frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Enligt polismyndighetens mening torde en uppmaning till en misstänkt person att denne skall spotta ut den narkotika som förvaras i munnen vara att jämställas med en kroppsbesiktning. Eftersom fara är i dröjsmål har den enskilde polismannen laglig rätt att göra detta även på "Plattan". Polismannen torde även ha rätt att ta tag i en misstänkt persons käke och i samband därmed upp-mana denne att spotta ut den narkotika som förvaras i munnen. Även i detta fall föreligger en kroppsbesiktning. Enligt polismyndighetens mening torde det däremot strida mot proportionalitetsprincipen att på "Plattan" försöka bända isär en misstänkt persons käkar, om detta är praktiskt möjligt, på det sätt som kommissarie beskrivit i en promemoria. En sådan ingripande kroppsbe-siktning borde helst utföras av läkare inomhus i ett avskilt rum. Vidare torde det även vara en kroppsbesiktning när en polisman med våld tar ifrån en misstänkt person den narkotika som förvaras i handen. Enligt polismyndighetens mening har de polismän som ingrep mot E.M. och V.A. på T-centralen i inte gjort sig skyldiga till brott eller tjänsteförseelse i ärendet. E.M. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret men lät sig inte avhö-ra. Ärendet remitterades därefter till för yttrande över frågan om det av kommissarien beskrivna tillvägagångssättet för att förhindra en person från att svälja narkotika kan anses stå i överensstämmelse med gällande rätt. (rikspolischefen ) anförde i ett remissvar följande. yttrande begränsar sig till följande fråga. Får en polisman - för att säkra bevis, vid fara i dröjsmål - fatta tag om huvudet på en person som skäli-gen kan misstänkas för att ha narkotika i sin mun och tvinga isär dennes käkar i syfte att hindra honom från att svälja narkotikan? konstaterar inledningsvis att tillvägagångssättet är att hänföra till kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § . Redan beröring av den undersöktes käkar och andra delar av huvudet är per definition att hänföra till detta tvångsmedel. Det kan förmodas att den undersökte, i anslutning till att käkarna tvingas isär, också anmodas att gapa så att en okulär besiktning av munhålan kan äga rum. Även ett sådant förfarande torde - även om ingen invärtes beröring sker - enligt bedömning, vara att jämställa med en undersökning av kroppens inre och således en kroppsbesiktning. Av 28 kap. 13 § andra stycket framgår att en under-sökning i samband med en kroppsbesiktning som är av mera väsentlig omfattning skall verkställas inomhus och i avskilt rum. Vidare framgår att mera ingående under-sökningar endast får utföras av läkare. Undersökningar av kroppens inre torde i allmänhet få anses vara av mera väsentlig omfattning. anser emellertid att det betraktelsesättet inte kan anläggas om det enbart gäller att titta in i en öppen mun för att leta efter gömd narkotika. Därav följer att undersökningar av detta slag inte med nödvändighet skall göras inomhus och i avskilt rum. Det i detta ärende beskrivna tillvägagångssättet utgör en form av kroppsbesiktning som, enligt vad inhämtat, i vissa fall kan vara farlig. Det kan exempelvis inte uteslutas att den undersökte i samband med att hans käkar tvingas isär råkar i panik eller drabbas av andnöd. Av stor betydelse i sammanhanget är därför hur den enskilde polismannen fullgör sin uppgift. Regeringen har i årets budgetproposition starkt betonat att all bekämpning av nar-kotikabrott såväl på gatuplanet som på regional och nationell nivå måste ges hög prioritet; jfr. 1997/98:1. Utgiftsområde 4 Rättsväsendet s. 20. Eftersom gatu-langning av narkotika numera ofta sker på det sättet att såväl säljare som köpare förvarar narkotikan i munnen, kan ingripande mot misstänkt langning eller inne-hav inte ske på något annat sätt än det som är föremål för prövning i detta ärende. Ett alternativ kan vara att frihetsberöva den misstänkte och hålla vederbörande under toalettobservation i avvaktan på att det svalda kommer ut den naturliga vä-gen. Denna metod framstår dock som mer integritetskränkande. Enligt står metoden, trots de invändningar som kan resas mot den, således i rimlig proportion till vad som kan vinnas med åtgärden, nämligen bevisning om narkotikabrott. I det anförda ligger således att förfarandet bör accep-teras. I ett beslut anförde chefsJO följande. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyd-dad bl.a. mot påtvingade kroppsliga ingrepp och mot kropps-visitation. Begränsning av detta skydd får enligt 12 § i samma kapitel göras endast ge-nom lag. Härav följer att en myndighet inte får vidta en åtgärd av angivet slag utan stöd i lag. Den legalitetsprincip som slås fast i 2 kap. 12 § RF kommer för polisens del till uttryck också i 8 § andra stycket polislagen (1984:387). Lagregler som ger polisen rätt att vidta sådana ingrepp i den enskildes kroppsliga integritet som åsyftas i 2 kap. 6 § RF finns bl.a. i 28 kap. (RB) och i polislagen. Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts som kan följas av fängelse får enligt 28 kap. 11 § RB kroppsvisitation göras på den som skäligen kan miss-tänkas för brottet för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att ut-röna omständigheter som kan vara av betydelse för utredningen om brottet. För sådant ändamål får enligt 28 kap. 12 § RB den som är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa även underkastas kroppsbesiktning. Av hänvisningen i 28 kap. 13 § till 4 § i samma kapitel framgår att ett förordnande om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning som regel skall beslutas av undersök-ningsledaren eller åkla-garen. Endast om det föreligger fara i dröjsmål får en sådan åtgärd beslutas av en polisman. I 10 § polislagen (1984:987) finns regler om en polismans rätt att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. En polisman får, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är för-svarligt, använda våld under vissa i paragrafen särskilt angivna förutsätt-ningar. Polismannen får enligt första stycket 4 använda våld bl.a. för att verkställa en kroppsbesiktning. Enligt vad som anges i andra stycket är emellertid en förutsättning för att våld skall få utövas i sådant syfte att polismannen möts av mot-stånd. Till grund för ingripandet mot E.M. låg en bedömning att han var skäligen misstänkt för narkotikabrott. Som har framhållits i flera tidigare JO-beslut krävs för att en person skall anses som skäligen misstänkt för brott att det föreligger konkreta, objektivt underbyggda omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. Att lägga fast några mera bestämda riktlinjer för vad som skall krävas för att en misstanke skall anses vara skälig är inte möjligt. Denna fråga får i stället avgöras från fall till fall, och härvid finns självfallet ofta ett visst utrymme för olika bedömningar. Enligt min mening var omständigheterna i det aktuella fallet sådana att jag inte anser mig ha grund för att kritisera polismännen med anledning av deras bedöm-ning att det förelåg en skälig misstanke mot E.M. avseende narkoti-kabrott. Utredningen ger mig inte heller un-der-lag för att rikta kritik mot dem för ställningstagandet att det förelåg fara i dröjs-mål såvitt gällde frågan om kroppsbesiktning. Med hänsyn till att genomförandet av kroppsvisitationen inte ansågs vara mera brådskande än att detta kunde anstå till dess E.M. hade förts till polisstationen, kan det däremot ifrågasättas om det förelåg fara i dröjsmål såvitt gällde beslutet om denna tvångsåtgärd (jfr JO 1993/94 s. 101). Eftersom rättsläget får anses vara oklart såvitt gäller frågan om en polismans rätt att i ett fall som det aktuella hålla kvar en person i avvaktan på ett beslut av en behörig förundersökningsledare eller att ta med personen till en plats där ett sådant beslut kan inhämtas, anser jag mig emellertid inte kunna kritisera polismännen med anledning av deras sätt att handlägga kropps-visita-tions-frågan. Som jag har framhållit i mitt remissyttrande över slutbetänkande (SOU 1995:47) Tvångs-medel enligt 27 och 28 kap. RB samt polislagen bör den nu nämnda oklarheten undanröjas genom att polismän genom en särskild regel i 28 kap. RB ges rätt att kortvarigt hålla kvar personer i situationer av det aktuella slaget (jfr s. 175 f. i betänkandet). Som uttalas i remissvaren är de åtgärder som polismännen vidtog avseende E.M:s munhåla att hänföra till institutet kroppsbesiktning. Den fråga som i denna del är föremål för bedömning i ärendet är om det finns rättsligt stöd för att verkställa en kroppsbesiktning på det sätt som skedde. Polismännen har förnekat att de tog "strupgrepp" på E.M. Av deras berättelser framgår emellertid att , sedan hade fattat tag i E.M:s händer, tog tag i dennes haka och att i samband därmed uppmanade E.M. att öppna munnen. Syftet med detta förfarande var att hindra E.M. från att svälja den narkotika som han eventuellt hade i munnen. Av promemoria framgår att man i fall av det aktuella slaget för att kunna säkra bevisning tvingas använda en metod som innebär att spa-nings--personalen fattar tag om den misstänktes huvud och tvingar isär hans käkar. har i sitt remissvar gett uttryck för uppfattningen att det tillämpade förfarandet inte innefattar våldsutövning. Den anser däremot att ett ingripande utomhus i enlighet med vad som beskrivs i promemoria skulle stå i strid med proportionalitetsprincipen, medan däremot intar motsatt ståndpunkt i denna fråga. Regeringsformens skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp innebär först och främst ett skydd mot så-dana handlingar som är straffbara som misshandel enligt , dvs. att tillfoga annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller att försätta honom i van-makt eller annat sådant tillstånd. Skyddet avser emellertid också varje annan våldsanvändning som riktas mot person. Så t.ex. ansåg Grundlagberedningen att reglerna om polismäns användande av våld måste ges lagform (prop. 1973:90 s. 242). Att polisens befogenhet att använda våld för att lösa sina tjänsteuppgifter ligger inom det grundlagsskyddade området framhölls också av fri- och rättighetsutredning (SOU 1975:75 s. 145). Polisen får således - om man bort-ser från de speciella situationer som avses i 24 kap. - inte till--gripa våld annat än under de förutsättningar som anges i 10 § polis-lagen. Något utrymme för våldsanvändning utanför det lagre-gler-ade området finns inte (SOU 1982:63 s. 85). Med personellt våld förstås enligt vedertagen uppfattning inom polisrätten bl.a. lättare eller kraftigare beröring av annan med händer, fötter eller hela kroppen, t.ex. knuffande, ryckande i eller fasthållande av någon (se , När och hur får polisen ingripa?, andra uppl. s. 274, SOU 1975:75 s. 364 och SOU 1982:63 s. Det kan enligt min mening inte råda något tvivel om att en åtgärd från polisens sida, som består i att man fattar tag i en persons händer och käke för att framtvinga eller förhindra att han handlar på ett visst sätt, utgör personellt våld i den bemärkelse som avses i 10 § polislagen (jfr JO 1993/94 s. 148). Det är här i själva verket fråga om en allvarlig kränkning av den enskildes kroppsliga integritet. En förut-sättning för att en polisman skall kunna använda våld i samband med en kroppsbesikt-ning är enligt vad som följer av 10 § andra stycket polislagen att han "möts av motstånd". Detta uttryck kan med utgångspunkt i gängse språkbruk inte ges någon annan tolkning än att motståndet måste ha manifesterats på något sätt. Polismannen får således inte tillgripa våld redan för att förekomma ett befarat motstånd. Det bör i sammanhanget särskilt noteras att lagstiftaren har varit noga med att i polis-lagen på ett tydligt sätt ange när ett ingripande mot en enskild person får grundas redan på ett befarat handlande från dennes sida. Så t.ex. ger bestämmelsen i 10 § första stycket 1 en polisman rätt att använda våld inte bara om han möts med våld utan redan om han utsätts för hot om våld. Vidare ger reglerna i 13 § uttryckligen en polisman rätt att ingripa inte bara mot personer som stör den allmänna ordningen utan också mot sådana som utgör en omedelbar fara för denna, och lagstiftaren använder i samma paragraf ordet avvärja för att markera att en polisman får ingripa såväl för att avbryta ett pågående brott som för att förhindra ett förestående brott (prop. 1983/84:111 s. 32). Det bör vidare observeras att faran i situationer av det slag som åsyftas i 13 § måste vara konkret. Bedömningen att fara föreligger skall således göras på grundval av ett särskilt uppträdande från den som är föremål för ingripandet (, Polislagen, andra uppl. s. 113). Begreppet motstånd i 10 § polislagen får anses ha en tämligen vidsträckt innebörd. Med motstånd avses inte bara motstånd med våld - sådana situationer omfattas för övrigt redan av regeln i första stycket 1 - utan också s.k. passivt motstånd, bestående exempelvis i att någon som skall omhändertas spjärnar emot eller genom sin kroppstyngd gör det omöjligt för polismannen att verkställa omhändertagandet (a. prop. 94 och 97). Av bestämmelsen i första stycket 2 framgår vidare att ett försök att undkomma, gjort av någon som skall berövas friheten, är att betrakta som en form av motstånd. För att reglerna om rätt att använda våld vid kroppsvisitation och kroppsbesiktning skall framstå som meningsfulla måste man som passivt motstånd kunna betrakta redan en vägran av den som skall bli föremål för åtgärden att medverka på det sätt som krävs för att den skall kunna genomföras. Om en kroppsbesiktning, som i det här aktuella fallet, avser den misstänktes munhåla kan i enlighet med detta synsätt rätt för polisen att tillgripa våld uppkomma om den misstänkte vägrar att på tillsägelse öppna munnen. Det ligger emellertid i sakens natur och följer redan av ingressen till 10 § första stycket polislagen att den misstänkte måste ges en reell möjlighet att efterkomma uppmaningen och att våld således får tillgripas först sedan det framgått att han inte kommer att medverka. Som redan har nämnts medger lagtexten däremot inte att polisen använder våld i sådana fall där man visserligen kan förmoda att den misstänkte inte kommer att åtlyda polisens direktiv men där något handlande eller annat förhållningssätt från dennes sida som kan betecknas som motstånd ännu inte har förekommit. Polismännen använde i det här aktuella fallet våld mot E.M., bestående i att de tog tag i hans händer och käke i syfte att undersöka om han hade narkotika i munhålan. Det framgår inte helt klart i vilket skede E.M. uppmanades att öppna munnen. uppgifter ger emellertid starkt stöd för att detta skedde i samband med att han fattade tag i E.M:s käke. Det bör i sammanhanget framhållas att den under utredningen beskrivna metoden för att vara framgångsrik måste innehålla ett över-rasknings-moment som utesluter att den misstänkte ges tillfälle att självmant medverka vid kroppsbesiktningen, eftersom han annars skulle hinna svälja narkotika som han har i munnen. Jag anser mig därför kunna utgå från att våldet tillgreps med anledning av ett befarat motstånd, inte för att betvinga ett manifesterat sådant. Som framgår av det sagda står ett sådant förfarande inte i överensstämmelse med reglerna i 10 § polis-lagen. Det finns mot den bakgrunden inte anledning för mig att gå in på frågan om ingripandet mot E.M. stod i strid med proportionalitetsprincipen. Vad har anfört i sin promemoria om de problem som polisen ställs inför i situationer av det aktuella slaget och om den metod som därför tillämpas i dessa skall ses mot bakgrund bl.a. av vad Riks-polis-styrelsen i sitt yttrande har framhållit om den höga prioritet som regeringen vill ge bekämpandet av narkotikabrott. Som framgår av vad som har sagts i det föregående är det utmärkande för de ingripanden som är föremål för intresse i detta ärende att polisen vill få till stånd en undersökning av den misstänktes munhåla på sådant sätt att denne inte har någon möjlighet att svälja den narkotika som han eventuellt förvarar där. Man kan utgå från att denna speciella problematik inte har förutsetts av lagstiftaren. Det är emellertid därmed självfallet inte sagt att denne, om så skulle ha varit fallet, hade varit beredd att tillåta en våldsanvändning av här aktuellt slag. Det finns i detta sammanhang skäl att peka på vad har anfört om de risker som är förenade med den använda metoden. Av legalitetsprincipen följer att en myndighet - oavsett vad den anser om behovet av ett visst förfarande - inte får tillämpa en lagregel på sådant sätt att den i praktiken utvidgar regelns tillämpningsområde utöver vad som följer av lagtexten och dess förarbeten. Jag vill i detta sammanhang erinra om vad har uttalat i rättsfallet NJA 1996 s. 577 om att det förhållandet att det är fråga om en bestämmelse som innebär undan-tag från en grundlagsskyddad rättighet ger en särskild anledning till restriktivitet vid tolkningen av bestämmelsen (s. 581). Om en myndighet gör den bedömningen att de föreskrifter som gäller för myndighetens verksamhet är otillräckliga i något avseende bör den bringa detta förhållande till lag-stiftarens kännedom så att denne får ta ställning till om lagstiftningsåtgärder är påkallade. Vad som i övrigt förekommit ger inte anledning till någon åtgärd från min sida. De iakttagelser som jag har gjort i detta ärende är av den arten att jag finner skäl att för kännedom överlämna exemplar av detta beslut till justitie-utskottet och . (Dnr 4366-1996) Under en inspektion vid i , polisområde , uppmärksammades bl.a. tre fall av omhändertagande med stöd av la-gen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB), där före-skriven s.k. förmansprövning hade verkställts av den polisinspek-tör som också hade beslutat om omhändertagandena. I ett annat fall hade för-mansprövningen skett genom att vakthavande befälet i efter telefonföredragning hade beslutat att en person som omhändertagits i enligt LOB skulle sättas in i arrest. Vid JO-expeditionen upprättades en promemoria som bl.a. innehöll en kortfattad redovisning av uttalanden i lagförarbeten om förmansprövning av omhändertaganden. ChefsJO beslutade på grund av iakttagelserna vid inspektionen samt vad som upptagits i promemorian att från i inhämta 1. upplysningar om tillämpningen vid myndigheten av förmansprövning på distans beträffande omhändertaganden enligt LOB, varvid särskilt borde redovisas vakt-havande befälens erfarenheter av sådan prövning, 2. yttrande angående det reella innehållet i en förmansprövning som sker på grund-val av uppgifter som redovisas vid en föredragning per telefon sett mot bak-grund av lagstiftarens avsikter vid regleringens tillkomst, samt 3. yttrande över företeelsen att en viss polisman utför förmansprövning avseende ett av honom själv beslutat omhändertagande enligt LOB. i (biträdande länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats bl.a. upplysningar samman-ställda av kommissarien samt en av polismyndigheten be-slutad tjänsteföreskrift. anförde bl.a. följande. Av 5 § lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. framgår att en polisman som omhändertagit någon enligt denna lag skall så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman. Har omhändertagandet ej redan upphört, skall förmannen pröva om åtgärden skall bestå. Prövningen har ansetts ha ett värde ur rättssäkerhetssynpunkt genom att innefatta en kontroll av det berättigade i ett fortsatt omhändertagande. Traditionellt har prövningen ägt rum genom att den omhändertagne förts till förmannen - före-trädesvis det vakthavande befälet - varefter denne på grundval av egna iakttagelser bildat sig en uppfattning i frågan om omhändertagandet skall bestå. I propositionen 1989/90:155 om förnyelse inom polisen uttalades bl.a. att det i många fall kan vara ogörligt eller förenat med betydande praktiska svårigheter t.ex. på grund av långt avstånd att transportera omhändertagna till vakthavande befäl för dennes ställningstagande. En lösning på detta problem erbjuder möjligheten att låta vakthavande befäl fatta de nödvändiga besluten efter föredragning per telefon. Arrangemang av detta slag förekommer för övrigt inom andra områden som rör beslut om frihetsberövanden. Systemen med åklagar- och polischefsberedskap bygger på förutsättningen att beslut fattas efter föredragning per telefon. Jag ser inte att det finns några avgörande principiella hinder mot att låta vakthavande befäl pröva frågor om vissa frihetsberö-vanden på motsvarande sätt. utfärdade allmänna råd angående bl.a. förmansprövning på distans beträffande omhändertagna (FAP 255-1). Härav framgår bl.a. att polismyndigheten bör på lämpligt sätt i tjänsteföreskrift eller order besluta om den närmare tillämpningen av riktlinjerna. Så har skett vid myndigheten i en tjänsteföreskrift utfärdad . Beträffande det reella innehållet i en förmansprövning som sker på grundval av uppgifter som redovisats vid en föredragning per telefon är givetvis föredragandens och förmannens noggrann-het avgörande. Dessa måste alltid ha i åtanke att det här är fråga om frihetsberövanden, som även medför vissa efterföljande konsekvenser, bl.a. i form av underrättelser till andra myndigheter. Noggrannheten måste givetvis även avspegla sig i dokumentationen av beslutet. Om föredragning och dokumentation sker med denna noggrannhet och prövningen allmänt sett görs i enlighet med föreskrifter och allmänna råd på området kan inte anses att förmansprövning per telefon med automatik blir sämre ur rättssäkerhetssynpunkt jämfört med den traditionella. Det är fullt möjligt att per telefon beskriva den omhändertagnes uppförande och tillstånd och dessutom kan och bör förmannen ställa kompletterande frågor. En av grundtankarna med förmansprövningen är att någon annan än den som beslutat om om-händertagandet skall pröva åtgärden. Bl.a. anges i allmänna råd angående förmansprövning på distans (FAP 255-1) att "vid all förmansprövning bör beaktas att den syftar till att säkerställa den enskildes rättssäkerhet genom att frågan om ett fortsatt omhän-dertagande alltid bedöms av någon annan än den som har verkställt åtgärden" (sid. 1, under "Allmänt"). Myndigheten har ingen avvikande uppfattning. Förmansprövningen skall göras av någon annan än den som beslutat om omhändertagandet. Frågan kommer att tas upp i utbildningssamman-hang. I ärendet inhämtades också yttrande från över 1. en förmans möjligheter att göra en självständig och rättssäker förmansprövning enligt polislagen eller lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB) på grundval av uppgifter som redovisas vid en föredragning per telefon, 2. om förmansprövning på distans av omhändertaganden enligt polislagen eller LOB kan anses stå i överensstämmelse med de motivuttalanden som gjordes bl.a. vid beredningen av förslaget till polislag, samt 3. de rättsliga förutsättningarna att utföra förmansprövningen på distans. (rikspolischefen ) anförde följande. har utfärdat "Allmänna råd angående s.k. förmansprövning på distans be-träffande omhändertagna och, i förekommande fall, gripna personer", FAP 255-1. Av råden framgår bl.a. följande om föredragning på telefon. Föredragande polisman har att noggrant delge förmannen den omhändertagnes uppförande och tillstånd såväl före omhändertagandet som efter införandet till polisstation, tillnyktringsenhet eller motsvarande. Genom kompletterande frågor till föredraganden informerar sig förmannen om samtliga omständigheter av betydelse för bedömningen av om omhänder-tagandet skall bestå. Föredragningen dokumenteras så att samtliga om-ständigheter av betydelse för omhändertagandet framgår. Om dessa råd följs, har en förman, enligt uppfattning, goda möjligheter att göra en självständig och rättssäker prövning av vad som skall ske med den omhändertagne. Be-dömningens tillförlitlighet beror snarare på med vilken noggrannhet uppgiften löses än på om förmannen fattat sitt beslut efter föredragning på telefon eller på grund av egna iakttagelser.