frsrdg · GM04RR10 · 1999-01-01 00:00:00 — , , organiserar civilanställda tjänstemän inom försvaret och har ca 8 400 medlemmar. Tull-Kust har ca 4 800 medlemmar som arbetar inom tullen och . organiserar medlemmar med samma yrke. I TCO är det de olika förbunden som är part i förhandlingarna med arbetsgivarnas organisationer om löner och andra anställningsvillkor. TCO har uttalat fem punkter i syfte att verka för en utvecklad arbetsmarknad. En av punkterna handlar om lönepolitiken. Lönepolitiken och de anställdas kompetensutveckling bör kopplas samman genom att förena arbetsgivarnas intresse av en effektiv och lönsam produktion med löntagarnas intresse av utvecklande och trygga jobb som ger löneutveckling. (TCO 1998) som har medlemmar med anställning i kommuner eller i staten förhandlar med de offentliga arbetsgivarparterna: , och . Förbunden samarbetar inom förhandlingskartellen , . OFR är ett samverkansorgan för nio fackförbund som tillhör TCO, ett som tillhör samt för Ledarna. Ledarna är en fristående organisation som organiserar bl.a. chefer i företag och förvaltningar. OFR är indelat i sex förbundsområden: tre inom den statliga sektorn som organiserar statstjänstemän, officerare och poliser och inom den kommunala sektorn - lärare, allmän verksamhet, hälso- och sjukvård. OFR fungerar som en konsultorganisation som kan komplettera fackförbundens egna resurser. Organisationen medverkar i uppbyggnaden av olika nätverk för att på så sätt underlätta och stödja förbundens samarbete över de centrala organisationsgränserna. OFR är i första hand ett forum för att planera, samordna, genomföra, följa upp och utvärdera avtalsrörelser och förhandlingar om förändringar i grundläggande villkor (OFR, i samverkan). 3 Statens utgifter för löner Kostnaderna för statens egen verksamhet utgörs av kostnader för personal, lokaler, övriga driftkostnader samt avskrivningar. Enligt den konsoliderade resultaträkningen för den juridiska enheten staten uppgick kostnaden för personal till av kostnaderna för statens egen verksamhet och till . Omräknat i kronor uppgick den konsoliderade kostnaden för vart och ett av de båda åren till ca . utgjorde kostnaderna för lokaler 8 respektive . De arbetsgivaravgifter som myndigheterna betalar är en statsintern transaktion. Arbetsgivaravgifterna är därmed inte, enligt underlaget till årsredovisning för staten, en kostnad för staten utan har eliminerats ur den konsoliderade resultaträkningen. Statens kostnader för personalen före sådana elimineringar uppgick till och till (RRV 1998:31). Mellan minskade antalet anställda i den juridiska enheten staten . Även mellan var minskningen (efter omräkning till heltidspersoner). Antalet anställda uppgick till 251 649 personer (a.a.). 3.1 Ekonomiska utgångspunkter för löneförhandlingar Enligt framgår de samhällsekonomiska förutsättningarna för lönerörelserna av budgetpropositionerna. Där klargör regeringen sin syn på lönebildningen och samhällsekonomin i stort. Budskapen i budgetpropositionen om t.ex. återhållsamhet går ut till hela arbetsmarknaden. Även den fastställda nivån på utgiftstaket i samband med budgetprocessen kan fungera som gränssättande signal. Inför förhandlingsverksamheten bevakar den samhällsekonomiska utvecklingen. Medlemmarna får rapporter om det ekonomiska läget genom verkets nyhetsbrev "Samhällsekonomin" som kommer ut med fem nummer . Syftet med nyhetsbrevet är att stärka myndigheternas förmåga att arbeta långsiktigt och kostnadsmedvetet samt att öka de lokala arbetsgivarnas förståelse för den samhällsekonomiska utvecklingen och behovet av en samhällsekonomi i balans. har även informerat om samhällsekonomiska frågor vid de arbetsgivarseminarier som genomförts i samband med överlämnandet av RALS 1995-98 och RALS 1998-2001. har två utgångspunkter för bedömningen av det ekonomiska utrymmet inför både de centrala och de lokala löneförhandlingarna. Den ena utgångspunkten är samhällsekonomin i ett makroperspektiv där den allmänna diskussionen och regeringens ställningstaganden anses vara vikti Den andra aspekten är avtalsområdet, där man diskuterar utrymmet med medlemmarna. Genom de rådgivande delegationerna får verkets styrelse information om medlemmarnas behov av kompetensförsörjning och de ekonomiska utrymmen som finns lokalt. På revisorernas fråga om hur de samhällsekonomiska förutsättningarna klargjorts inför avtalsrörelserna svarade SACO-S att den allmänna politiska debatten utgör en viktig källa till insikt i samhällsekonomiska frågor. Den s.k. Edin-gruppens samhällsekonomiska analyser ansågs ha utgjort en viktig bas för avtalsrörelserna . Europaanpassningen av lönerna har varit viktig för SACO-S. Förbundet har, enligt egen uppfattning, medverkat till att anpassa lönenivåerna till Europanivån. Förbundet står helt bakom principen att det är den privata sektorn som skall vara löneledande. pekade på att de samhällsekonomiska förutsättningarna hade klargjorts avtalsrörelse när statsministern samlade alla parter till ett särskilt möte. Syftet med mötet var dels att klargöra regeringens syn på samhällsekonomin, dels att alla parter skulle få ge sin syn på lönebildningen. LO redovisar dessutom sin syn på samhällsekonomin inför varje avtalsrörelse och dessutom vad som enligt organisationens uppfattning är en rimlig total nivå inför lönerörelsen. menade att den allmänna diskussionen om samhällsekonomin i massmedier m.m. även är viktig i dessa sammanhang. Man försöker göra en bedömning av vad marknaden kan tåla och vad som krävs för att medlemmarna skall få sina löneökningar. Exportindustrin är i princip det riktmärke som gäller för beträffande lönenivåer för den statliga sektorn. Angående frågan hur de samhällsekonomiska förutsättningarna klargörs inför avtalsrörelserna är OFR:s utgångspunkt att lönebildningen skall vara likvärdig över tiden. OFR låter den privata sidan av arbetsmarknaden sätta och jämför med tidigare avtalsrörelser. OFR vill inte vara orsaken till att det sätts för höga löner i . Man får indikationer från regeringen. OFR ställer sig bakom Europanormen. De ekonomiska utgångspunkter som de lokala myndigheternas arbetsgivarrepresentanter - de lokala arbetsgivarparterna - angivit för de lokala förhandlingarna är avtalens nivåer för beräkning av utrymmet för löneökningar, det samhällsekonomiska läget samt den egna myndighetens ekonomi. 3.2 Anslag för löner och andra förvaltningskostnader låg till skillnad från de statliga löneavtalens faktiska nivå och fördelning till grund för beräkningarna av myndigheternas anslag för förvaltningskostnader. utövade sin finansmakt (RO 4 kap. 5 § och 4 kap. 8 § samt RF 9 kap. 11 §) genom att finansutskottet på vägnar tog ställning till sådana avtal som gällde generell reglering av anställningsvillkoren för statens arbetstagare i samband med de allmänna avtalsrörelserna (eller vid förändringar som var av avsevärd statsfinansiell betydelse). Myndigheterna hade rätt att under pågående budgetår överskrida tilldelade anslag för lönemerkostnader till följd av avtal som slöts under budgetåret. Rätten att överskrida reglerades i en förordning, den s.k. trolleri-förordningen. Kostnaderna för dessa lönemerkostnader beräknades under det s.k. täckningsanslaget. Myndigheterna hade på så sätt inte något eget ekonomiskt ansvar för de ökade kostnader som uppstod i enlighet med de centrala löneavtalen. T.o.m. /93 tilldelades de flesta anslagsmyndigheterna medel för förvaltningskostnader över förslagsanslag. Från och med /94 tilldelas samtliga anslagsmyndigheter medel för förvaltningskostnader över ramanslag. Enligt statsmakternas uppfattning kan finansmakten utövas bättre genom att i förväg fastställa myndigheternas ramar för förvaltningskostnader (prop. 1992/93:100, bet. 1992/93:FiU10, bet. 1992/93:FiU20, rskr. 1992/93:189). I systemet med ramar för förvaltningskostnader anses ramanslaget vara ett uttryck för statsmakternas bedömning av vilka resurser som behövs för att verksamhetsmålen skall kunna uppnås under ett visst budgetår. Anslagsnivån skall vara ett uttryck för beslutad och förväntad ambitionsnivå i verksamheten (prop. 1992/93:100 bil. Ett ramanslag för förvaltningskostnader skall vara beräknat med hänsyn taget till samtliga beräknade kostnader för det aktuella budgetåret. Det skall omfatta lönekostnader (och kostnader för andra anställningsvillkor), övriga förvaltningskostnader samt lokalkostnader. Kompensationen för kostnadsökningar skall fastställas med utgångspunkt i den allmänna prisutvecklingen inom den konkurrensutsatta sektorn. Merutgifter eller anslagsöverskridanden till följd av löneökningar m.m. medges inte. För att tillfälligt kunna täcka merkostnader för löner m.m. under det löpande verksamhetsåret kan myndigheterna i stället utnyttja de möjligheter till anslagssparande och anslagskredit som ramanslaget medger (prop. 1992/93:100 bil. 1, bet. 1992/93:FiU20, rskr. 1992/93:189). Det belopp som en enskild myndighet tilldelas utgör, tillsammans med anslagssparandet och anslagskrediten, det totala utgiftsutrymme som myndigheten disponerar (11 § anslagsförordningen 1996:1189) för att finansiera lokaler, lönekostnader och övriga förvaltningskostnader under det aktuella budgetåret. Det finns inte något direkt samband mellan beräkningsgrunderna för ramanslaget för förvaltningskostnader och procentsatserna för löneökningsutrymmet i löneavtalen. Sedan ramanslagssystemet för anslagsmyndigheternas förvaltningskostnader infördes har myndigheterna fått bära kostnaderna för bl.a. de allmänna villkors- och löneavtalen. Denna utveckling har fortsatt genom att avtalsförsäkringarna på det statliga området finansieras på ett nytt sätt. Förändringen är ett led i statsmakternas ambition att myndigheterna skall ha det fulla kostnadsansvaret för förändringar i anställningsvillkoren (prop. 1998/99:1 utg. omr. Enligt finns det möjligheter för fackdepartementen att individualisera uppräkningen av ramanslaget beroende på var behoven av anslagsmedel är störst. Denna möjlighet har dock, enligt departementet, inte använts i någon större utsträckning. Från och med tilldelas myndigheterna medel över ramanslag även för ändamål som regleras i författning eller regeringsbeslut. 3.3 Ramavtal om löner m.m. - RALS 1993-95 Statsmakternas och de centrala parternas uttalanden om lönebildningen Regeringen betonade i kompletteringspropositionen att lönebildningen behövde reformeras (prop. 1992/93:150 bil.1). Statsmakterna liksom de centrala arbetstagarorganisationerna betonade att lönebildningen i allt väsentligt skulle avgöras av arbetsmarknadens parter i fria förhandlingar utan direkt inblandning av statsmakterna. Statsmakternas huvudsakliga uppgift inför löneförhandlingarna är att lägga fast stabila förutsättningar genom den ekonomiska politiken. framhöll betydelsen av att de lokala arbetsgivarna samverkade med varandra för att undvika konkurrens om personalen. Genom samverkan kunde myndigheterna även hjälpa varandra med argument och avtalskonstruktioner m.m. Viktigt var också att motverka "den fackliga taktiken" att förhandla fram förmåner vid en myndighet för att sedan använda det som argument för motsvarande förmåner vid andra myndigheter. SACO-S pekade på att utrymmet för löneökningar är beroende av näringslivets tillväxt och att löneläget för den exportinriktade delen av näringslivet måste anpassas till den internationella marknaden. En balans måste föreligga i löneutvecklingen mellan den privata och den statliga sektorn (SACO-S, 1992). TCO fastslog att förhandlingssystemet måste ge utrymme för facklig påverkan på löneökningar och fördelningen av dessa (TCO, 1992). ansåg att det var viktigt att betona att det fanns ett centralt utrymme för löneökningar och därmed också möjligheter att i avtalsrörelsen uppnå en rättvisare fördelning. löneökningskrav utformades därför först och främst till krav på en stark låglönesatsning. (Avtal 1993, bilaga i 1992). LO menade också att hemmamarknaden skulle bli effektivare om arbetsgivare och löntagare samordnade sig så att den konkurrensutsatta sektorn blev normerande för löneökningstakten (LO, 1992). Till skillnad från tidigare lades större tonvikt vid förberedelserna inför RALS 1993-95. För att bl.a. förankra sina förslag genomförde diskussioner med myndigheterna. Anslagsmyndigheterna som själva skulle ta kostnaderna för löneökningarna hade ett intresse för avtalens kostnadsnivåer. Den nya ordningen krävde att informationen till myndigheterna blev bättre. inledde även samverkan med andra stora arbetsgivarorganisationer. De centrala parterna på den statliga sidan lyckades emellertid inte sluta avtalen på egen hand. RALS 1993-95 blev resultatet av medlingsförhandlingar. En bakomliggande orsak till att parterna inte klarade att teckna avtal på egen hand var enligt att krispaket tvingade fram avtalslösningar som arbetstagarorganisationerna inte fick stöd för bland sina medlemmar (årsredovisning för /94). Särskilt viktiga i medlingsförhandlingarna var sådana frågor som att nivåerna för lönehöjningarna i de centrala avtalen inte fick vara högre än nivåerna i avtalen på verkstadsindustrins område, att det icke nivåhöjande utrymmet (INU) skulle avvecklas, att en betydande del av löneökningsutrymmet skulle avsättas för lokal fördelning samt att tarifflönerna skulle avvecklas (a.a.). Lönerevision och löneöversyn enligt RALS 1993-95 Avtalstiden för RALS 1993-95 löpte från t.o.m. . fanns ett tillfälle för lönerevision. RALS 1993-95 innehöll en möjlighet för lokala parter att begära central förhandling om parterna på den lokala nivån inte kunde enas om fördelning och utrymme för lönerevision och löneöversyn. begärde SACO-S fjorton centrala förhandlingar, TCO-OF fem och en central förhandling om löner. Skälet till att förhandlingarna fördes upp till central nivå var i samtliga fall att de lokala arbetstagarorganisationerna hade begärt att arbetsgivaren skulle skjuta till lönemedel utöver avtalsnivån. I avtalens inledande s.k. motivtext betonade medlarna vikten av att parterna var återhållsamma i förhandlingarna. Medlarna pekade på det samhällsekonomiska läget och den ekonomiska situationen på det statliga området. Avtalen för den statliga sektorn måste därför enligt medlarna i likhet med uppgörelserna på övriga delar av arbetsmarknaden ligga på en mycket låg nivå (Ramavtal 1993-95). Medlarna lyfte fram det nya ramanslagssystemet och betydelsen av att en myndighets hela verksamhet skulle budgeteras samlat och på ett likartat sätt. De underströk att det inte var aktuellt med kompensation för ökade arbetskraftskostnader. Lönebildningen på det statliga området skulle därmed äga rum på liknande villkor och i liknande former som på arbetsmarknaden i övrigt. De löneprinciper som avtalen baserades på var att: lönebildningen skulle utformas med utgångspunkt i verksamhetens samlade krav, lönebildningen skulle bidra till en god personal- och kompetensförsörjning på både kort och lång sikt, lönesystemen och lönesättningen skulle medverka till att målen för verksamheterna skulle kunna nås samt att verksamheterna skulle kunna bedrivas effektivt och rationellt, lönesättningens utformning skulle stimulera till engagemang och utveckling i arbetet och uppfattas som rättvis av de anställda. Här betonades de lokala parternas ansvar för att eventuella löneskillnader mellan män och kvinnor inte fick bero på könstillhörighet, grundläggande faktorer för lönesättningen skulle vara ansvar, arbetsuppgifternas svårighetsgrad och övriga krav som är förenade med arbetsuppgifterna samt den anställdes skicklighet och resultat i förhållande till verksamhetsmålen, lönerna skulle vara individuellt bestämda och ändamålsenligt differentierade. Enligt avtalen skulle fördelning av de utrymmen för lönerevision som bildats lokalt genomföras i enlighet med dessa löneprinciper. Utrymmet för lönerevisionen per myndighets- och organisationsområde skulle beräknas individuellt och motsvara av medlemmarnas månadslön , dock lägst per medlem. Från utrymmet avräknades höjningar av lägstlönerna för 18- och 24-åringar. På medlarnas initiativ infördes en s.k. löneöversyn i avtalen. Löneöversynen gav myndigheterna möjligheter att på arbetstagarorganisationernas initiativ förhandla om löneökningar utöver den angivna lönepotten i avtalen. Löneöversynen skulle ge myndigheterna möjlighet att skapa en verk-samhetsanpassad lönestruktur. Vid löneöversynen skulle arbetstagarnas ökade erfarenheter i sina befattningar, mer kvalificerade arbetsuppgifter, höjda krav i arbetet, större befogenheter och ansvar, befordran samt arbetsinsatser beaktas. 3.4 Ramavtal om löner m.m. - RALS 1995-98 Statsmakternas och de centrala parternas uttalanden om lönebildningen Regeringen presenterade i budgetpropositionen 1994/95 ett förslag till besparingar för den statliga konsumtionen. Samtliga myndigheters anslag fram till skulle reduceras jämfört med tidigare fattade beslut. Statsmakterna betonade risken för att vissa sektorer skulle få lönekostnadsökningar som de inte hade förmåga att bära och lyfte därför fram parternas ansvar för möjligheterna att nå framgång i avtalsrörelsen (prop. 1994/95:100, bet. 1994/95:FiU10, rskr. 1994/95:179). Regeringen bedömde emellertid i sin tillväxtproposition att arbetsmarknadens parter, redan innan samtliga avtal var färdiga, hade överskridit Europanormen (prop. 1995/96:25, bet. 1995/96:FiU01, rskr. 1995/96 131-134). Regeringen avsåg därför att kontakta parterna för att ta del av deras uppfattning om lönebildningen . såg positivt på detta initiativ (yttr. 1995/96:AU4y). Regeringen åberopade för lönekostnadsökningar (prop. 1994/95:150 bil.1) och menade att lönebildningen behövde förbättras om arbetslösheten skulle kunna minska och kostnadsutvecklingen hållas på en "god europeisk nivå". instämde i detta. Statsmakterna pekade också på betydelsen av att viljan och kunnandet fanns hos arbetsmarknadens parter för att ta ansvar för löneutvecklingen. Arbetstagarorganisationerna gjorde inga avsteg från de principiella ståndpunkter som framförts inför RALS 1993-95. Enligt LO var dock det viktigaste målet med avtalsrörelsen att genom en stabil löneutveckling bidra till ökad sysselsättning. Avtalsrörelsens grundläggande uppgift var, enligt LO, att visa att det är möjligt att behålla en europeisk löneökningsnivå även vid lägre arbetslöshet. menade att de statliga myndigheternas sparbeting i kombination med obefintliga eller marginella rekryteringsproblem gav arbetsgivarna förutsättningar att kunna hålla lönekostnadsökningarna mycket nära de centrala avtalens nivåer. mål inför de centrala förhandlingarna om RALS 1995-98 var att förhandlingsresultatet skulle svara mot medlemmarnas krav. förberedde sig genom samtal med myndighetschefer och genom två enkätundersökningar vid myndigheterna. Verket bedrev analysarbeten i ett tjugotal beredningsgrupper med företrädare för myndigheterna och genomförde avtalsseminarier för myndighetsföreträdare i hela landet. Vidare gjordes avstämningar i sektorsdelegationerna inför beslut i styrelse och vissa policyfrågor behandlades i särskilda referensgrupper (årsredovisning för budgetåren 1994/95 och 1995/96). åberopade parternas ansvar för den svenska ekonomin. Under hade den nedgång i löneökningstakten som varit tydlig brutits. Med några undantag hade de centrala avtalens nivåer varierat mellan 3,5 och . menade därför att arbetet med att etablera Edingruppens "goda cirkel av ökat förtroende" måste gå vidare, med tonvikt på den lokala lönebildningen. informerade om RALS 1995-98 i en särskild skrift. I skriften framgick bl.a. att huvuddragen i avtalen utgjordes av: vidgade möjligheter i nytt löne- och förmånsavtal inledning till utvecklade samverkansformer. Avtalen var avsedda att öka möjligheterna på myndighetsnivå att skapa anställningsvillkor som på ett bättre sätt än tidigare kunde anpassas till verksamhetens krav. Avtalens lönedel var konstruerad så att myndigheterna gavs möjlighet att tillämpa sin egen lokala lönepolitik. Av den anledningen innehöll avtalen endast, enligt bedömning, låga individgarantier. Avtalen var lägstavtal, och det tidigare systemet med löneöversyn från RALS 1993-95 var borttaget. Enligt resulterade förhandlingarna avtalsrörelse i ett avtal om löneökningar som skulle hållas inom en ram om . För avtalsperioden i sin helhet skulle avtalen ge (kedjat) i löneökningar i genomsnitt för den statliga sektorn. bedömde att de statliga avtalen hamnat på en för hög nivå och att det därmed inte skulle gå att undvika att antalet anställda minskade. framhöll i sin avtalsinformation angående RALS 1995-98 att ett mycket tydligt budskap från myndigheterna hade varit att de centrala avtalen inte skulle innehålla några generella garantier eller uppräkningar. Den lokala handlingsfriheten måste säkerställas. Från myndigheterna hade även framhållits att osakliga löneskillnader borde kunna åtgärdas inom revisionsutrymmet. Man förde också fram krav på förnyelse av chefsavtalet. Därför skapades ett nytt chefsavtal som gav myndighetscheferna ett avgörande inflytande över lönesättningen av myndigheternas chefer. Lönerevision enligt RALS 1995-98 I RALS 1995-98 uttalade parterna gemensamt att myndigheternas ekonomi var ansträngd och att det tillgängliga löneutrymmet måste användas för att tillgodose kraven på effektivitet och resultat. Ett mål avtalsrörelse hade varit att öka myndigheternas handlingsutrymme i lönepolitiska frågor. Avtalen gällde mellan och . Parterna menade att det var angeläget att lönesättningen nyttjades som ett verktyg för att stötta den önskade omvandlingen av den statliga sektorn och att lönemedlen skulle användas för att främja förändringar av arbetsorganisation, arbetsinnehåll och de anställdas personliga kompetens (RALS 1995-98). Parterna poängterade betydelsen av att verksamhet och kompetens fick möjlighet att utvecklas samordnat för att öka effektiviteten och produktiviteten i myndigheternas verksamhet. Det ansågs vara angeläget att finna ändamålsenliga former för arbetstagarorganisationernas inflytande. De löneprinciper som hade fastställts i RALS 1993-95 kompletterades i RALS 1995-98 med tre punkter i vilka parterna klargjorde att de lokala förhandlingarna skulle genomföras utifrån ett lägstutrymme. Detta skulle, enligt parterna, ge avtalsmässiga förutsättningar för en lokal lönebildning för att därigenom tillgodose de övriga löneprinciperna, det betonades att arbetsgivare och arbetstagare särskilt skulle verka för att utjämna och förhindra skillnader i löner och andra anställningsvillkor mellan kvinnor och män som har arbeten som är att betrakta som likvärdiga, parterna betonade att om de anställda visade sig bidra till en ökning av produktivitet och effektivitet som var högre än de krav som ställts på myndigheten för att uppfylla verksamhetsmål och budget kunde det utgöra grund för det totala löneutrymmets storlek. Första tillfället för lönerevision var då månadslönen skulle höjas , dock med lägst , för varje heltidsarbetande medlem. Den andra tidpunkten för lönerevision inföll då ett utrymme om lägst av medlemmarnas månadslön skulle bildas per myndighets- och organisationsområde. Den tredje tidpunkten för lönerevision inföll då ett utrymme om lägst , dock lägst , av respektive medlems månadslön skulle bildas per myndighets- och organisationsområde. I månadslönen skulle de lönetillägg som inte uttrycks som en funktion av månadslönen inkluderas. och skulle fördelningen av hela utrymmet genomföras i lokala förhandlingar och i enlighet med avtalens principer för lönesättning. Beträffande lönetilläggen gavs de lokala parterna möjlighet att ändra beloppen. Eventuella kostnader för lönetilläggen skulle avräknas från löneutrymmet. En prioriterad fråga 1995 hade varit att de lokala parterna inte längre skulle ges möjlighet att begära central förhandling vid oenighet i lokal lönerevision. De lokala parterna skulle själva förfoga över lönerevisionen. Vid oenighet skulle en lokal lönenämnd fördela utrymmet i enlighet med avtalens principer (årsredovisning för /96).