frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Detta föranledde ordföranden i stadsdelsnämndens sociala utskott att fatta beslut om omhändertagande för utredning med stöd av LVU på avdelning Skoga på Hammargårdens ungdomshem. visste i det läget ingenting om J:s och familjens situation. Till remissvaret fogades en sammanfattning av ärendet för tiden 8 maj 1995 samt den 20 juni-den 4 december 1995. Härav framgick bl.a. att länsrätten och kammarrätten fastställt beslutet om att J. skulle omhändertas enligt 6 § LVU. avslog länsrätten emellertid nämndens ansökan om att J. skulle beredas vård med stöd av LVU. L.S. yttrade sig över remissvaret. Föredraganden inhämtade per telefon kompletterande upplysningar från stadsdelsförvaltningen i . JO hade vid beslutet tillgång till stadsdelsförvaltningens journalanteck-ningar och andra handlingar i ärendet. Dessutom tog JO del av tingsrätts, avdelning 12 A, domar (DB 2293), (DB 840), (DB 1198) och (DB 565) rörande J. Från inhämtades dels åklagarens ansökan om stämning (tingsrättens mål nr B 5782-97) mot J. avseende grov skadegörelse i form av klotter 13 juni 1997, dels det yttrande rörande J. som frivårdsmyndigheten avgivit enligt lagen om särskild personunder-sökning i brottmål och dels tingsrättens protokoll från den häktningsför-handling som ägde rum varigenom J. häktades såsom på sannolika skäl misstänkt för grov skadegörelse. I beslut anförde stf JO följande skall enligt 12 § socialtjänstlagen (1980.620), SoL, verka bl.a. för att barn och ungdomar växer upp under trygga förhållanden. Nämnden skall i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. Av 50 § SoL följer att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda en utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Insatser inom för barn och ungdom skall i första hand göras i samförstånd med den unge och hans vårdnadshavare. Under vissa förutsättningar kan det dock bli aktuellt att bereda barn och ungdomar vård utan samtycke från den unge eller hans vårdnadshavare. Regler härom finns i LVU. Beslut om vård enligt LVU meddelas av länsrätten efter ansökan av socialnämnden bl.a. om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller annat socialt nedbrytande beteende (3 § LVU). Enligt 6 § LVU får socialnämnden besluta att den unge skall omhändertas, om det är sannolikt att han behöver beredas vård med stöd av LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vidare åtgärder hindras. Om socialnämndens beslut om omhändertagande inte kan avvaktas, får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden har förordnat besluta om om-händer-tagande. L.S. har klagat på beslutet av ordföranden i stadsdelsnämndens sociala utskott att omhänderta J. med stöd av 6 § LVU. Beslutet har prövats av domstol. JO brukar inte uttala sig i frågor som har prövats i sådan ordning. Omständigheterna i detta fall föranleder mig inte att frångå denna princip. Däremot har jag funnit skäl att närmare granska stadsdelsnämndens hand-läggning av ärendet för tiden före ordförandens beslut. dömdes J. av för misshandel, varvid tingsrätten förordnade att han skulle överlämnas till vård inom . Av det yttrande som stadsdelsförvaltningen hade gett in till tingsrätten inför huvudförhandlingen framgår att J. hade varit aktuell hos förvaltningen. Olika insatser hade prövats utan att tillfredsställande förändringar hade kommit till stånd. Enligt förvaltningen stod det klart att J. hade svårigheter att fungera i samhället och att familjen behövde hjälp för att J:s vidare utveckling inte skulle äventyras. - Domen föranledde ingen särskild åtgärd från stadsdelsförvaltningens sida. flyttade L.S. och J. till . Enligt en journal-anteckning erhöll stadsdelsförvaltningen dock information från socialförvaltningen i om att J. bodde hos sina far i och tycktes "fara vind för våg". hade i anledning härav samtal med J:s föräldrar men vidtog inga andra åtgärder. avslutade stadsdelsnämnden ärendet rörande J. med motiveringen att L.S., som var ensam vårdnadshavare för J., hade uppgivit att hon skulle flytta till en ort i som inte hade ansvar för. Sedan socialnämnden i kommun hade meddelat stadsdelsförvaltning att L.S. hade flyttat tillbaka till återupptog stadsdelsnämnden ärendet . erhöll förvaltningen en daterad promemoria från i , Närpolis, rörande J. I promemorian anfördes bl.a. följande. är J. misstänkt för fem brott, bland annat skadegörelse genom klotter, snatteri och hot mot tjänsteman. Vi har sett honom ute på gatorna och i tunnelbanan sent på kvällar och nätter i sällskap med andra ungdomar som också ägnar sig åt brottslig verksamhet och annat nedbrytande beteende. Vi ha regelbunden kontakt med egendomsbevakarna i tunnelbanan. Dessa har uppgett för oss att de iakttagit J. vid mängder av tillfällen, företrädesvis och nätter. ända fram till fyra-fem . Väktarna har även sett J. och hans gäng dricka öl. J. är ofta tillsammans med andra ungdomar i större gäng. J. fungerar ibland som ledare i gänget. De yngre och inte lika "erfarna" klottrarna ser upp till J. och vill vara som han. Överallt där gänget drar fram kan vi konstatera ökad skadegörelse/klotter. Klotter är ofta en inkörsport till grövre kriminalitet och drogmissbruk. Vi är därför allvarligt oroade för J., som verkar lättpåverkad. J. har även börjat hota väktarna i tunnelbanan, varför hans brottsliga verksamhet verkar tillta och bli värre. J. drar även till sig andra ungdomar som även de på så sätt hamnar i riskzonen. Detta var den tolfte polisanmälan rörande J. som förvaltningen fått del av. dömdes J. av till böter för hot mot tjänsteman och skadegörelse. I domen anförde tingsrätten bl.a. följande. måste konstateras att det knappast kan vara meningsfullt att överlämna J. till fortsatt vård inom med hänsyn till förvaltningens handläggning av hans ärende innevarande år. Tingsrätten har i det läget övervägt skyddstillsyn men avfört denna möjlighet med hänsyn till att de brott, varom J. övertygats i förevarande mål, inte är tillräckligt allvarliga härför. Annan påföljd än böter står därför inte till buds. Sedan stadsdelsförvaltningen gjort ett flertal försök att få kontakt med J. och dennes föräldrar, påbörjades en utredning enligt 50 § SoL rörande J. Utredningen ledde till beslutet att J. skulle omhändertas med stöd av 6 § LVU. var J:s förhållanden tveklöst mycket problematiska, vilket bekräftas av att ett flertal anmälningar från olika polismyndigheter inkom till förvaltningen . för tingsrättens dom var det känt att J. ägnade sig åt s.k. klotter. Detta är en typ av brottslighet som bör tas på största allvar. Förutom svår skadegörelse kan brottslighet av detta slag medföra ett asocialt beteende hos den unge med grövre brottslighet som följd. Det är anmärkningsvärt att nämnden inte skyndsamt efter tingsrättens dom eller senast utredde behovet av och förutsättningarna för insatser beträffande J. När stadsdelsnämnden beslutade att avsluta ärendet kände förvaltningen till att J. vistades i och bodde hos sin far i Aspuddden. Med hänsyn dels till förvaltningens vetskap om J:s förhållanden, dels till de anmälningar rörande J. som nämnden hade fått från polisen fanns det inte skäl att avsluta ärendet. Nämndens ansvar hade kunnat upphöra endast genom att ärendet hade överflyttats till en annan socialnämnd i den ordning som stadgas i 72 § SoL. Enligt denna bestäm-melse kan ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd beträff-ande en enskild person flyttas över till en annan socialnämnd om denna nämnd samtycker till det. Eftersom ett flertal anmälningar från polisen inkommit till stadsdels-förvaltningen om att J. misstänktes för olika brott måste förvaltningen ha varit väl medveten om att J:s förhållanden alltjämt var svårartade och problematiska. Det är därför förvånande att förvaltningens åtgärder begränsades till ett antal försök, som dessutom misslyckades, att sammankalla J. och hans föräldrar till möten hos förvaltningen. på nytt dömts av tingsrätten vidtog förvalt-ningen till en början inte heller några åtgärder utöver misslyckade försök att sammankalla J. och hans föräldrar till samtal hos förvaltningen. Enligt min mening borde stadsdelsnämnden efter tingsrättens dom ha inlett en utredning rörande J. omgående och inte dröja med detta ända till . Det är väsentligt att socialnämnden i ärenden som gäller ungdomar med svårartade problem på ett tidigt stadium skapar sig en klar bild av den unges förhållanden. Detta förutsätter som regel att en utredning inleds efter det att nämnden fått kännedom om att den unge kan ha behov av hjälp och stöd från socialnämndens sida. Det är mycket otillfredsställande att stads-delsnämndens åtgärder beträffande J. kommit att bestå endast av samtal och försök till att få kontakt med J. och hans föräldrar. Jag har i det föregående pekat på några tillfällen då det uppenbart hade förelegat skäl för nämnden att utreda behovet av insatser beträffande J. Om nämnden i ett tidigt skede hade inlett en utredning rörande J. skulle handläggningen sanno-likt ha blivit mer stringent och ramarna för nämndens handlings-möj-lig-heter skulle ha framstått klarare. Därmed hade en bättre bild av J:s behov av stöd och hjälp och möjligheter att vidta lämpliga åtgärder kunnat erhållas. Kritik mot en socialsekreterare för att hon i ett biståndsärende utan fog antecknat att klienten kunde misstänkas för missbruk av läkemedel (Dnr 340-1997) hos Centrum i om ekonomiskt bistånd till bl.a. medicin. Socialsekreteraren avslog ansökan. I samband med ansökan om bistånd till läkemedel ringde till kommunens sjukvårdsupplysning eftersom B.S. hade löst ut många recept. Efter samtalet antecknade i journalen att sjukvårdsupplysningen ansåg att det handlade om läkemedelsmissbruk eller försäljning av läkemedel. antecknade även att hon skulle ta kontakt med familjegruppen vid socialförvaltningen eftersom hon misstänkte att B.S. överklagade beslutet att avslå hennes ansökan om bistånd. När överklagandet översändes till länsrätten bifogades bl.a. anteckningar rörande misstankarna om läkemedelsmissbruk. klagade i en anmälan till JO bl.a. på att det i hennes akt har gjorts anteckningar om grundlösa misstankar om läkemedelsmissbruk och att anteckningarna sänts till länsrätten när hon överklagade beslutet angående bistånd. Hon anförde även att beslutet att avslå hennes ansökan om bistånd var felaktigt. Anmälan remitterades till Centrum i för utredning och yttrande. anförde i ett remissvar bl.a. följande. blev mycket upprörd över journalanteckningarna och handläggare, enhets-chef och blockchef har alla haft kontakt med henne angående detta. Hon har erbjudits personliga sammanträffanden med handläggare och enhetschef för att försöka komma fram till en gemensam lösning. Hon har dock valt att inte acceptera detta. har också fått ett brev undertecknat av just socialsekreteraren, enhetschefen och blockchefen där man försökt förklara anledningen till journalanteckningarna och också bett om ursäkt. Av B.S:s brev framgår att hon hyser en djup misstro mot och att hon upplever sig ha blivit mycket kränkt. Så ska ingen behöva känna inför och oavsett vad bakgrunden är har ett ansvar att agera på ett sätt som så långt som möjligt förhindrar att liknande situationer uppstår. Av akt kan utläsas att det i grunden funnits en genuin vilja att hjälpa familjen och att familjen också fått hjälp, till största delen ekonomisk. Man kan också se att socialsekreteraren haft svårt att kommunicera tillräckligt tydligt med B.S. Socialsekreterare har delvis uttryckt sig klumpigt och förhastat i sina journalanteckningar. har uttryckt oro för att hon skulle ha särbehandlats på grund av sin nationalitet eller liknande. Tecken på detta står dock inte att finna i akten. Enhetschefen vid socialbidragsenheten har beslutat om rättning i journalanteckningarna eftersom passusen om sjukvårdsupplysningens åsikter om läkemedlen inte har någon betydelse för ärendet. Samma rättning har gjorts vad gäller avsnittet om avsikten att ta förnyad kontakt med familjegruppen med anledning av misstankar om läkemedelsmissbruk. Erbjudandet om ett eller flera möten tillsammans med enhetschefen för att klargöra situationen står kvar. Ärendet har också bidragit till en översyn av dokumentationsrutinerna på enheten och en skärpning av kravet att kommunicera på ett tydligt sätt. bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. I beslut anförde JO följande. Handläggningen av ärenden som rör enskilda skall dokumenteras. Dokumentationen skall utvisa beslut och åtgärder som vidtas i ärendet samt faktiska omständigheter och händelser av betydelse. Det är väsentligt att dokumentationen blir objektiv och saklig. Anteckningarna skall präglas av respekt för den enskilde. Utgångspunkten är att uppgifterna skall bygga på ett korrekt underlag och inte vara av nedsättande karaktär. Ett krav för att värderande omdömen skall få förekomma bör vara att de grundas på faktiska förhållanden och att de är av verklig betydelse för saken. Ovidkommande värdeomdömen av allmänt nedsättande eller kränkande karaktär får inte förekomma. Det är naturligtvis viktigt inte minst för förtroendet i relationen att den enskilde får insyn i de anteckningar som görs om honom. Den enskilde bör således hållas underrättad om de journalanteckningar och andra anteckningar som förs om honom. Detta är av särskild betydelse när det kan råda delade meningar om riktigheten av det som antecknas. Reglerna om dokumentation inom har förtydligats genom ändringar i 51 och 52 §§ socialtjänstlagen (1980:620), SoL, vilka gäller fr.o.m. . Den som handlägger ett biståndsärende kommer i kontakt med många olika människor. Det ligger i sakens natur att handläggaren av bistånds-ärendet i första hand ägnar tiden åt de förhållanden som föranlett behovet av ekonomisk hjälp och hur klienten skall kunna bli självförsörjande. Det är dock viktigt att handläggaren är observant på att klienten kan ha behov av andra insatser än rent ekonomisk hjälp från sida. Om handläggaren misstänker att den enskilde missbrukar läkemedel kan jag inte se något hinder mot att hon vänder sig, som i förevarande fall, till kommunens sjukvårdsupplysning och rent allmänt ställer frågor om en medicin, hur den används m.m. Mot bakgrund av det nu sagda finner jag inte skäl rikta någon kritik mot för att hon kontaktade sjukvårdsupplysningen. De miss-tankar som förelåg om läkemedelsbruk var emellertid sådana att det framstår som uppenbart felaktigt att göra en anteckning om dem i journalen. Om efter samtalet med sjukvårdsupplysningen hade några misstankar om missbruk borde hon ha försökt klarlägga detta vid samtal med B.S. och i samråd med B.S. ha inhämtat uppgifter från i första hand den läkare som skrivit recepten. har i efterhand framfört en ursäkt till B.S. för den felaktiga journalanteckningen. har i sitt remissvar medgett att socialsekreteraren delvis uttryckt sig klumpigt och förhastat i sina journalanteckningar. Det har vidare beslutats om rättning i journalanteckningarna eftersom de ifrågavarande uppgifterna bedömts sakna betydelse för ärendet. Händelsen har vidare bidragit till en översyn av dokumentationsrutinerna och en skärpning av kravet att kommunicera på ett tydligt sätt. Med beaktande härav finner jag inte anledning att vidare uppehålla mig vid saken. Vid den aktuella tiden kunde alla beslut angående bistånd enligt 6 § SoL överklagas hos länsrätten. /98 gäller delvis nya regler. Ett överklagande skall nu liksom tidigare ges in till den socialnämnd som har fattat beslutet. Om nämnden inte avvisar överklagandet skall skrivelsen och handlingarna i ärendet överlämnas till länsrätten (25 § förvaltningslagen, 1986:223). I ett ärende angående bistånd till medicin kan en uppgift om missbruk inte anses vara uppenbart utan betydelse. Någon kritik kan därför i och för sig inte riktas mot att även den aktuella anteckningen skickades till länsrätten. En annan sak är att förvaltningens misstankar om missbruket var så vaga att anteckningen inte borde ha tagits in i B.S. Allvarlig kritik har riktats mot en av ett ärende rörande en 16-årig flicka som var i konflikt med sina föräldrar. Kritiken har avsett bl.a. att flickan familjehemsplacerats med stöd av reglerna i SoL trots att föräldrarna motsatt sig placeringen, att någon utredning enligt 50 § SoL inte inleddes och att nämnden inte lämnat något medgivande enligt 25 § SoL för familjehemmet att ta emot flickan (Dnr 4835-1996) C. och H.H. framförde i en anmälan till JO klagomål mot Hagunda kommundelsnämnds i kommun handläggning av ett ärende rörande deras dotter ., född . De anförde bl.a. att dottern familjehemsplacerats utan deras medgivande, att kommundelsförvaltningen inte svarat på brev och att de inte fått kopior av de journalanteckningar som förts i ärendet. Föredraganden inhämtade per telefon uppgifter från Hagunda kommun-dels-förvaltning i kommun. JO tog vidare in och granskade kommundelsförvaltningens akt i ärendet rörande M. Anmälan remitterades därefter till i kommun för utredning och yttrande. Nämnden anförde i sitt remissvar bl.a. följande. Ärendet aktualiserades i samband med en inkommen anmälan från socialjouren i kommun 21/3-96. undersöker om någon i nätverket kan ta hand om M. Makarna . och K.H. Det är M:s moster och morbror. De har inte möjlighet att ta emot M. och de vill inte blanda sig i. 960327 flyttar M. på eget bevåg till en familj hon kände genom sin pojkvän N. De heter S.K. och F.T. och bor i . Detta godkänner inte fadern, men går med på att M. bor hos familjen . I efterhand, den 3/6-96, godkänner socialnämnden kostnad för jour-place-ring av M. hos S.K. och F.T. De får omkostnadsersättning, dock ej arvode. Detta med retroaktiv verkan fr.o.m. 960327. Detta p g a att det inte gick att belasta berörd familj med orimliga kostnader. har således tecknat avtal med familjen där M. vistas. målsättning var i början att föra samman M. med hennes föräldrar. M. har även gått tillbaka till hemmet vid enstaka tillfällen. Anledningen till att i Hagunda jourplacerade M. hos F.T. och S.K. var för att både C. och H.H. var eniga om att M. inte kunde bo hemma hos dem, alltså hos sina egna föräldrar. Paret . ville familjehemsplacera M. De accepterade familjehemsplaceringen hos S.K. , men motsatte sig en sådan lösning på . ville att familjehemsplaceringen skulle vara långt bort ifrån . Detta verkade orealistiskt. M., då, hade lugnats och anpassat sig och trivdes med sitt nya hem. Det skulle ha varit ett nytt uppbrott för M., skaffa nya kontakter m.m. I och med att inte hade fått någon rapport som antydde att M. ej skulle ha varit skötsam, kändes det tryggt att låta M. bo kvar i det familjehem där hon upplevde trygghet. M. sökte själv hjälp i en svår familjesituation. Hon var utkörd hemifrån och hade ingenstans att ta vägen. bedömde att det fanns allvar-liga problem i familjesituationen. M. upplevde den kaotiska situationen i hemmet som oerhört kränkande. Hon kände sig pressad och ville inte bo kvar hemma längre. Konfliktsituationen kulminerade när socialjouren inkallades p.g.a. bråk mellan M:s föräldrar och hennes pojkvän. M. utvisades bokstavligen från hemmet. i Hagunda är fullt medveten om att lagstiftarens tankar och intentioner är att föräldrarna ska lämna sitt medgivande när det gäller familje-hemsplaceringen av en ungdom . Efter den undersökning som har gjort så har det inte funnits något bättre alternativ för att trygga M:s situation. ska tillgodose barns och ungdomars behov av trygghet jml. § 12 SoL och kan aldrig underlåta att arbeta för att ge det skydd och stöd som behövs, även om vårdnadshavaren avböjt erbjudande om hjälp. i Hagunda bedömde att M:s föräldrar ej kunde ge M. det stöd och den trygghet som hon behövde. Föräldrarna ville inte själva att M. skulle bo hemma. bedömde att de måste ge M. trygghet i boendet och uppväxten. har gång på gång erbjudit föräldrarna samarbete. Detta avböjdes dock bestämt. Soc.tjänstens uppfattning var att föräldrarna sedan som bestraffning inte tilldelade M. hennes studiebidrag, trots att de som föräldrar fortfarande har denna försörjningsplikt jml. 6 kap 2 §, 2 st. FB. Föräldrarna har även utsatt M. för kroppslig bestraffning och kränkande behandling (detta framkommer i soc.jourens rapporter, - - - ). Detta överensstämmer inte med intentionerna jml. 6 kap 1 § FB. uppfattning var att M:s berättelser var ärliga. Hon har aldrig varit utagerande eller uppvisat ett aggressivt, socialt nedbrytande beteende. Hon har heller inte haft ett dokumenterat missbruk. Det har inte kommit negativa omdömen till kännedom avseende M. Hon vägrade att bo kvar hemma hos föräldrarna p.g.a. en påfrestande konflikt-situation mellan henne och föräldrarna, hennes pojkvän och föräldrarna och även äldsta systern och föräldrarna. Trots ett flertal försök av att försona dottern med för-äldrarna, har detta ej lyckats. C. och H.H. kommenterade nämndens remissvar. Föredraganden begärde per telefon hos förvaltningen att få ta del av utskottets beslut samt att få svar på frågorna huruvida det nämnda beslutet var ett beslut om familjehemsplacering, om en utredning enligt 50 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, hade inletts i ärendet, om nämnden hade gjort några överväganden om fortsatt vård och om ersättning hade utgått till familjehemmet. upplyste per fax till att utskottet inte fattat något beslut , att det inte öppnats någon § 50-utredning i ärendet, att endast ett övervägande om fortsatt vård gjorts - - samt att familjehemmet beviljats omkostnads-ersätt--ning fr.o.m. och arvode fr.o.m. via delegationsbeslut respektive (delegationsbesluten tillställdes JO). JO tog del av ett protokoll från kommundelsnämndens sociala utskotts sammanträde (§ 73). Föredraganden inhämtade per telefon komplette-rande uppgifter från kommundelsförvaltningen. Med anledning härav upp-lyste socialtjänstchef bl.a. att kommundels-näm-n-den inte har lämnat något medgivande enligt 25 § SoL till M:s placering i familjehemmet och att någon utredning om hemmets lämplighet inte har gjorts. I ett beslut anförde stf JO följande. gjorde socialjouren i en anmälan till i kommun. Enligt anmälan hade M., född , flyttat hem till sin pojkvän efter ett bråk med sin far. Med anledning av socialjourens anmälan tog kommundelsförvaltningen kontakt med bl.a. M. och hennes familj. ägde ett möte rum mellan kommundelsförvaltningens handläggare av ärendet, M., hennes far och M:s pojkvän . bodde då hos en familj, och , som hon kände genom pojkvännen. Enligt en journalanteckning angående mötet godtog fadern att M. skulle få bo hos den familjen till påskhelgen 1996. M. kom dock att bo kvar i familjen även efter påsken. Vid en konflikt mellan barn och vårdnadshavare av den art som förelåg mellan M. och hennes föräldrar har det i första hand ankommit på kommun-dels-förvaltningens handläggare att i nära samarbete med vårdnadshavaren försöka förmå barnet att flytta hem igen eller att söka förmå vårdnadshavaren att gå med på att barnet i vart fall under en övergångstid får bo i ett annat hem. hade fram flera kontakter med alla berörda och olika alternativ rörande M:s boende disku-terades. Jag anser inte att det finns skäl att rikta någon kritik mot nämndens agerande . Någon lösning på konflikten mellan M. och hennes föräldrar kunde dock inte nås. M:s föräldrar hade godkänt att M. bodde hos S.K. och F.T. Fadern hade förklarat att M. måste bort från och bryta sitt mönster. hade föräldrarna sagt att M. eventuellt behövde placeras i ett familjehem men att de inte godkände en placering av M. i (se bl.a. en journalanteckning ). kontaktade kommundelsförvaltningen en advokat.