frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Den avgörande faktorn i rättsfallen har dock tydligen varit att det enskilda företaget mottagit och förvarat, eller i vart fall förvarat handlingarna för ifrågavarande myndighets räkning. Det kan knappast med fog hävdas att konkursförvaltaren förvarar handlingar för tillsynsmyndighetens räkning. Än mindre kan göras gällande att konkursförvaltaren innehar handlingen endast "som led i teknisk bearbet-ning eller teknisk lagring för annans räkning", se 2 kap. 10 § tryck-frihets-förordningen. kan enligt min mening således inte anses ha varit förvarande myndighet, vare sig i faktiskt eller juridiskt hänseende. Under de omständigheter som är aktuella i fallet anser jag alltså att det primärt rör sig om tillsynsmyndighets i konkurslagen reglerade upplysnings-skyldighet gentemot bl.a. konkursgäldenär, och inte om myndighets hand-läggning av begäran om utfående av allmänna handlingar enligt tryckfrihets-förordningen och sekretesslagen. Principiellt gäller emellertid att varje myndighet är skyldig att ta ställning till en framställan om utfående av allmän handling oavsett om handlingen förvaras eller ens bör förvaras hos myndigheten i fråga. Finns handlingen inte hos myndigheten föreligger således skyldighet för myndigheten att likväl fatta ett beslut i frågan och förse detta med en besvärshänvisning. Den enskilde har sedan möjlighet att - med den verkan det kan ha - överklaga beslutet. Jag vill här också betona att mitt ställningstagande - att tillsynsmyndigheten inte kan anses ha varit förvarande myndighet vare sig i faktiskt eller juridiskt hänseende - utgör en bedömning i en fråga som skulle ha kunnat aktualiseras hos förvaltnings-domstol, om C.F. trots innehållet i tillsynsmyndighetens beslut hade överklagat detta till kammarrätten enligt 15 kap. 7 § sekretesslagen. Jag anser sammantaget att en myndighet under omständigheter som de förevarande bör fatta (jämväl) ett beslut enligt bestämmelserna i 15 kap. sekretesslagen och underrätta den enskilde om möjligheten att överklaga beslutet. Med hänsyn främst till den rättsliga karaktären av den nu diskuterade frågan har jag inte funnit att det finns skäl att kritisera myndigheten för dess ställningstagande i fråga om möjligheten att överklaga beslutet att inte bistå C.F. med avseende på de av honom begärda handlingarna. Jag övergår nu till frågan om tillsynsmyndighetens i 7 kap. 28 § andra stycket konkurslagen föreskrivna upplysningsskyldighet kan anses innefatta även ett krav på att myndigheten - oavsett dess egen bedömning av behovet därav - på begäran av gäldenären (eller annan som tillhör den krets som anges i lagrummet) skall inhämta handlingar från konkursförvaltaren. Frågan om C.F. begärt att få ut allt till konkursgäldenärerna hänförligt material eller delar av materialet är därvidlag inte avgörande så länge det rör sig om handlingar som förvaras hos konkursförvaltaren och även normalt skall förvaras av denne. (Däremot kan frågan naturligtvis ha betydelse såvitt avser konkursförvaltarens upplysningsskyldighet gentemot bl.a. gäldenär enligt 7 kap. 9 § konkurslagen, varom mera nedan.) Frågan vilka handlingar konkursförvaltaren är skyldig att utan begäran ge in till tillsynsmyndigheten är reglerad i konkurslagen. Skyldigheten avser främst bouppteckning och förvaltarberättelse, se 7 kap. 13 § fjärde stycket och 7 kap. 15 § andra stycket konkurslagen, samt i förekommande fall s.k. halvårsberättelse enligt 7 kap. 20 § konkurslagen. I vissa undantags-situa-tioner kan det också bli aktuellt att tillställa tillsynsmyndigheten konkurs-gäldenärens räkenskapsmaterial för det fall konkursförvaltaren inte anser att han bör förvara materialet, 7 kap. 22 § konkurslagen. Jag har inte underlag för att göra något uttalande om nyssnämnda föreskrifts tillämpning i förevarande fall. uppgift framgår av regleringen i 7 kap. 27-28 §§ konkurslagen. Enligt det förstnämnda stadgandet skall tillsynsmyndigheten övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överens-stämmelse med konkurslagen och andra författningar. Den skall då särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. Myndigheten får, när den finner det lämpligt, inventera konkursboets kassa och övriga tillgångar samt begära redovisning av förvaltaren. Om särskilda omständig-heter motiverar det får myndigheten utse en eller flera revisorer för gransk-ning av boets räkenskaper och förvaltningen i övrigt. uppgift omfattar såväl en materiell som en formell tillsyn. I den materiella tillsynen ingår även att tillse att förfarandet inte drar med sig onödiga kostnader. Vad beträffar den formella tillsynen skall tillsynsmyndigheten övervaka att räkenskaperna förs på ett sätt som överensstämmer med bl.a. 7 kap. 19 § konkurslagen (se prop. 1978/79:105, s. 284-285). Det är mot bakgrund av denna tillsynsskyldighet som före-skriften i 7 kap. 28 § första stycket konkurslagen skall ses. Enligt lagrummet skall tillsynsmyndigheten ha tillgång till det räkenskapsmaterial och de andra handlingar som rör boet. har dessutom en generell rätt att erhålla upplysningar om boet och dess förvaltning med stöd av 7 kap. 9 § konkurslagen. är i sin tur enligt 7 kap. 28 § andra stycket kon-kurs-lagen skyldig att på begäran lämna upplysningar om boet och dess förvalt-ning till rätten, borgenärer, granskningsmän eller gäldenären. Det torde inte råda några tvivel om att denna upplysningsskyldighet under alla omständig-heter omfattar sådana uppgifter som tillsynsmyndigheten fått del av främst genom de handlingar som konkursförvaltaren normalt skall inge till tillsyns-myndigheten (se ovan). Skyldigheten för tillsynsmyndigheten att meddela upplysningar om boet måste ses mot bakgrund av tillsynsuppgiften, såsom den formulerats i 7 kap. 27 § konkurslagen. Härtill ligger det i sakens natur att den enskilde inte kan bestämma vilka åtgärder en tillsynsmyndighet skall vidta inom ramen för tillsynsverksamheten. Jag kan därmed inte se att tillsynsmyndigheten har skyldighet att - endast mot bakgrund av upplysningsskyldigheten i 7 kap. 28 § konkurslagen - på begäran av någon av de personkategorier som där nämns, från konkursförvaltaren inhämta sådana handlingar som inte enligt konkurslagen normalt skall sändas till tillsynsmyndigheten. Det är självfallet så att myndigheten i sin tillsynsverksamhet genom uppgifter från t.ex. en gäldenär kan finna skäl att företa en närmare granskning av konkurs-förvaltningen. Frågan huruvida det i förevarande fall funnits anledning till en sådan granskning är emellertid en bedömningsfråga som jag inte funnit motiverat att gå närmare in på. upplysningsskyldighet avser således enligt min mening endast uppgifter som den enligt gällande författningsbestämmelser skall ha tillgång till eller som den i sin tillsyns-verksamhet funnit sig behöva ha tillgång till. (Det förekommer naturligtvis att uppgifter av det nu angivna slaget rent faktiskt inte är tillgängliga för tillsynsmyndigheten och att myndigheten därför inte kan efterkomma en begäran om upplysningar innan den genom olika åtgärder kunnat inhämta handlingar som innehåller upplysningarna i fråga. Som exempel på sådana åtgärder kan nämnas påminnelse till en konkursförvaltare att inge förvaltarberättelse enligt 7 kap. 15 § konkurslagen eller anmodan till förvaltare att enligt 7 kap. 27-28 §§ samma lag inge handlingar som tillsyns-myn-digheten funnit att den behöver ta del av.) En annan sak är att en konkursförvaltares underlåtenhet att till exempelvis en gäldenär lämna begärda upplysningar om boet enligt 7 kap. 9 § konkurslagen kan utgöra grund för tillsynsmyndigheten att ingripa. Eftersom en konkursförvaltare - med ett undantag som inte är aktuellt här - inte står under JO:s tillsyn har jag inte funnit anledning att gå närmare in på hur det förhåller sig i detta fall. Sammantaget har jag inte funnit skäl att rikta någon kritik mot tillsynsmyndigheten. På JO:s initiativ företagen utredning angående handläggnings-tider hos länsrätter i skattemål, socialförsäkringsmål och biståndsmål (Dnr 124-1998) meddelade JO Lavin ett beslut med följande innehåll. Vid mina inspektioner av länsrätter, liksom vid handläggning av enskilda ärenden rörande länsrätter, hade jag uppmärksammat att det kunde förekomma mycket långa handläggningstider i vissa målgrupper. I syfte att skaffa mig en samlad överblick över problemets omfattning beslutade jag att inom ramen för ett särskilt ärende kartlägga förekomsten av långa handläggningstider i skattemål, socialförsäkringsmål och biståndsmål enligt socialtjänstlagen (1980:620). Som underlag för utredningen begärde jag från samtliga länsrätter förteckningar över och kopior av dagboksblad - såväl manuellt förda som dataförda - för de tio äldsta oavgjorda skattemålen, de fem äldsta oavgjorda socialförsäkringsmålen och de fem äldsta oavgjorda biståndsmålen. Målen skulle ha förelegat oavgjorda . Samtliga länsrätter har insänt det efterfrågade materialet. Vissa länsrätter har lämnat kommentarer till uppgifterna, antingen genom lagmannen eller genom vederbörande rotelinnehavare. En vanligt förekommande kommentar beträffande skattemålen är att målen rör olika s.k. skatteupplägg i form av kommanditbolag och att de vilar i avvaktan på domar från högre eller annan instans i s.k. pilotmål. Länsrätten i har i sin redovisning anfört att de tio äldsta skattemålen - jämte många fler - tillhör en serie kommanditbolagsmål, som väntar på prejudicerande avgöranden. Länsrätten har därför också lämnat uppgifter om de tio äldsta oavgjorda skattemålen exklusive kommandit-bolagsmål. Vidare har länsrätten anfört att de fem äldsta biståndsmålen gäller ansökningar enligt 36 § social-tjänstlagen från socialnämnder om ersättning för utgivet ekonomiskt bistånd, s.k. återkravsmål. Därför har även de fem äldsta biståndsmålen exklusive återkravsmål redovisats. Det allmänna intrycket av materialet är att skattemålen, med undantag för några länsrätter, är mycket gamla. De äldsta målen har kommit in , och majoriteten . Social-försäkrings-målen uppvisar en bättre ålderssammansättning även om det bland dessa mål finns sådana som inkommit . De äldsta biståndsmålen har inkommit . Det rör sig emellertid om ett mindre antal mål. Jag har dessutom med tillfredsställelse kunnat notera att många av de äldsta biståndsmålen, t.ex. samtliga , enligt uppgift har avgjorts under senare delen av , liksom ett antal biståndsmål inkomna . Vid min granskning av målen har jag kunnat göra följande allmänna iakttagelser. Mål som förefaller vara klara för avgörande kan bli liggande oavgjorda. Detta gäller framför allt skattemål och socialförsäkringsmål. Vidare förekommer det, företrädesvis i de s.k. kommanditbolagsmålen, att en akt, som sänts över till skattemyndigheten i samband med begäran om yttrande, blir liggande hos skattemyndigheten . Jag ställer mig mycket tveksam till denna ordning, vilken innebär att länsrätten inte har kontroll över sina akter. Det har också inträf-fat att akter har förkommit, vilket har fått medföra rekonstruktion av materialet med åtföljande fördröjning av målets avgörande. Jag anser det även vara viktigt att vederbörande rotelinnehavare direkt, när målet kommer in, kontrollerar att något sakprövningshinder inte föreligger och härvid tar ställning till om kompletteringar skall infordras så att inte brister i dessa hänseenden upptäcks och för-länger målets handläggnings-tid. Här kan också nämnas att det förefaller som om handläggningstiden tenderar att förlängas i sådana fall där muntlig förhandling be-gärts, vilket naturligtvis inte är tillfredsställande. Det kan nämligen inträffa att, se-dan muntlig förhandling hållits, målet behöver kompletteras med ytterligare skrift-lig handläggning. Jag vill därför förorda att i de fall muntlig förhandling skall hållas denna anordnas . Vidare förekommer, framför allt i socialförsäkringsmål, att anstånd med att komplettera överklagandet eller med att avge yttrande medges gång på gång. Som ex-empel kan nämnas ett socialförsäkringsmål, i vilket överklagandet kom in till läns-rätten . Av dagboksbladet kan utläsas att länsrätten medgav anstånd - förmodligen med att komplettera överklagandet - t.o.m. . anmälde sig ett ombud för klaganden och ingav fullmakt samt begärde ytterligare anstånd, vilket beviljades. Härefter har anstånd medgetts vid inte mindre än 16 tillfällen, senast t.o.m. . Ett annat exempel är ett biståndsmål, som kom in till länsrätten . Efter att anstånd begärts och medgetts vid 15 till-fällen förelades klaganden att slutföra sin talan. Därefter har anstånd beviljats ytterligare två gånger, senast till . Ytter-ligare exempel är ett socialförsäkringsmål inkommet och ett , i vilka anstånd medgetts vid 16 respektive 13 tillfällen. I det förstnämnda fallet förelades klaganden härefter att slutföra sin talan. I det senare fallet löpte anståndstiden t.o.m. . - Jag ställer mig kritisk till att ideliga anstånd ges på detta sätt. Länsrätterna måste härvid utöva en aktivare processledning och tillse att målen kan komma till ett avgörande inom rimlig tid. Som anförts ovan, har jag kunnat konstatera att skattemålen i allmänhet är mycket gamla. Sålunda har fyra länsrätter oavgjorda mål som kommit in . Det rör sig om sammanlagt 7 mål. Dessa länsrätter ingår i en större grupp på 18 länsrätter som samtliga har oavgjorda mål inkomna , sammanlagt 127 mål. Av övriga mål har 36 kommit in , 18 , 11 , 22 och 9 . Hos 10 av länsrätterna har samtliga 10 skattemål kommit in eller tidigare. Hur målens ålderssammansättning gestaltar sig hos de olika länsrätterna framgår av bilaga 1. En vanlig kommentar från länsrätterna är, som redan nämnts, att målen kommit att vila i avvaktan på högre instans avgörande av pilotmål och att detta fått till följd att handläggningstiderna blivit mycket långa. Länsrätten i har berört detta problem och därvid anfört följande: "Sammanfattningsvis kan sägas att systemet med s.k. pilotmål med avancerade skatteupplägg fungerat mycket illa. Handläggningstiderna i pilotmålen har (blivit, JO:s anmärkning) oacceptabelt långa trots att målen rimligen måste anses vara av förturskaraktär. Samordningen och informationen har också varit bristfällig, vilket säkert lett till onödigt långa handläggningstider i vissa fall. - Det finns enligt länsrättens mening anledning att se över modellen med pilotmål och kanske på något sätt reglera förfarandet. Betydande rationali-seringsvinster lär också kunna göras om mål som hör samman med ett pilotmål sammanförs och handläggs vid den länsrätt från vilket pilotmålet ema-nerar." Mitt intryck är att det ifrågavarande systemet med "handläggningsstopp" i avvaktan på pilotmåls avgörande inte fungerat tillfredsställande. Jag kan härvid instäm-ma i vad Länsrätten i anfört. Om ett sådant system skall tillämpas krävs bl.a. ett omfattande samarbete länsrätterna sinsemellan samt mellan länsrät-terna och skattemyndigheterna. Jag tycker mig ha kunnat finna att någon samord-ning eller samlat ansvar inte har funnits. I länsrätterna har cirkulerat meddelanden från olika håll, t.ex. , och enskilda domare i läns-rätt och kammarrätt. Som riktmärke har härvid angetts namnen på de skattskyl-diga, vilket kanske till nöds fungerat när det varit fråga om en beloppsprocess; den sakprocess som gäller på skatterättens område torde i ett liknande sam-manhang förutsätta uppgift på rättsfrågan i målet. Jag vill dock betona att oavsett förekomsten av meddelanden om pågående pilotmål varje rotelinnehavare natur-ligtvis bär ansvaret för sin handläggning av det enskilda skattemålet. Även om de flesta länsrätter dras med gamla skattemål på grund av att de tillämpat systemet att avvakta vissa pilotmåls avgörande finns det en och annan länsrätt (t.ex. länsrätter-na i och i ) som inte alls eller i mycket ringa omfattning har detta problem. I 6 kap. 16 § taxeringslagen (1990:324) föreskrivs att en skattemyndighet får uppdra åt en annan skattemyndighet att i allmän förvaltningsdomstol föra det allmän-nas talan i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. Vidare anges att får ta över uppgiften att i allmän förvaltningsdomstol föra det allmän-nas talan i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden och att verket får uppdra åt en tjänsteman vid en skattemyndighet att företräda verket i allmän förvaltnings-domstol. Dessa möjligheter för skattemyndigheterna, utom såvitt avser befogenhet att uppdra åt tjänsteman vid skatte-myndighet att föra verkets talan, fanns i huvudsak även enligt en ikraftträdd ändring av 18 § i den gamla taxeringslagen (1956:623). Den gamla taxeringslagen skall fort-farande tillämpas på ärenden och mål avseende 1990 och tidigare års taxeringar. - Såvitt kan bedömas av det material länsrätterna insänt avser de s.k. kommanditbo-lagsmålen tidigare taxeringsår än 1991. Skattemyndigheterna och har således beträffande dessa mål kunnat vidta de ovan beskrivna åtgärderna för att rationalisera sin hantering av målen och bidra till en rationalisering även av länsrätternas handläggning. Det förefaller inte som om dessa möjligheter utnytt-jats. För länsrätternas del kan ifrågasättas om förordningen (1986:1347) om länsrätts behörighet i vissa mål kunnat tillämpas beträffande kommandit-bolagsmålen för att åstadkomma en rationellare handläggning. I 14 § tredje stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar föreskrivs att, om det vid mer än en länsrätt förekommer flera mål som har nära samband med varandra, målen får handläggas vid en av länsrätterna om det kan göras utan avsevärd olägenhet för någon enskild. Närmare föreskrifter om överlämnande av mål mellan länsrätter meddelas av regeringen. Sålunda har regeringen i den nämnda förordningen meddelat föreskrifter angående vissa måltyper. I förordningens 1 § anges bl.a. att, om det vid mer än en länsrätt förekommer mål om beskattning som gäller likartade frågor rörande före-tag i samma koncern eller som på annat sätt har nära samband med varandra, må-len bör handläggas vid en av länsrätterna, om det kan ske utan avsevärd olägenhet för någon enskild. Av förarbetena till dessa bestämmelser (prop. 1986/87:47 s. 92 f.) framgår att syftet i första hand varit att åstadkomma en samordning be-träffande de mål som tidigare handlades i Mellankommunala skatterätten. Emel-lertid uttalas (s. 94) att sammanföringsregeln skulle kunna tillämpas exempelvis även på vissa s.k. oäkta koncerner där ägaren och hans företag taxeras i olika län eller i sådana fall där delägarna i ett handelsbolag är bosatta i olika län. Utan att ha närmare kännedom om förhållandena i de enskilda målen förefaller det dock som om förordningen skulle ha kunnat vara tillämplig beträffande vissa av målen. I annat fall torde, såsom Länsrätten i anfört, en reglering av förfaran-det med pilotmål vara nödvändig. Jag noterar här att regeringen uttalat att regeln om överlämnande av mål till en annan domstol inte bör ges en alltför vid tillämpning och att det exempelvis inte bör vara möjligt att föra samman mål en-bart av det skälet att de handlar om ett och samma skatteupplägg som använts av flera personer (prop. 1997/98:101 s. 100 f.). Jag har uppmärksammat att vissa länsrätter fattat formliga beslut om vilandeförklaring av mål av likartat slag som pilotmålen i avvaktan på vägledande avgöran-den i högre instans. Inom processrätten används vilandeförklaring om något hin-der i den fortsatta handläggningen upp-kommit, och det således blivit nödvändigt att avvakta att hindret undanröjs. I de nu aktuella fallen har det inte varit fråga om hinder av detta slag. Jag ställer mig därför tveksam till förfarandet att förklara målen vilande. I 6 kap. 23 § taxeringslagen ges beträffande mål som avser 1991 och senare års taxeringar en möjlighet att vilandeförklara ett mål. Detta gäller fall där domstolen med hänsyn till utredningen funnit det lämpligt att ge särskilt beslut över en av flera omständigheter som var för sig har omedelbar betydelse för ut-gången i målet eller över hur en viss uppkommen fråga, som främst angår rätts-tillämpningen, skall bedömas vid avgörandet av saken och rätten bestämt att talan mot beslutet skall föras särskilt. Motsvarande bestämmelser finns inte i den gamla taxeringslagen. Slutligen kan tilläggas att det förefaller som om kommuniceringen i kommanditbolagsmålen i många fall avstannat på ett tidigt stadium för att återupptas först . Min uppfattning är att, oavsett om avgöranden i pilotmål avvak-tas, målen bör göras klara för avgörande så långt möjligt i stället för att vänta med kommuniceringen till dess att pilotmålet avgjorts. Som ovan anförts, uppvisar socialförsäkringsmålen en bättre ålderssammansättning än skattemålen. Många av dem är trots detta alltför gamla. Sålunda finns det sammanlagt 51 mål som kommit in till länsrätt före , varav 2 har kommit in och 12 . Av övriga mål har 31 kommit in , 31 och 2 . Tolv länsrätter har mål som kommit in . Hos sju av dessa länsrätter har samtliga 5 socialför-säkringsmål kommit in . Två länsrätter har enbart mål inkomna ingång. Målens ålderssammansättning för respektive länsrätt framgår av bilaga 2. Mitt intryck av materialet är att det i en stor del av de mål som kommit in inte vidtagits några åtgärder för att bringa målen till ett avgörande förrän efter mycket . När så målen börjat beredas har det uppmärksammats att utredningen behövt kompletteras med exempelvis utlåtande från sakkunnig läkare eller yttrande från försäkringkassa eller . Detta har naturligtvis fått till följd att handläggningstiderna blivit onödigt långa. Som jag ovan framhållit, är det nödvändigt att i ett tidigt skede av målets hand-läggning ta ställning till vilka kompletteringar som kan vara erforderliga. Jag har emellertid vid min genomgång kunnat konstatera att knappt 25 mål numera är uppsatta eller under uppsättning eller utsatta till muntlig förhandling eller sammanträde. Av dessa mål har omkring 10 stycken kommit in före . Vidare har ett mål, som inkom , avgjorts . I övrigt förefaller 41 mål vara klara för avgörande, varav 20 har inkommit före . Det är angeläget att dessa mål avgörs. Biståndsmålen har den bästa ålderssammansättningen av de tre utvalda målgrupperna. Trots det finns även inom denna grupp mål som hunnit bli väl gamla. Mate-rialet omfattar 115 mål, varav 17 kommit in till länsrätt före . Av de resterande 98 målen inkomna har 37 kommit in före . Målens fördelning på olika inkommandeår för respektive länsrätt redovisas i bilaga 3. Som ovan nämnts, är de två äldsta målen - inkomna - numera avgjorda, liksom tre av målen inkomna och två av dem som kom in . Härutöver har 13 mål inkomna avgjorts under senare delen av . Vidare kan konstateras att ett stort antal mål - 68 stycken - förefaller vara klara att avgöra eller är utsatta till muntlig förhandling. Bland dem finns 26 mål som kommit in före . Jag finner det angeläget att dessa mål avgörs. De s.k. återkravsmålen synes ofta medföra en del problem beträffande delgivningen av socialnämndens ansökan med den enskilde. Detta får till följd att målens avgörande drar ut . I många fall har de personer mot vilka en socialnämnd riktar krav på återbetalning regelbunden kontakt med nämnden i olika angelägen-heter. Vid delgivningsproblem torde länsrätten därför kunna träda i förbindelse med någon tjänsteman vid . I detta samman-hang kan också påpekas att socialnämnden enligt 37 § socialtjänstlagen helt eller delvis får efterge den ersättningsskyldighet som avses i 33 och 33 a §§ samt 34 § första och andra styckena. Denna möjlighet borde, i vart fall då det belopp som återkrävs inte upp-går till någon större summa, kunna beaktas av socialnämnden, när länsrätten trots upprepade försök inte lyckats delge den enskilde nämndens ansökan. Ytterligare utredning beträffande vissa mål Vid min genomgång av materialet har jag funnit att handläggningen av vissa mål behöver utredas närmare. Jag har därför beslutat att inom ramen för särskilda ärenden inhämta yttranden från respektive länsrätt över målens hantering. Detta gäller följande länsrätter och mål. Mål nr Ö 625-94 Socialförsäkringsmål: Mål nr Ö 49-94 Skattemål: Mål nr S 1236-89