frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt myndighetens uppfatt-ning har förutsättningar att förlänga frist för svaranden att yttra sig över ansökan saknats. Ärendet remitterades därefter till för yttrande. Överdirektören anförde i remissvaret att delade i bedömning i skrivelse av och inte hade något ytterligare att tillägga. Beträffande grunden för yrka-n-det anförde han bl.a. att det för att rättskraftens utsträckning skulle ha kunnat bedömas hade krävts att sökanden angivit vilken pantsättning (med angiv-ande av vilken pant som är lämnad, till vilken borgenär panten är lämnad, datum för pantsättningen samt, i förekommande fall, även nummer på pantsättningsförbindelsen) som infriats. Enligt hans uppfattning är det för sent att i begäran om överlämnande till tingsrätt utveckla sin talan. Såvitt avser frågan om laga förfall gjorde han gällande att han som ombud inte självständigt och utan att samråda med sin klient kunnat redovisa hennes inställning i målet. Han uppgav att svaranden, som före sin avresa saknade kompletterade upplysningar om yrkandet och som inte var möjlig att nå under utlandsresan, inte haft skälig tid på sig att överväga och med honom samråda avseende den anhängiggjorda talan. Hon har därför varit förhindrad att avge svaromål inom förelagd tid. - Han upplyste därutöver om att tingsrätt, som meddelat dom i målet sedan det hänskjutits dit för avgörande, såvitt avser grunden för talan i domskälen endast hänvisat till ansökan om betalningsföreläggande, som fogats till domen. Enligt hans mening var det således inte bara kronofogdemyndigheten som felat såvitt avser angivandet av grunden för yrkandet. Med anledning av det som anfört hämtades tingsrätts dom in och granskades. I domen har svaranden, sedan hon medgivit käro-målet, förpliktats att till käranden utge yrkat belopp. Grunden för yrkandet har inte angivits på annat sätt än genom att en hänvisning till uppgifterna som lämnats i ansökan om betalningsföreläggande skett. Ärendet remitterades därefter till tingsrätten för yttrande över vad anfört om angivandet av grunden för käromålet i tingsrättens dom. Lagmannen fogade till remissvaret sökandens begäran om hänskjutande av målet till tingsrätt och anförde följande. Rådmannen , som dömde i målet i tingsrätten, har yttrat sig enligt följande. Det är riktigt, att A.P. kompletterade sin talan i tingsrätten. Det är i praktiken uteslutet att de uppgifter om fordran som framgår av ansökan om betalningsföreläggande skulle kunna syfta på något annat fordringsförhållande än det som är aktuellt i målet. Grunden är därför angiven på ett godtagbart sätt. Jag har för egen del inte något att tillägga till yttrande. Enligt 10 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning, BfL, skall sökanden i ansökningen ange sitt yrkande och grunden för det. Grunden skall anges på ett sådant sätt att svaranden har möjlighet att genom uppgiften identifiera kravet. Uppgiften om grunden för yrkandet är också av betydelse för utslagets rättskraft (se prop. 1989/90:85 s. 108). Bestrider svaranden inte i rätt tid en ansökan om betalningsföreläggande, skall kronofogdemyndigheten meddela utslag i enlighet med ansök-ningen, 42 § BfL. Enligt 64 § BfL får ett sådant utslag, sedan tiden för åter-vin-n-ing löpt ut, rättskraft i enlighet med vad som gäller för en lagakraft-vunnen tvistemålsdom. Att utslaget får rättskraft innebär bl.a. att den sak som avgjorts i målet inte får tas upp på nytt i en rättegång vid domstol (jfr 17 kap. 11 § rätte-gångs-balken, RB). Mot bakgrund av behovet av att kunna fastställa vad som prövats i målet är det naturligtvis nödvändigt att grunden för yrkandet i ett mål om betalnings-föreläggande redan i ansökningen har angetts på ett sådant sätt att det kan avgöras vilken fordran som omfattats av prövningen. Det kan ju nämligen inte redan vid handläggningens början förutses om målet kommer att avgöras genom att utslag meddelas, eller om sökanden får möjlighet att komplettera sina uppgifter i samband med ett överlämnande av målet till domstol. Den grund för yrkandet som angetts i det nu aktuella fallet, "Regress-fordran på grund av infriad generell pantsättning", uppfyller enligt min uppfattning inte de krav som i detta avseende bör ställas på en ansökan om betalningsföreläggande. En så bristfälligt angiven grund torde medföra betydande svårigheter för svaranden att identifiera kravet. Det förhållandet att en förfallodag angetts förändrar enligt min mening inte saken. inte grunden på ett mera preciserat sätt finns det också en uppenbar risk att det i efterhand kommer att vara omöjligt att fastställa omfattningen av utslagets rättskraft. Följden kan då bli att samma sak prövas mer än en gång och att flera verkställbara avgöranden kan komma att föreligga beträffande samma fordran. Mot bakgrund av det sagda anser jag att sökanden borde ha getts tillfälle att komplettera ansökningen, och att den i sitt ursprungliga skick inte borde ha lagts till grund för kronofogdemyndighetens fortsatta handläggning av målet. Sedan svaranden bestritt målet och detta på sökandens begäran över-lämnats till tingsrätten för avgörande har rätten utfärdat en dom i förenklad form, där ansökan om betalningsföreläggande fogats som bilaga till domen. Eftersom kärandens talan bifallits på grund av svarandens medgivande har det, enligt vad som föreskrivs i 17 kap. 8 § RB, inte förelegat något hinder mot att utfärda en sådan dom. En dom som utfärdas i förenklad form måste dock liksom tvistemålsdomar i allmänhet ange grunden för käromålet, jfr 17 kap. 7 § RB. Syftet med detta är självfallet att det av domen skall framgå vad som blivit prövat och avgjort genom den. Att grunden framgår av en till domen såsom bilaga fogad ansökan om betalningsföreläggande är natur-ligtvis i och för sig tillräckligt (JO 1977/78 s. 122 och Fitger, Rätte-gångs-balken, Del 1 s. 17:27). För att nämnda syfte med angivande av grunden skall uppfyllas förutsätter ett sådant förfarande dock att grunden angetts på ett godtagbart sätt. Enligt vad jag ovan anfört anser jag inte att så varit fallet här. Tingsrätten borde därför i domen ha lämnat en utförligare redo-görelse för de omständigheter som käranden åberopat som grund för sitt yrkande. I anmälan har även ifrågasatts kronofogdemyndighetens bedömning beträff-ande frågan om svaranden på grund av laga förfall varit förhindrad att i rätt tid svara på betalningsföreläggandet. Detta är en bedömningsfråga som det i första hand ankommer på kronofogdemyndigheten att avgöra. Det som krono-fogdemyndigheten anfört i denna del föranleder ingen annan kom-men-tar från min sida än att jag vill påpeka att det i proposition 1989/90:85, Ny sum-marisk process, s. 118, anges att tiden inom vilken svaranden skall yttra sig över ansökningen kan förlängas av kronofogdemyndigheten, om svaranden begär det inom den förelagda tiden och kan åberopa godtagbara skäl för sin begäran. Beträffande tingsrättens handläggning har jag samrått med chefsJO , som har tillsyn över de allmänna domstolarna. Val av delgivningsform i mål om be-tal-nings-före-läg-gan-de (Dnr 2010-1997) I en anmälan klagade . på att i anlitat stämningsman för att delge henne en ansökan om betalningsföreläggande. I ett från kro-no-fog-de-myn-dig-he-ten inhämtat yttrande anfördes bl.a. följande. Av anmälan framgår att A.H. delgivits med stämningsman. Mot dessa delgivningar har A.H. Av kronofogdemyndighetens register framgår att A.H. i två mål delgivits med stämningsman . utgår ifrån att det är dessa mål, som A.H. Mot bakgrund av denna tidigare erfarenhet av delgivning med A.H. beslöt kronofogdemyndigheten i ett mål (målnr 12-20403-95), som inkom , att delgivning direkt skulle ske med stämningsman. kunde delges först efter beslut enligt 15 § 2 st 2 p delgivningslagen. Vid val av delgivningsform ingår som ett kriterium kronofogdemyndighetens tidigare erfarenhet av delgivning med svaranden. Om inte någon ny kunskap om svaranden förelåg tillämpade kronofogdemyndigheten den rutinen att beslut om direkt delgivning med stämningsman meddelades, om svaranden (upp ) delgivits med stämningsman. tidigare erfarenhet av delgivning med A.H. motiverade valet av direkt stämningsmannadelgivning. Svårigheten att delge A.H. i det aktuella målet styrker riktigheten av beslutet. sänder numera som regel föreläggande i lösbrev med begäran om mottagningserkännande. Antalet beslut om direkt stämningmannadelgivning har efter denna ändring minskat. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv följande. Enligt 29 § lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning - här BfL - skall föreläggandet tillsammans med en kopia av ansökningshandlingarna delges svaranden i enlighet med vad som i gäller för delgivning av stämning i tvistemål. Kungörelsedelgivning får dock inte användas i mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning. Enligt 3 § första stycket delgivningslagen (1970:428) ombesörjer myndig-heten delgivningen genom att sända handlingen till den sökte, varvid som bevis att denne har mottagit försändelsen begärs delgivningskvitto eller mot-tagningsbevis (ordinär delgivning). Ordinär delgivning kan också ske genom förenklad delgivning enligt 3 a § eller genom särskild delgivning med aktie-bolag enligt 9 § tredje stycket. Om det finns anledning anta att delgiv-nings-kvitto eller mottagningsbevis ej kommer att lämnas eller ej kommer att er-hållas , får enligt paragrafens andra stycke myndighet som regeringen bestämmer - bl.a. kronofogdemyndigheterna, se 4 § delgivningsförordningen (1979:101) och bilagan till förordningen - ombesörja att handlingen över-lämnas till den sökte i särskild ordning genom postbefordringsföretag som regeringen bestämmer - - (särskild postdelgivning). När det är lämpligt, får en myndighet enligt tredje stycket delge kallelser, meddelanden och andra handlingar, som inte är omfattande eller annars av svårtillgängligt innehåll, genom att innehållet läses upp vid telefonsamtal med den sökte och handlingen därefter sänds till denne med post (telefondelgivning). Sådan delgivning får inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds. Kan delgivning inte ske enligt första-tredje styckena, får enligt paragrafens fjärde stycke delgivning ske genom stämningsman eller annan, vars intyg enligt 24 § första stycket delgivningslagen utgör fullt bevis om delgivning - bl.a. kronofogde och exekutiv tjänsteman vid kronofogdemyndighet - (stämningsmannadelgivning). En myndighet skall sträva efter att använda delgivningssätt som medför så ringa olägenhet och kostnad som möjligt såväl för myndigheten som för den som skall delges, se 1 § delgivningsförordningen (1979:101). Ett krav för att stämningsmannadelgivning skall få tillgripas är - som framgått - enligt 3 § fjärde stycket delgivningslagen att delgivning inte kan ske enligt första-tredje styckena i paragrafen. Frågan är om detta innebär att de andra delgivningsformerna skall resultatlöst ha prövats för att stämningsman skall kunna anlitas i det enskilda fallet. I förarbetena till delgivningslagen - prop. 1970:13 - uttalade departe-mentschefen bl.a. följande (s. 98 f.). Uppenbarligen har man - - - att räkna med fall där man inte kan förvänta att adressaten skall vara villig att medverka till att ordinär delgivning genomförs genom att skicka tillbaka ett delgivningserkännande eller genom att uppsöka en kvittera ut en rekommenderad försändelse. Detta gäller framför allt, om adressaten kan vinna tid genom att fördröja delgivningen eller om han helt enkelt inte bryr sig om det pågående ärendet. Ordinär delgivning är inte heller lämplig i mycket brådskande delgivningsfall, t.ex. när preskription är nära förestående eller när förhandling eller förhör skall äga rum med kort varsel. Om ordinär delgivning sålunda bedöms som utsiktslös eller om delgivningen har misslyckats därför att adressaten inte vill medverka genom att skicka tillbaka delgivningserkännande eller kvittera mottagningsbevis, måste det finnas möjlighet att anlita andra delgivningsförfaranden. Enligt departementspromemorian skall i sådana fall kunna ifrågakomma särskild postdelgivning, eller - i sista hand - stämningsmannadelgivning. Vad först beträffar särskild postdelgivning har från flera håll uttryckts tillfredsställelse över att den föreslås få utbredd användning. Även jag finner det lämpligt att denna delgivningsform tillgrips när ordinär delgivning påräknas ej leda till resultat. Som poststyrelsen har framhållit torde den ökande användning av särskild postdelgivning som blir följden av att den får tilllämpas både av domstolar och av vissa andra myndigheter inte behöva medföra olägenheter, eftersom ordinär delgivning bör kunna användas i ett stort antal av de fall där man nu använder de mera kvalificerade delgivningsformerna. Jag vill i detta sammanhang understryka vikten av att myndigheterna inte onödigtvis använder de kvalificerade delgivnings-formerna när ordinär delgivning är möjlig. Om ordinär delgivning har misslyckats eller bedöms vara utsiktslös och särskild postdelgivning inte kan äga rum, återstår ingen annan delgivningsform än stämningsmannadelgivning. I specialmotiveringen till 3 § delgivningslagen (s. 124 i propositionen) anförde föredragande statsrådet bl.a. följande. Om ordinär delgivning inte kan genomföras eller på förhand kan anses utsiktslös, innebär förslaget att myndigheten skall anlita postverket som ombesörjer att handlingen lämnas till den sökte i särskild ordning. Detta förfarande kallas nu postdelgivning och i förslaget särskild postdelgivning. Jag vill framhålla vikten av att myndighetens bedömning att en ordinär delgivning är utsiktslös verkligen föregås av en noggrann prövning. Om särskild postdelgivning inte är möjlig eller om försök med särskild postdelgivning har misslyckats eller om sådan delgivning av något skäl inte bör försökas, återstår att delge genom stämningsman eller annan vars intyg är fullt bevis om att delgivning har skett. Vid valet av delgivningsform måste myndigheten beakta inte bara effektiviteten utan också hänsynen till den enskilde samt kostnadsfrågorna. Självfallet bör inte stämningsmannaorganisationen heller belastas i onödan. Ordalydelsen i 3 § fjärde stycket delgivningslagen innebär emellertid inte att det är något oeftergivligt villkor att ordinär delgivning och särskild postdelgivning har prövats och misslyckats innan stämningsmannadelgivning får tillgripas. I vissa situationer måste myndigheten redan på förhand kunna utgå från att enklare delgivningsformer är utsiktslösa. Om myndigheten således på goda grunder, men utan att ordinär delgivning eller särskild postdelgivning prövats, bedömer att delgivning inte kan ske med anlitande av något av dessa delgivningssätt, får myndigheten anlita stämningsman (jfr prop. 1978/79:11 s. 30). I samband med min inspektion av i (dnr 842-1998) noterade jag i fråga om delgivning enligt BfL att postdelgivning inte användes så ofta som vore önskvärt. Från kronofogdemyndighetens sida upplystes att det var svårt att i någon större utsträckning använda särskild postdelgivning inom ramen för myndighetens datasystem, vilket medförde att föreläggandena måste skrivas manuellt i dessa fall. Jag anförde i denna del att det följer av 3 § delgivningslagen att stämningsmannadelgivning får ske först sedan det konstaterats att delgivning inte kan ske på ordinarie sätt eller genom särskild postdelgivning. Även ekonomiska hänsyn talar för att billigare delgivningssätt bör användas i första hand. I remissvaret har kronofogdemyndigheten inte gjort några uttalanden som antyder att myndigheten övervägt möjligheten att anlita särskild postdel-givning för att delge A.H., varken i det ifrågavarande målet avseende betal-ningsföreläggande eller de tidigare mål där stämningsman hade anlitats. Ej heller tycks en sådan prövning ha ingått i myndighetens rutiner. hör dock, som ovan anförts, till de myndigheter som enligt 4 § delgivningsförordningen och bilagan till nämnda förordning får anlita för särskild postdelgivning. Enligt min mening skall detta förfarande - i likhet med ordinär delgivning - prövas eller på goda grunder befinnas utsiktslöst innan stämningsmannadelgivning anlitas. Myndigheten förefaller i och för sig ha övervägt om det var möjligt att anlita ordinär delgivning och därvid funnit att det inte kunde ske, varför stämningsmannadelgivning tillgripits. Jag anser dock, som redan framgått, att myndigheten också borde ha övervägt möjligheten att anlita särskild postdelgivning. Därmed inte sagt att inte resultatet av en sådan prövning kunde ha blivit detsamma, dvs. att stämningsman likväl skulle ha anlitats. har uppgett att den numera som regel sänder föreläggande i lösbrev med begäran om mottagningserkännande samt att antalet beslut om direkt stämningsmannadelgivning efter denna ändring har minskat. Detta är i och för sig positivt. Särskild postdelgivning bör dock enligt min mening rutinmässigt prövas eller i det enskilda fallet bedömas som utsiktslös innan stämningsmannadelgivning tillgrips. Jag sänder en kopia av detta beslut till i dess egenskap av chefsmyndighet inom exekutionsväsendet och central förvaltningsmyndighet för frågor om bl.a. verkställighet enligt utsökningsbalken samt betalnings-föreläggande och handräckning. Val av form för överbringande av underrättelse enligt 6 kap. (Dnr 375-1997) En bostadsrätt tillhörande A-G.A. utmättes av i för betalning av en fordran mot hennes make, . I anmälan till JO klagade . bl.a. på att kronofogdemyndigheten inte underrättat A-G.A. vare sig om utmätningen eller om försäljningen av bostadsrätten. I ett inhämtat yttrande anförde kro-no-fog-de-myn-dig-he-ten följande i fråga om underrättelse om utmätningen. är folkbokförd på den adress där han bedriver tryckeriverksamhet nämligen i . Lokalen består av ett stort rum och används endast till näringsverksamhet. är folkbokförd på adressen i , som utgör makarnas gemensamma bostad. Av 6 kap. 16 § utsökningsförordningen framgår bl.a. att om en utmätning gjort intrång i tredje mans rätt skall denne skriftligen underrättas om utmätningen och om vad han skall iaktta, om han vill erhålla rättelse enligt 4 kap. 33 § utsökningsbalken eller överklaga utmätningsbeslutet. delgavs utmätningen av bostadsrätten , varvid han bl.a. invände att bostadsrätten tillhör hustrun. Underrättelse enligt 6 kap. 16 § utsökningsförordningen sänds normalt till tredje man i lösbrev men i detta fall har underrättelsen sänts i rekommenderat brev med mottagningsbevis till hustrun på adressen i . Brevet löstes inte ut inom föreskriven tid utan sändes åter till kronofogdemyndigheten . Brevet har därefter sorterats in i akten. På grund av att meddelade inhibition i målet vidtogs ingen ytterligare åtgärd för att underrätta A-G.A. torde ändå haft kännedom om att bostadsrätten utmätts först och främst genom sin make och även genom att hon åtminstone i tingsrätten beretts tillfälle att yttra sig i samband med att utmätningen överklagats. I sitt meddelade beslut anförde JO Pennlöv följande i fråga om kro-no-fog-de-myn-dig-he-tens skyldighet att lämna underrättelse till tredje man om utmätning. Av 6 kap. 16 § utsökningsförordningen (1981:981), UF, framgår att om det kan antas att utmätt egendom tillhör någon annan än gäldenären eller att utmätningen på annat sätt har gjort intrång i tredje mans rätt, skall denne skriftligen underrättas om utmätningen och om vad han skall iaktta, om han vill erhålla rättelse enligt 4 kap. 33 § utsökningsbalken eller överklaga utmätningsbeslutet. Några närmare föreskrifter om sådan underrättelse finns inte. Det torde normalt vara tillräckligt att underrättelsen skickas i lösbrev till tredje mannens kända adress, se 4 kap. 4 § första stycket UF. Av samma stycke framgår dock att delgivning av underrättelser från kronofogde-myndig-heten skall ske även i andra fall än då det är särskilt föreskrivet, om det är av betydelse för det fortsatta förfarandet. Av utredningen framgår att kronofogdemyndigheten sände en underrättelse om utmätning till A-G.A. i rekommenderat brev med mottagningsbevis på hennes kända adress. Brevet löstes dock inte ut utan återkom till kronofogdemyndigheten, varefter det sorterades in i akten utan vidare åtgärder. tycks i detta fall inledningsvis ha gjort den bedömningen att det var av betydelse för det fortsatta förfarandet att underrättelsen delgavs A-G.A. Myndigheten har därför skickat underrättelsen i rekommenderat brev med begäran om mottagningsbevis (se 3 § andra stycket delgivningsförordningen [1979:101]). Myndigheten borde därför, när brevet med underrättelsen kom tillbaka, antingen ha fortsatt med ytterligare delgivningsförsök eller, efter ett nytt övervägande om behovet av delgivning, i stället ha sänt underrättelsen i lösbrev till A-G.A. kan därför inte undgå kritik för att inga ytterligare åtgärder vidtogs för att tillställa A-G.A. Vad kronofogdemyndigheten anfört om att hon ändå torde ha haft kännedom om utmätningen föranleder ingen annan bedömning. Kommunicering inför beslut om ändring av utmätning av lön (Dnr 842-1998) Vid en inspektion av Kro-no-fog-de-myn-dig-he-ten i , kronokontoren i och , granskade JO Pennlöv bl.a. akter i mål avseende löneexekution. I denna del lät han i inspektionsprotokollet anteckna följande. Enligt 7 kap. 10 § första stycket utsökningsbalken skall ett beslut om utmätning ändras om det finns anledning till det. Innan en ändring som är till nackdel för gäldenären beslutas, skall denne ges tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. Sådant tillfälle behöver inte heller ges, om beslutet inte kan uppskjutas. En typsituation då kommunikation inför ett nackdelsbeslut normalt torde vara uppenbart obehövlig, är då gäldenären själv lämnat den uppgift som föranleder ändring av utmätningsbeslutet. Det framgår att kronofogdemyndigheten i flertalet av de granskade fallen har fattat beslut som är till gäldenärens nackdel utan att ha berett denne tillfälle att yttra sig. Som exempel kan nämnas ett fall där gäldenärens förbehållsbelopp sänktes sedan kronofogdemyndigheten från hade inhämtat uppgift om att gäldenären uppbar sidoinkomst i form av arbetsskadelivränta. I ett senare beslut i samma mål höjdes utmätningsbeloppet sedan hade lämnat den upplysningen att gäldenärens underhållsskyldighet hade minskat. I ett annat mål hade kronofogdemyndigheten inhämtat en uppgift om att gäldenärens sambo hade inkomster som inte hade räknats in. Detta föranledde sänkning av förbehållsbeloppet och höjning av utmätningsbeloppet. Såvitt framgår av akten var det inte gäldenären själv som hade lämnat upplysningarna i fråga. I ett fall [.] Gäldenären hade i utmätningsmålet hemställt att en hyresskuld skulle inräknas i hans förbehållsbelopp. I skrivelse daterad och rubricerad "HYRESSKULD" anförde kronofogdemyndigheten följande: "Då hyresskulden uppstått under pågående löneutmätning varvid Ni redan förbehållits hyreskostnaden, och då inget hot om avhysning föreligger beaktas ej hyresskulden i den löneexekutiva beräkningen." Skrivelsen avslutas "Med vänlig hälsning" och saknar överklagandehänvisning. JO anförde härom att skrivelsen, som innefattar ett avslag på en gäldenärens begäran om höjning av förbehållsbeloppet, borde ha försetts med en överklagandehänvisning (2 kap. 18 § andra stycket samt 18 kap. 2 § och 7 § första stycket utsökningsbalken). Såvitt kan utläsas av de akter som granskats är det endast i de fall där gäldenären besökt kronofogdemyndigheten och själv lämnat uppgifter som kravet i 7 kap. 10 § första stycket utsökningsbalken på kommunikation före ändringsbeslut till gäldenärens nackdel kan sägas vara uppfyllt. Enligt vad som inhämtades under granskningen vid Växjökontoret är också myndighetens rutin sådan att ändring görs mot bakgrund av uppgifter som kronofogdemyndigheten inhämtat. Om gäldenären därefter hör av sig med ytterligare uppgifter fattas ett nytt ändringsbeslut. I ett ytterligare exempel på hur målen handläggs fanns ett tidigare beslut .