begravningslagen (1990:1144) skulle förelägga att utfärda ett gravbrev till denne (dnr 212-94-2796). yttrade sig i ärendet och uppgav bl.a. att gravbrev hade utfärdats och sänts till bror, , . utta-lade i sin motivering att det av utredningen i ärendet framgick att kyr-kogårdsförvaltningen hade registrerat som ny gravrättsinnehavare och att gravbrevet hade sänts till honom . Länssty-relsen fann därmed att förvaltningen hade fullgjort sin skyldighet - "oavsett om innehållet i gravbrevet och registreringen kan anses vara riktigt" - i enlighet med begravningslagens intentioner och enligt 4 och 7 §§ begravningsförordningen (1990:1147). beslutade att begäran om ett föreläggande därför inte kunde bifallas. Länssty-relsen uttalade vidare att skrivelse också kunde uppfattas som ett överklagande av kyrkogårdsförvaltningens beslut att registrera och utfärda grav-brev endast för . Av denna anledning överlämnade länsstyrel-sen skrivelse till kyrkogårdsförvaltningen för prövning och handläggning enligt 23, 24 och 27 §§ förvaltningslagen (1986:223). Enligt meddelad fullföljdshänvisning överklagade läns-styrelsens beslut hos regeringen. Regeringen meddelade beslut i över-klagandeärendet (dnr C94/2401/KY). I regeringens beslut finns antecknat bl.a. följande. Av handlingarna i ärendet framgår att och hans bror registrerades i gravregistret som innehavare av gravrätten efter fadern. På gravbrevet, som är ett originaldokument som tas in till kyrkogårdsförvaltningen vid förändring av innehavare, antecknades båda som gravrättsinnehavare. Därefter återsändes gravbrevet till . Detta har kyrkogårdsförvaltningen meddelat i brev . anförde i en anmälan som kom in till JO bl.a. att han ännu inte hade hört något från kyrkogårdsförvalt-ningen. Ärendet remitterades till för yttrande. Yttrandet skulle avse handläggningen sedan skrivelse av hade överläm-nats för prövning enligt förvaltningslagen. åberopade som nämndens svar på remissen ett tjänsteutlåtande från kyrkogårdsförvaltningen. I utlåtandet anfördes följande. / - - - / Ärendet kan sägas ha sin upprinnelse i en anmaning att anmäla ny gravrätts-innehavare som riktade till dödsbodelägarna efter den avlidne . Denne var registrerad som gravrättsinnehavare av en grav på . inkom en ifylld blankett till förvaltningen, av vil-ken det framgick att de två dödsbodelägarna beslutat att utse både och till innehavare av gravrätten. "Vi ber kyrkogårdsför-valtningen anteckna oss som innehavare av gravrätten." Kopia på denna an-mälan bifogas (bil. Från begravningslagen kan noteras att en gravrätt bara får utövas av den som i gravboken är noterad som innehavare av gravrätten, att upplåtaren skall utfärda gravbrev som bevis på att gravrätten upplåtits samt att gravbrevet endast utgör ett bevis om gravrättsupplåtelsen och inte är bärare av rättigheten som sådan. antecknade förvaltningen och som nya gravrättsinnehavare i såväl gravboken som på det insända gamla gravbrevet. lämnade förvaltningen in gravbrevet som rekommenderad försändelse på posten. Adressat var , den äldre av bröderna och inskriven överst på anmälan. Härigenom hade vi fullt ut avslutat ärendet helt i enlighet med bröderna framställning efter att anmälan inkommit. / - - - / / - - - / fann att skäl saknades att förelägga kyrkogårdsförvaltningen att fullgöra sin skyldighet och att begäran inte kunna bifallas. De tillade dock att skrivelse också kunde uppfattas som ett överklagande av kyrkogårdsförvaltningens beslut att registrera och utfärda grav-brev endast för . Detta var ju inte fallet och det hade också framgått av vårt yttrande till , som låg till grund för deras beslut, att vi antecknat båda bröderna som gravrättsinnehavare såväl i gravboken som på det gamla återsända gravbrevet. Omprövning och överklagande enligt angivna paragrafer i förvaltnings-lagen avser dels beslut som går den överklagande emot, dels skyldigheten att ompröva beslut som är uppenbart oriktiga. I detta fall, där besluten var helt i enlighet med inlämnad ansökan, fann vi naturligtvis inte någon grund för att ompröva. Vi såg detta som ett rent kommunikationsproblem - mellan bröderna framförallt och kanske i viss mån mellan och förvaltningen. Det fanns därför inte heller något skäl att låta den andra parten yttra sig - åtgärden måste bedömas som obehövlig. I brevet till 25 feb-ruari 1994 sökte vi informera honom om vår expediering av ärendet. Vi förutsatte att brevet klargjorde läget för honom, att vi inte gått honom emot i något beslut och att han var välkommen att kontakta oss om det nu gällde ett gravbrev som saknades. har dock inte återkommit till oss utan nästa steg var ett överklagande till regeringen som avslog detta sedan funnit att förvaltningen ju dels antecknat båda bröderna som innehavare, dels återsänt det gamla originaldokumentet i uppdaterat skick. Eftersom vi inget hört från , ej heller efter vårt brev , så har vi utgått från att informationen nått fram, sakläget gått hem och originalgravbrevet kommit till rätta hos . Vi har därför inte kunnat se något som ankommit på oss att ytterligare göra i detta helt i enlighet med bröderna anmälan snabbt och effektivt expedierade ärende. Vi skall , mot bakgrund av denna fortsatta aktivitet, naturligtvis kontakta ånyo och efterhöra vad det är han är ute efter, utöver det han begärt och till fullo erhållit. / - - - / JO Lavin anförde i beslut bl.a. följande. beslutade att till överlämna en skrivelse från för prövning och handläggning enligt 23, 24 och 27 §§ förvaltningslagen. Orsaken härtill angavs vara att skrivel-sen också kunde "uppfattas som ett överklagande av beslut att registrera och utfärda gravbrev endast för ". beslut i denna del aktualiserar således bestämmelserna om en förvaltningsmyndig-hets handläggning av en skrivelse med överklagande. Grundläggande bestämmelser om förvaltningsmyndigheters hantering av överklag-anden finns i förvaltningslagen (1986:223), FL. Av 23 § andra stycket framgår att en skrivelse med överklagande skall ges in till den myndighet som har meddelat beslutet. Enligt 24 § första stycket prövar den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid. Har skrivelsen kommit in , skall myndigheten avvisa den, om inte annat följer av andra eller tredje stycket. Enligt tredje stycket sistnämnda paragraf skall skrivelsen inte avvisas, om den inom överklagandetiden har kommit in till den myndighet som skall pröva överklagandet. I ett sådant fall skall denna myn-dighet vidarebefordra skrivelsen till den myndighet som har meddelat beslutet och lämna uppgift om vilken dag skrivelsen kom in till den högre instansen. Om skrivelsen inte avvisas enligt 24 §, skall enligt 25 § den myndighet som har meddelat beslutet överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som skall pröva överklagandet. I 27 § första stycket FL föreskrivs följ-ande. Finner en myndighet att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anled-ning, skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller även om beslu-tet överklagas, såvida inte klaganden begär att beslutet tills vidare inte skall gälla (inhibition). har haft att uppfatta den från överlämnade skrivelsen som ett överklagande och skulle således ha hanterat den enligt ovan redovi-sade regelsystem. Av remissvaret framgår att nämnden inte ansåg att det medde-lade beslutet var uppenbart oriktigt. Vid sådant förhållande har nämnden endast haft att pröva om överklagandet hade kommit in i rätt tid, alltså en s.k. rättids-prövning. Om nämnden därvid funnit att så var fallet skulle skrivelsen med över-klagandet och övriga handlingar i ärendet ha överlämnats till . Någon bestämd reglerad tidsfrist inom vilken en förvaltningsmyndighet skall överlämna handlingarna till överinstansen finns inte fastlagd. Det är emellertid självklart att detta skall ske utan dröjsmål enligt vad som föreskrivs i 7 § FL. I normalfallet bör tiden inte överstiga (se bl.a. JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 314). Av remissvaret framgår att kyrkogårdsnämnden inte ansett sig vara skyldig att vidta någon åtgärd med avseende på det av överlämnade överklagandet från . Nämnden har grundat detta ställningstagande på dels upp-fattningen att beslutet inte gått emot och därför inte kunde överklagas av honom, dels uppfattningen att det meddelade beslutet var riktigt i sak. Jag måste här med skärpa understryka att det inte, utanför tillämpningsområdet för omprövningsskyldigheten enligt 27 § FL, är en uppgift för beslutsmyndigheten att ta ställning till frågor av denna art. Det ankommer nämligen i stället på överin-stansen, i detta fall , att pröva frågor om klagorätt och det överkla-gade beslutets beskaffenhet. Genom kyrkogårdsnämndens förfarande har betagits sin lagstadgade rätt att få det aktuella beslutet hänskjutet till högre instans prövning. Jag kan inte se annat än allvarligt på det inträffade. De felaktigheter som handläggningen varit behäftad med kan ha sin grund i bristande kunskaper om den rättsliga regleringen på området. Jag måste därför erinra om vikten av att det inom en myndighet finns nödvändig kunskap om de regler som gäller för myndighetens handläggning av skrivelser med överklaganden. Jag rekommenderar kyrkogårdsnämnden att informera sig om regelsystemet samt att även se till att erforderlig information i ämnet ges till berörd personal. Jag förutsätter att skrivelse - om detta inte redan skett - nu blir föremål för en omgående och korrekt handläggning. Med dessa besked och den kritik som uttalats avslutas ärendet. Fråga om en byggnadsnämnds skyldighet att meddela beslut i ett ärende om ingripande enligt 10 kap. (1987:10) (Dnr 3276-1996) framförde i en anmälan som kom in till JO följande. I egenskap av berörd granne har jag sänt en skrivelse till i med klagomål på skyltar uppsatta på fastigheten 3:14 . Ärendet tycks ha låg prioriteringsgrad och jag anser efter påminnelse till handläggaren, stadsarkitekten och byggnadsnämn-dens ordförande att handläggningstiden är oroväckande lång. Anmälan remitterades till i kommun för utredning och yttrande. Som svar på remissen beslutade nämnden vid sammanträde (§ 217) "att ställa sig bakom Stadsarkitektkontorets yttrande , att med hänvisning till vad som anförs i tjänsteyttrandet ärendet inte skall föranleda någon åtgärd samt att anse skrivelsen till ombudsmän vara besvarad". I stadsarkitektkontorets tjänsteskrivelse anfördes följande. Anmälan om, enligt anmälaren, olovligen uppsatta skyltar inom fastigheten 3:14 i kommun inkom till . Vid besiktning av nu aktuella skyltar kunde konstateras att dessa funnits och troligtvis ej skulle vara möjliga att åtgärda då dessa, enligt besiktningsmannen, funnits . Vid kontakter med anmälaren, , påtalades underhand vad utredningen givit vid handen och att skyltarna med största sannolikhet ej voro möjliga att beivra. redovisad utredning gjordes . inkom till stadsarkitektkontoret ånyo en skrivelse från där denne påminde om ärendet och förväntade sig "beslut ". Oaktat att resultatet av utförd utredning redan meddelats tolkade stadsarkitektkontoret den nya skrivelsen såsom att anmälaren ej delade kontorets uppfattning, varför ägaren av ovan nämnda skyltar tillskrevs med begäran om uppgift när skyltarna anbringats på nu aktuell plats. Svar från , ägare av Åbergs handelsträdgård och ansvarig för nu aktuella skyltar, inkom . Därvid låter meddela att när denne övertog rörelsen fanns nu nämnda skyltar redan på plats och om huruvida bygglov finnes har ingen vetskap. Stadsarkitektkontoret kan därvid konstatera att de av anmälda skyltarna ej kommer att beivras trots att något bygglov ej har kunnat återfinnas i arkiv. Detta då förflutit se-dan skyltarna kommo på plats. Denna kontorets uppfattning, som verifierats av ägaren, meddelades månad. Anmälan har vid arbetsutskottssammanträde avskrivits från vidare handläggning, vilket delgives på sedvanligt sätt. Han påtalade därvid att nämnden inte fattade något beslut då den första utredningen hade slutförts. Han framhöll vidare att stadsarkitektkontorets tjänsteskrivelse refererar till arbetsutskottets beslut och att ärendet sistnämnda datum avskrevs, fastän han givits tillfälle att yttra sig . Till belysning av det senare påståendet hänvisade till en skrivelse, daterad , som han mot-tagit från stadsarkitektkontoret. Skrivelsen hade följande lydelse. Ni har i skrivelse inkommen till stadsarkitektkontoret påtalat att Blomstergården i 3:14 satt upp skyltar utan beviljat bygglov. har § 313, beslutat föreslå att med stöd av 10 kap 27 § bedöma att någon byggnadsavgift enligt 10 kap 4 § inte skall tas ut av då ärendet är preskriberat samt att ärendet med hänvisning till ovan avskrivs från vidare handläggning. Enligt 17 § förvaltningslagen skall berörd person beredas tillfälle att yttra sig över förslag till beslut. Om Ni önskar lämna oss ytterligare skäl eller synpunkter som kan vara viktiga för ärendets slutgiltiga behandling, bör detta göras . För att ärendet skall kunna överklagas måste först ha fattat beslut i ärendet. Har Ni inte hört av Er inom nämnda tid tas ärendet upp i befintligt skick till avgörande i . Handläggare av Ert ärende, , träffas säkrast per telefon tis-, tors- och fredag kl. 09.00-11.00. Var god uppge fastighetsbeteckning och Dnr-nummer i Ditt svar, så vi lätt kan hitta Ditt ärende. meddelade att han ännu inte hade delgivits något beslut i det aktuella ärendet. Därefter fick handläggaren i ärendet hos JO vid telefonsamtal med stadsarkitektkontoret () upplysningen att inte fattat något be-slut med anledning av anmälan. I beslut anförde JO Lavin följande. har, i egenskap av berörd granne, gjort en anmälan till om olovligen uppsatta skyltar på en fastighet. Anmälan kom in till nämnden . Såvitt framkommit har nämnden ännu inte med-delat något beslut i ärendet, alternativt har ärendet avskrivits vid byggnadsnämnd-ens arbetsutskottssammanträde . framställning innefattar en begäran om att skall ta upp frågan om påföljd eller ingripande enligt 10 kap. plan- och bygg-lagen (1987:10), PBL. Av remissvaret och övriga handlingar framgår att nämnden (stadsarkitektkontoret) efter företagen utredning kom fram till att möjligheten att ingripa enligt 10 kap. upphört på grund av att preskription inträtt. Uppenbarligen har dock nämnden endast under hand kontaktat och meddelat utredningens resultat utan att fatta något for-mellt beslut i saken och följaktligen utan att underrätta honom om hur rättelse skulle kunna ernås. Stadsarkitektkontoret har sedermera gjort en förnyad utredning i saken och åter konstaterat och att något ingripande enligt PBL på grund av pre-skription inte kunde ske. Det som framkommit genom utredningen ger mig anledning att förmoda, att inte uppfattat som part i ärendet och att detta är orsaken till att han endast fått ett formlöst besked om att hans anmälan inte föranleder någon åtgärd. JO har i flera ärenden uttalat att en byggnadsnämnd är skyldig att behandla en begäran från en fastighetsägare om ingripande mot byggnadsåtgärder på en grannfastighet och att meddela ett beslut i saken. Om begäran lämnas utan åtgärd har fastighetsägaren rätt att överklaga beslutet. JO 1980/81 s. 468 och 1990/91 s. Till stöd för att en granne i ett fall som det före-varande har partsställning kan nämnas följande uttalanden av i en artikel i 1984 s. 341 f. Om man härefter övergår till de fall, där en myndighet kan ta upp ett ärende på eget initiativ, kan man konstatera att det i allmänhet inte finns något hinder mot att en utomstående (enskild eller myndighet) riktar myndighetens uppmärksamhet på ett förhållande, som kan ge myndigheten anledning att agera, och kanske rentav föreslår lämpliga åtgärder. I verkligheten inledes ett sådant ärende ofta genom en anmälan utifrån, men myndigheten anses i regel ändå rättsligt sett handla ex officio. Huvudregeln är i sådana fall att anmälaren saknar partsställning. Den som har anmält en offentlig tjänsteman hos vederbörande myndighet för tjänsteförseelse, är sålunda inte part i disciplinmålet, även om han personligen har drabbats av den anmälda förseelsen. På samma sätt lär den, som har gjort en anmälan till en tillsynsmyndighet, i regel sakna partsställning. Man uttrycker ibland detta förhållande så, att en anmälan i princip saknar materiell anhängighetsverkan och sålunda inte medför skyldighet för myndigheten att fatta beslut i saken. Det kan emellertid ifrågasättas, om inte ett initiativ utifrån kan medföra partsställning, trots att myndigheten kan agera ex officio. Ett fall som är värt att diskuteras är anmälan av grannar i byggnads- och hälsoskyddsmål. En granne, som anmäler störande verksamhet på en fastighet till eller miljö- och hälsoskyddsnämnden, har otvivelaktigt besvärsrätt om hans anmälan lämnas utan åtgärd. För att besvärsmöjligheten skall kunna utnyttjas måste det förutsättas att nämnden är skyldig att fatta beslut i ärendet. Att nämnden har en sådan skyldighet har antagits av JO i fallet JO 1980/81 s. 468. Om detta är riktigt, förefaller det naturligt att be-trakta anmälaren som part redan i första instans. I det aktuella ärendet borde , eller någon som nämnden delegerat beslutanderätten till, efter företagen utredning ha meddelat ett beslut i saken.