frsrdg · GM04RFK3 · 1999-01-01 00:00:00 — Av promemorian framgick följande. Enligt RF:s terminologi är samtliga statliga och kommunala organ med undantag av och de kommunala beslutande församlingarna myndigheter. De myndigheter som handhar den offentliga förvaltningen kallas förvaltningsmyndigheter. Enligt 11 kap. 6 § RF lyder de statliga förvaltnings-myndigheterna under regeringen, om myndigheten inte enligt RF eller annan lag är en myndighet under . En statsrådslönenämnd med de uppgifter som föreslås i propositionen är att betrakta som en statlig förvaltningsmyndighet under regeringen. Förvaltningsmyndigheter som lyder under regeringen är skyldiga att följa inte bara regeringens normmässiga direktiv utan i princip även dess befallningar i särskilda fall. Viktiga begränsningar i lydnadsplikten finns emellertid i 11 kap. 7 § RF som förbjuder regeringen att i särskilda fall bestämma hur myndigheterna skall besluta i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda eller kommuner eller som rör tillämpning av lag. Enligt 8 kap. 13 § första stycket punkt 2 RF får regeringen genom förordningar besluta om föreskrifter som ej enligt grundlag skall meddelas av . Denna normgivningskompetens brukar kallas regeringens restkompetens. Hit hör bl.a. den administrativa normgivning som närmare reglerar den statliga förvaltningens organisation och arbetsformer. Föreskrifter av denna typ finns bl.a. i allmänna verkstadgan (1965:600) och i de olika myndigheternas instruktioner. Också föreskrifter som ger myndigheterna rätt att fatta beslut som innebär myndighetsutövning mot enskilda eller kommuner faller inom området för regeringens restkompetens i den mån det inte är fråga om betungande föreskrifter; till restkompetensen hör t.ex. föreskrifter om statsbidrag och andra förmåner. I frågor av de slag som har nämnts kan regeringen alltså direkt på grund av meddela föreskrifter som innebär att beslutskompetens läggs på myndigheter under regeringen, såvida inte med stöd av 8 kap. 14 § RF redan meddelat föreskrifter i frågan genom lag. Om det är fråga om myndighetsutövning mot enskilda eller kommuner, kan regeringen däremot inte ge direktiv i det särskilda fallet om hur den överlämnade beslutskompetensen skall utnyttjas. I en reservation (m) till utskottets hemställan ansåg reservanterna att nämnden från principiell utgångspunkt borde ha en rådgivande funktion. Ansvaret borde ytterst vila på regeringen. I en annan reservation (c) framfördes att propositionen inte på ett tillfredsställande sätt visat på behovet av en statsrådslönenämnd. Nämndens ställning som beslutsfattande organ över regeringen var, enligt reservanterna, svår att förena med regeringsformens principer. följde utskottet (rskr. 1984/85: 40). ersättningslag och utvecklingen t.o.m. förelade ett förslag (förs. 1987/88:13) till ny lag om ersättning till ledamöter. Förslaget byggde på en översyn av ersättningsstadga. Översynen hade gjorts av en av förvaltningsstyrelsen tillsatt kommitté bestående av riksdagsledamöter och tjänstemän. Kommitténs förslag hade resulterat i ändringar i den gamla ersättningsstadgan som rörde bestämmelserna om arvode, traktamente, kostnadsersättning och reseförmåner. De framlagda förslagen rörde främst pensionsbestämmelserna. Den viktigaste nyheten var att visstidspension och avgångsvederlag ersattes med en rätt till inkomstgaranti. En ledamot som lämnade sammanhängande tjänstgöring var från den tidpunkt då riksdagsarvodet upphörde berättigad till inkomstgaranti. Den som tjänstgjort än fick inkomstgaranti . En ledamot som tjänstgjort och som fyllt då vederbörande lämnade var berättigad till inkomstgaranti till . För den som lämnade tjänstgöring men inte uppnått gällde inkomstgarantin . Hel inkomstgaranti tillkom den som tjänstgjort i . Hel inkomstgaranti utgjorde av det gällande ledamotsarvodet. En ledamot som vid sin avgång tjänstgjort än eller som vid sin avgång från inte fyllt hade rätt till på visst sätt begränsad inkomstgaranti. Garantin minskade om den avgångna ledamoten uppbar förvärvsinkomster. Kommitténs förslag beträffande ålders- och familjepension innebar endast smärre ändringar. Ålderspensionen höjdes till av ledamots-arvodet. Beträffande ledamotsarvodets beräkning innebar den nya lagen ingen förändring. Enligt 3 § skulle som ledamotsarvode betalas ett belopp som motsvarade den genomsnittliga lönen för tjänster som byråchefer vid statliga myndigheter och som rådmän, hovrättsråd och kammarrättsråd. skulle beräkna ledamotsarvodet för tiden -. Till talmannen betalades enligt lagen ett arvode som motsvarade lönen till statsministern. Tilläggsarvode utgick till vice talman , till ordförande i utskott och till vice ordförande i utskott av ledamotsarvodet. (1987/88:KU42) tillstyrkte förvaltningsstyrelsens förslag med vissa justeringar av övergångsbestämmelserna. En motion (m) om avslag till förslaget avstyrktes av utskottet. Enligt motionen dominerades av ledamöter med bakgrund i offentlig sektor, och en samordning av inkomstgaranti och förvärvsinkomster kunde enligt motionen få olyckliga konsekvenser särskilt när det gällde rekryteringen av riksdagsledamöter från den enskilda sektorn. I ett särskilt yttrande (v) till utskottets betänkande framfördes uppfattningen att åldersgränsen för inkomstgaranti borde ha satts vid i stället för vid . följde utskottet (rskr. Den nya lagen, lagen (1988:589) om ersättning m.m. till ledamöter (ersättningslagen) trädde i kraft varvid ersättnings-stadgan (1971:1197) upphörde att gälla. På förslag av förbättrades från riksdagsledamöternas hälso- och sjukvårdsförmåner genom en ändring i ersättningslagen. ledamöter fick härigenom samma hälso- och sjukvårdsförmåner som personal (förs. 1988/89:27, KU 31). Riksdagsledamöternas kostnadsersättning räknades upp från för att bl.a. möjliggöra bättre tekniskt stöd till ledamöterna. Förslaget från förvaltningsstyrelsen om ändring i ersättningslagen innebar att kostnadsersättningen för ledamot som var berättigad till traktamente höjdes från till av basbeloppet. För annan ledamot höjdes ersättningen från ett basbelopp till av basbeloppet. Genom samma förslag höjdes också anslaget till ledamöternas resor för deltagande i möten, konferenser och liknande med parlamentarisk anknytning (förs. 1988/89:28, KU 39). återkom till med ett förslag till lag om avvikelse från vissa bestämmelser i ersättningslagen. Förvaltningskontoret konstaterade att ledamotsarvodet var och att en höjning i enlighet med ersättnings-lagen skulle medföra en höjning av arvodet med från . Förvaltningskontoret föreslog att ersättningslagen inte skulle tillämpas . I stället skulle ledamotsarvodet betalas med samma belopp som gällde , dvs. Förvaltningskontoret anförde som motiv för åtgärden att det inom riks-dagen hade väckts förslag om att ledamotsarvodet skulle utgå oförändrat och i syfte att skapa goda förut-sättningar för en stabilisering av lönerna på arbetsmarknaden. Förvaltningsstyrelsen var inte enig. I en reservation (m, fp) framhölls bl.a. att ersättningslagen fungerat väl och syftet varit att riksdagsledamöterna inte skulle tvingas bestämma sina egna arvoden. Enligt reservanterna var det önskvärt med låga eller inga lönehöjningar över huvud taget 1991. Om arbetsmarknadens parter kom överens om det skulle detta också komma att gälla för riksdagsledamöterna. Reservanterna välkomnade en sådan utveck-ling. Förvaltningsstyrelsen borde tillämpa ersättningslagen och fastställa arvodet till . Majoritetens ställningstagande innebar, enligt reservationen, att tvingades ta ställning till sina egna arvoden. Det skulle inte bidra till att höja parlamentets anseende. I ett särskilt yttrande (c) fogat till förvaltningskontorets förslag framhölls att ledamoten under behandlingen av frågan i förvaltningsstyrelsen intagit den ståndpunkten dels att arvodet för tiden 1 oktober 1990-30 september 1991 skulle fastställas enligt ersättningslagen, dels att som ett led i inflations-bekämpningen arvodet inte skulle höjas och att riks-dagen därvid även skulle uttala det önskvärda i att inkomsttagare på aktuell inkomstnivå eller högre skulle avstå från att kräva löneförhöjningar . Motivet för ståndpunkten att följa ersättningslagen var att det gällde övergången års lönenivå och att regeringen uttalat önske-mål om "frysning" av löner . Att frångå ersättnings-lagen skulle även innebära retroaktivt verkande lagstiftning. Med anledning av förvaltningskontorets förslag väcktes tre motioner (alla m). Motionärerna hade flera invändningar, bl.a. att frågan om hur en åter-gång till ersättningslagen skulle gå till inte hade reglerats. Det ansågs vidare otillfredsställande att inte samma princip tillämpades vid fastställande av arvoden för statsråd och för riksdagsmän. Starka skäl talade för en sam-ordning. En lämplig modell kunde enligt motionärerna vara att stats-ministerns och de övriga statsrådens arvoden fastställdes till utgående arvode till riksdagsledamot jämte ett procentuellt tillägg. Frågan borde bli föremål för en snabb utredning. I en motion slutligen ansågs lagförslaget få retroaktiv verkan. Vid behandling av förvaltningskontorets lagförslag inhämtade utskottet yttrande från Lagrådet. Lagrådet uttalade därvid att den föreslagna lagen om avvikelse från ersättningslagen inte kunde sägas ha karaktären av retroaktiv lagstiftning trots att den skulle avse förmåner som redan förflutit. Lagrådet ansåg vidare att lagförslaget borde kompletteras med en bestäm-melse om när den föreslagna avvikelselagen skulle träda i kraft. Lagrådet ansåg slutligen att det, med hänsyn till att den föreslagna lagen endast skulle gälla , fick anses följa att ersättningslagen, även utan särskild föreskrift härom, åter skulle tillämpas fr.o.m. . ställde sig i betänkande 1990/91:KU18 bakom förvaltningskontorets lagförslag och uttalade att det var fråga om en tillfällig av särskilda skäl orsakad avvikelse från de principer som gällde för bestämmande av arvodena för ledamöter. Utskottet avstyrkte med ett undantag motionerna. Utskottet konstaterade att olika principer gällde för fastställandet av arvoden för riksdagsledamöter och för statsråd och att som enda undantag gällde att talmannens arvode skulle motsvara arvodet för statsministern. Utskottet hemställde om ett tillkännagivande av till regeringen och om att starka skäl talade för en sam-ordning av arvodena för statsråd och för riksdagsledamöter. Enligt utskottet kunde det också resas principiella invändningar mot att en regeringen underställd myndighet - - bestämde statsrådens löner. Hur kopplingen skulle ske mellan statsrådens och riksdagsledamöternas arvoden borde enligt utskottet vara en gemensam angelägenhet för riksdag och regering. Riksdagsarvodet borde därvid tjäna som utgångspunkt. Utskottet förordade att frågan om en sådan samordning, som förutsatte att systemet med en automatisk uppräkning bibehölls, skulle prövas möjligt. följde utskottet (rskr. 1990/91: 88). beslutade efter förslag från förvaltningskon-toret att riksdagledamöternas arvoden skulle reduceras vid sjukdom. Mot-svarande åtgärd vidtogs efter förslag från regeringen (prop. 1990/91:170) beträffande statsråden. genomförde vidare förändringar beträff-ande riksdagsledamöternas traktamenten och kostnadsersättning. Trakta-mentena knöts till basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring i stället för till det allmänna reseavtalet för statens tjänstemän (), som upphört att gälla. Sammantaget innebar de genomförda ändringarna en viss minskning av traktamentsförmånerna. Justeringen av kostnadsersättningen innebar en viss höjning av ersättningen som vidare skulle utgå med ett enhetligt belopp lika för alla. Ersättningen ändrades från av basbeloppet till 16 2/av basbeloppet , (försl. 1990/91:16, prop. 170, KU 44, rskr. På initiativ av genomfördes vid nämnda tillfälle även en förändring beträffande talmannens och vice talmännens representations-bidrag. Bidraget skulle, utöver en kostnadsersättning som motsvarade övriga ledamöters, ersättas med en extra kostnadsersättning om . Talmannens representationsbidrag hade dittills utgått med samma belopp som utgått till statsministern. Förändringen föranleddes av att statsministerns representa-tions-bidrag fortsättningsvis skulle ersättas enligt nya grunder. Samordning av riksdagsledamöternas arvoden och statsrådens löner; avveckling av Regeringens proposition 1990/91:170 om sjukavdrag för statsråden m.m. behandlade i ett särskilt avsnitt skrivelse (1990/91:88) med anledning av betänkande 1990/91:KU18 vari utskottet som framgått bl.a. tog upp frågan om ett tillkännagivande till regeringen om samordning av arvodena för riksdagsledamöter och statsråd. I propositionen redovisade regeringen bl.a. uttalanden dels från betänkande (Ds C 1984:8), dels av i samband med att godkände (rskr. 1984/85:40) regeringens förslag om att inrätta statsrådslönenämnden. Regeringen anförde i propo-sitionen härutöver följande. Regeringen har ansett det vara av stort värde att ha en ordning som innebär att regeringen inte själv bestämmer sina arvoden. Enligt regeringens bedömning bör man också i fortsättningen ha en ordning med den innebörden. En konsekvens härav är att regeringen inte heller för framtiden anser sig böra redovisa någon uppfattning om på vilka grunder statsrådens arvoden bör fastställas. skrivelse (rskr. 1990/91:88) i fråga om samordning av arvoden för riksdagsledamöter och statsråd föranleder därför ingen ytterligare åtgärd från regeringens sida. behandlade (1990/91:KU48) de aktuella delarna av propositionen jämte två motioner . I den ena motionen (m) yrkades att skulle besluta om en samordning av arvoden m.m. för statsråd och riksdagsledamöter och att riksdagsmannaarvodet skulle tjäna som utgångspunkt. I den andra motionen (c) yrkades att hos förvaltningsstyrelsen skulle begära förslag till reglering av beräknings-grun-der och former för att fastställa arvoden för riksdagsledamöter och statsråd. I motionen yrkades också att skulle avskaffa . anförde i betänkandet bl.a. följande. Enligt utskottets uppfattning finns inte anledning att i princip ändra relationerna mellan statsrådens och riksdagsledamöternas arvoden, vilka som ovan framgått för statsministerns del utgör av ledamotsarvodet och för övriga statsråd av nämnda arvode. Sistnämnda procentsats bör dock jämkas till . Den samordning som utskottet tidigare uttalat sig för bör enligt utskottet lämpligen ske genom en lagreglering som knyter statsrådsarvodet till arvodet för riksdagsledamöter. Med en sådan lagreglering skulle för endast återstå att bestämma om traktamente, reseersättning och dylika förmåner. Det kan enligt utskottets mening inte längre anses motiverat att behålla en särskild av enbart dessa frågor. Utskottet föreslår i stället att dessa frågor lagregleras. Mot denna bakgrund bör således avvecklas. Syftet med motionerna får följaktligen anses tillgodosett. följde utskottet (rskr. 1990/91:284). Den lagreglering utskottet förordade genomfördes i form av ändringar i lagen (1991:359) om sjuk-avdrag för statsråden, efter ändringarna i benämnd lag (1991:359) om arvoden till statsråden. Den nya ordningen som alltså trädde i kraft innebar bl.a. att avvecklades och att arvodena till stats-råden kopplades till det arvode som betalades till ledamöter av riks-dagen. beslutade på initiativ vidare om smärre ändringar fr.o.m. rörande traktamentet till ledmöter, (1990/91:KU49, rskr. Rehnberggruppens förslag om stabiliseringsavtal på arbetsmarknaden Regeringens särskilda förhandlingsgrupp, den s.k. Rehnberggruppen, föreslog ett stabiliseringsavtal för hela arbetsmarknaden för tiden t.o.m. . Förslaget innebar för hela avtalsperioden lönehöjningar på i genomsnitt på hela arbetsmarknaden. På grundval av Rehnberggruppens rekommendationer slöt och arbetstagarorganisationerna ett ramavtal om löner m.m. för statstjänstemän m.fl. för tiden 1 januari 1991-31 mars 1993. Avtalet omfattade de jämförelsegrupper som angavs i 3 § ersättningslagen. Enligt ramavtalet fanns ett generellt utrymme för individuell lönehöjning på räknat på månadslön. Fr.o.m. skulle månadslönen höjas vid heltidsanställning med visst krontal för arbetstagare med lägre månadslön än . kunde de lokala parterna fördela visst löneutrymme. Utrymmet beräknades motsvara individuellt av månadslönen inklusive visst lönetillägg, dock lägst vid heltidsanställning. För anställda med individuell lön skulle vidare ett utrymme beräknas per på grundval av statistik och beräkningsteknik som parterna skulle utveckla i enlighet med vad som närmare angavs i avtalet. Efter lönerevisionen skulle en heltidsanställd ha erhållit en höjning av månadslönen med . De berörda statstjänstemännen hade vidare genom ett avtal om slutlig reglering av tidigare träffade ramavtal om löner fått en prisutvecklingsgaranti om från . Regeringen vände sig till med en proposition om statsrådens arvoden (prop. 1990/91:200). I propositionen hemställde rege-ringen att skulle se till att arvodena till statsråden också för tid /1992 skulle bestämmas i enlighet med de riktlinjer som lagts fast av Rehnberggruppen. Enligt regeringen var det en självklar förut-sättning för en effektiv stabiliseringspolitik att Rehnberggruppens rekom-mendationer i alla delar följdes. Det innebar bl.a. att några löneökningar per inte var avsedda. Regeringen konstaterade vidare att det ankom på att besluta om arvodena åt riksdagsledamöterna för tid efter . För det fall inte förlängde giltighetstiden för lagen om avvikelse från ersättningslagen ville regeringen för sin del att statsrådens arvoden under alla omständigheter skulle bestämmas i enlighet med förhand-lingsgruppens riktlinjer. inhämtade vid sin behandling av propositionen yttrande från förvaltningsstyrelse. I sitt yttrande konstaterade styrelsen att en återställelse av arvodet från till jäm-förelse-gruppens nuvarande nivå skulle innebära en höjning av ledamöternas Styrelsen ansåg att det fanns skäl att bibehålla ersättningslagens konstruktion vid fastställande av ledamöternas arvoden. Med hänsyn till Rehnberggruppens riktlinjer ansåg styrelsen dock att en återgång till bestämmelserna i ersättningslagen inte borde ske /1992. Förvaltningsstyrelsen ansåg emellertid att det var rimligt att ledamöternas arvoden fr.o.m. räknades upp med de belopp som jäm-förelsegruppen dels fått fr.o.m. respektive enligt avtal , dels skulle komma att få . Detta motsvarade enligt styrelsen de avtalade generella lönejusteringar som Rehnberggruppen hade haft som förutsättning för sitt arbete eller själv medverkat till för nämnda period. Vid en sådan uppläggning skulle skillnaden till jämförelsegruppen inte bli större än vad som gällde , dvs. Enligt styrelsen innebar en sådan uppräkning att arvodena skulle höjas med fr.o.m. och med ytterligare lägst fr.o.m. . Det senare beloppet var enligt det centrala avtalet ett minimibelopp för heltidstjänstgörande statstjänstemän. Styrelsen konstaterade att jämförelsegruppens höjning alltså kunde bli högre och att riksdagsledamöterna borde få tillgodogöra sig även en sådan eventuell höjning. När det gällde statsrådens arvoden uttalade förvaltningsstyrelsen att det fanns skäl för en annan konstruktion för fastställande av statsrådens arvoden. Styrelsen ansåg slutligen att det fanns skäl att ändra 3 § ersättningslagen i så måtto att byråcheferna inte längre skulle ingå i jämförelsegruppen. Den tid det tog att få fram korrekt statistik över byråchefernas löneutveckling försvårade enligt styrelsen väsentligt förvaltningskontorets möjligheter att få fram erforderligt beräkningsunderlag. Tjänstebenämningen byråchef hade dessutom alltmer ersatts av andra funktionsorienterade benämningar. förslag till (1991/92:KU5) överens-stämde när det gällde jämförelsegruppens tjänstekategorier och höjningen av riksdagsledamöternas arvoden med förvaltningsstyrelsens yttrande. Utskottet lade beträffande jämförelsegruppen fram ett förslag till ändring i 3 § ersätt-ningslagen och beträffande arvodena en ny lag (1991:1875) om avvikelse från ersättningslagen. Ändringarna trädde i kraft då också den gamla avvikelselagen (SFS 1990:1417) upphörde att gälla. Den nya arvodesavvikelsen skulle gälla fram t.o.m. . När det gällde statsrådens arvoden föreslog i samma betänkande att arvodena inte skulle höjas med tillämpning av lagen (1991:359) om arvoden till statsråden utan att höjningen i stället skulle anpassas till de centrala avtal som hade träffats på grundval av Rehnberg-gruppens rekommendationer. Utskottet konstaterade att statsrådens arvoden senast hade höjts . Enligt utskottet borde därför statsråden tillgodoräknas höjningarna om och fr.o.m. . Detta innebar att arvodena skulle höjas med för statsministern till och för övriga statsråd med till . Utskottet föreslog att frågan lagtekniskt skulle lösas i form av en lag (1991:1877) om avvikelse från lagen (1991:359) om arvoden till statsråden. Avvikelsen skulle gälla för tiden 1 januari 1992-31 mars 1993. ansåg slutligen att det fanns skäl för en annan konstruktion för fastställandet av statsrådens arvoden än den som gällde enligt den nämnda lagen om arvoden till statsråden m.m. Enligt utskottet borde regeringen utreda frågan och återkomma med förslag till . beslutade i enlighet med utskottets förslag 1990/91:62, 63). Till betänkande 1990/91:KU6 hade fogats fyra reservationer och två särskilda yttranden och en meningsyttring. Enligt en reservation (m) fanns det inte skäl att för ytterligare tid frångå ersättningslagens bestämmelser. Riksdagsmannaarvodet borde därför fr.o.m. utgå enligt huvudregeln och uppgå till . I en annan reservation (m) anfördes att det inte fanns skäl att frångå beslutet att statsrådens arvoden skulle vara knutna till riksdagsledamöternas arvoden. I den tredje reservationen (fp), som avsåg motiveringen, anfördes att de höjningar av ledamotsarvodena som utskottet förordat, på grund av bestämmelsen i 1 § lagen om arvoden till statsråden m.m., innebar att statsrådsarvodena nära nog skulle komma att fördubblas. Med hänsyn till den höjning av statsrådsarvodena som gjordes borde enligt reservationen en så stor höjning av arvodena inte ske . I den fjärde reservationen (c, m, kds) ansåg reservanterna att utskottet inte skulle ha gjort något tillkänna-givande till regeringen om en översyn av konstruktionen för att fastställa statsrådens arvoden. I ett särskilt yttrande (c, kds) till betänkandet anfördes att de principer som borde gälla för bestämmande av riksdagsledamöternas och statsrådens arvoden på ett riktigt sätt kommit till uttryck i ersättningslagen och lagen om arvoden till statsråden m.m. I en meningsyttring (v) slutligen anfördes att statsrådens arvoden borde vara oförändrade Rehnberggruppens riktlinjer avsåg. Regeringen tillkallade en kommitté med uppdrag att lämna förslag till konstruktionen av statsrådens arvoden m.m. Kommittén med namnet redovisade sitt arbete i betänkandet (SOU 1993:22) Vad är ett statsråds arbete värt? Med anledning av motioner och en skrivelse från beslutade (1992/93:KU21, rskr. 190, 191) med i kraft-trädande om nya lagar om avvikelse från ersättningslagen och lagen om arvoden till statsråden m.m. Ändringarna innebar att arvodena skulle vara oförändrade. På initiativ beslutade om ändringar av bestämmelserna om sjukavdrag för riksdagledamöter och statsråd. Genom ändringen infördes en karensdag vid sjukdom räknat från (1992/93:KU35, rskr. anförde i betänkandet (SOU 1993:22) Vad är ett statsråds arbete värt att regeringen bl.a. utifrån allmänna jävsregler inte själv borde besluta om statsrådens grundläggande förmåner såsom arvoden samt pensions- och avgångsersättningar. Utredningen föreslog att samordningen mellan statsrådens och riksdags-ledamöternas arvoden skulle avskaffas. Arvodena till statsråden borde enligt utredningen inte automatiskt kopplas till någon annan grupps arvoden eller till något index för löner eller priser. I stället borde arvodena fastställas av en särskild myndighet under , , vars ledamöter skulle väljas av . föreslogs bereda valet av nämndledamöter.