frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Socialdistrikt 11 har avslutat ärendet innan behov av nya in-satser uppstår. De behov, som är aktuella, är inte samma som då socialdistriktet be-slutade om insatser. Det är orimligt att socialdistriktets interna rutiner, om viss uppföljning efter ärendets egentliga avslutande, skall vändas till socialdistriktets nackdel. Uppföljande kontakter måste kunna planeras utan att det skall leda till ändring av ärendeansvaret i förhållandet till vad som annars skulle ha följt av allmänna regler och praxis. Konsekvensen av Solnas synsätt, som det här framkommer, skulle bli en stor osäkerhet i ansvarsfrågor. Hade förhållandena varit omvända och hade socialdistriktet tillhört inflyttningskommunen hade socialdistriktet självklart tagit ansvar för detta ärende, som vi naturligtvis skulle se det som positivt att den tidigare ansvariga kommunen visat intresse för ärendet genom exempelvis några avslutande eller överförande samtal. yttrade sig sig över remissvaret. Föredraganden inhämtade per telefon kompletterande upplysningar från i . Handläggaren uppgav därvid i huvudsak följande. som barnen var placerade i familjehem förelåg en gles kontakt mellan förvaltningen och C. Sedan utredningen om barnens hemflyttning påbörjats förbättrades dock kontakten och ett flertal frågor inför barnens hemflyttning löstes . De erbjudna stödkontakterna efter att barnen flyttat till C. innebar att C. skulle kunna vända sig till förvaltningen med frågor som t.ex. rörde hur man i familjehemmet handlat i vissa situationer. Förvaltningen skulle också kunna förmedla kontakt mellan C. och familjehemmet om C. tyckte att det var svårt att själv ta kontakt med hemmet. När C. erbjöds uppföljningskontakter hade ärendet formellt avslutats. Erbjudandet utgjorde en muntlig överenskommelse, som inte formaliserades eller antecknades särskilt i journalen. Eftersom barnen varit placerade i familjehem och förvaltningen haft en längre kontakt med modern, ville förvaltningen inte bara bryta kontakten, utan erbjöd modern att höra av sig till förvaltningen om det uppstod några efterföljande frågor. Att tiden för uppföljningskontakter sattes berodde på att förvaltningen ville skapa en stegvis avtrappning. Om modern hade några frågor skulle hon inte dra på sina funderingar, utan höra av sig . Avsikten med stödkontakterna var inte att förvaltningen på eget initiativ skulle ta kontakt med C. eller familjen. Syftet var inte att underrätta sig om C:s förmåga att ta hand om barnen. Förvaltningen kände inte någon osäkerhet om att ärendet kunde avslutas. Det förekom flera samtal med C. rörande hennes nye man, G., barnens blivande styvfar. Samtal fördes också med G. beträffande hans syn på att barnen skulle flytta till familjen. Det framkom inte några tecken på problem, missbruk eller annat, hos G. som motiverade förvaltningen att vidare utreda hans förhållanden. JO tog del av distriktsförvaltningens journalanteckningar. I beslut anförde stf JO följande. Enligt 2 § SoL svarar varje kommun för inom sitt område. Kommunen har enligt 3 § SoL det yttersta ansvaret för att enskilda som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Enligt 72 § SoL kan ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd beträffande en enskild person flyttas över till en annan socialnämnd, om denna nämnd samtycker till det. Bestämmelserna i 2 och 3 §§ SoL innebär att socialnämnden i den kommun där den enskilde befinner sig när ett hjälpbehov uppkommer är behörig att vidta erforderliga åtgärder. Denna behörighet får anses bestå så länge hjälpbehovet föreligger, oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen eller inte (se bl.a. RÅ 1989:50 och RÅ 1991:89). När familjehemsplaceringen av A. och E-L. upphörde ansåg 11 att det inte längre förelåg något hjälpbehov beträffande barnen. beslutade därför att avsluta ärendet. Om distriktsnämnden ansett att det fortfarande hade förelegat ett behov av insatser till stöd för A. och E-L. hade det däremot inte varit möjligt för nämnden att avsluta ärendet. I sådant fall hade distriktsnämndens ansvar kunnat upphöra endast genom att ärendet hade överflyttats till i kommun i den ordning som stadgas i 72 § SoL. Enligt 11 utgjorde erbjudandet om uppföljnings-kontakter en möjlighet för C. att vid behov kontakta förvaltningen efter det att barnen hade flyttat till henne. Av utredningen framgår att avsikten inte var att förvaltningen på eget initiativ skulle kontakta familjen. Syftet med kontakterna var inte heller att förvaltningen skulle hålla sig underrättad om C:s förmåga att ta hand om barnen. Jag anser med hänsyn härtill inte att de erbjudna kontakterna innefattade sådana insatser att distriktsnämndens ansvar för barnens förhållanden därigenom kom att bestå. Å andra sidan vill jag framhålla följande. När distriktsnämnden beslutade att familjehemsplaceringen skulle upphöra hade barnen bott i familjehem . Efter så var det naturligt att problem kunde uppstå när barnen flyttade till sin moder och hennes nya familj. Att nämnden inte fann skäl att därefter på eget initiativ ta kontakt med familjen är, mot bakgrund av nämndens tidigare ansvar för barnens förhållanden, förvånande. I detta fall innebar barnens hemflyttning dessutom att en helt ny familjesammansättning uppkom, eftersom barnen aldrig hade bott tillsammans med C:s nye man G. Nämnden borde således aktivt, inom ramen för det pågående ärendet, ha följt upp förhållandena i familjen efter det att barnen hade flyttat hem. Uppföljning borde ha pågått till dess att det blivit klarlagt hur barnen anpas-sade sig i familjen och att det inte fanns skäl för några insatser från social-tjänstens sida. Erbjudandet om de s.k. stödkontakterna har inte dokumenterats av distrikts-förvaltningen. Jag vill därför erinra om innehållet i 51 § SoL. Vad som i övrigt förekommit föranleder inte något uttalande eller annan åtgärd från min sida. Handläggning av ett ärende rörande misstänkt misshandel av barn. Fråga om en stadsdelsnämnd underlåtit att vidta tillräckliga åtgärder för att utreda påtalade missförhållanden och bereda barn skydd (Dnr 5008-1997) I en anmälan till JO framförde , som är kurator vid Ärvingesko-lan i , kritik mot i med anledning av handläggningen av ett ärende rörande misstänkt misshandel av en flicka , född , samt hennes tre syskon. ifrågasatte om nämnden vidtagit tillräckliga åtgärder i syfte att utreda påtalade missför-hållan-den och att skydda barnen. Av anmälan framgick bl.a. följande. F. är elev i en särskoleklass vid Ärvinge-sko-lan. F. har epilepsi och medicinerar regelbundet för denna. den 16 ok-tober 1997 berättade för att hon regelbundet blir slagen med olika tillhyggen av sin mor, far och äldste bror. F. berättade vidare att detta pågått sedan hon var och att det brukar inträffa någon eller . F. talade också om att även tre av hennes syskon blev slagna, nämligen systern , , samt bröderna , , och D, . Med anledning av de upp-gifter som F. lämnade kontaktade social-tjänsten i . Ärendet överfördes därifrån till eftersom det där fanns en påbörjad utredning enligt 50 § socialtjänstlagen (1980:620), SoL, avse-ende F:s syster . F. placerades i ett jourhem men åkte hem till sin egen familj . var F. frånva-rande från skolan i stor utsträckning. Anmälan remitterades till i kom-mun för utredning och yttrande. Nämnden överlämnade som sitt remissvar ett av sek-tionschefen och socialsekreteraren upprättat tjänste-utlåtande, vari anfördes bl.a. följande. inkom en anmälan från Ärvingeskolan, via socialtjäns-ten i . F. hade berättat för sin lärare att hon och hennes sys-kon blivit slagna hemma av sina föräldrar och storebror . Då familjen bor i hade skolan utgått ifrån att de skulle kontakta so-ci-altjänsten i . Handläggande socialsekreterare i kontaktade för-äld-rarna och gjorde ett hembesök. Därefter sammanfördes F. med sin mamma på i . Inte förrän då konstaterades det att det fanns en pågående utredning jml 50 § SoL på familjen i . kom F. tillsammans med sin mamma, sin lärare och en so-cialsekreterare till och samtalen togs över av jourhavande soci-alsek-reterare. Enligt den information som handläggaren i förmedlat, hade F. sovit över hos en kamrat natten innan, utan föräldrarnas tillstånd. När F. kommit hem hade båda föräldrarna och S. slagit henne. Det hade gjort ont, men F. hade inga färska märken. F. hade uppvisat ärr på armen, där hon uppgav att brodern hade klöst henne. F. berättade att hon och syskonen blivit slagna och att både föräldrarna och brodern slår med olika tillhyggen, t.ex. elsladd. Till sin lärare hade F. också uppgett att hon inte ville gå hem. Både mamma och F. var trötta efter att ha pratat med så många olika perso-ner . Mamma förnekade uppgifterna om att hon eller någon annan skulle ha slagit F., i stället var det F:s lärare som hittat på allt. Till en början ville inte mamma tillåta att F. pratade enskilt med någon socialsekreterare. Mamma ansåg inte att F. behövde placeras utanför hemmet för fortsatt ut-redning. Mamma informerades om att svensk lagstiftning förbjuder aga av barn och att vi kommer att polisanmäla även denna misstanke om barnmisshandel. Efter ett långt samtal med mamman kunde hon tillåta att F. fick prata i enrum med handläggarna. F. vidhöll då sin berättelse och att hon helst inte ville följa med hem. Då beslutade enhetschefen att placera F. i en jourfamilj och att fortsätta samtalen med föräldrarna . Mamma samtyckte till slut mycket motvilligt till placeringen. F. placerades i ett jourhem förmedlat genom Ungdomsslussen. Beslut togs att inledd utredning jml 50 § SoL, från , skulle fortsätta, då ytterligare information behövde inhämtas. , gjordes en polisanmälan angående misstänkt barnmisshandel, som faxades till Västerortspolisen. I anmälan framfördes en förfrågan om polisen bedömde att en rättsläkarundersökning var nödvändig. Då F. inte kunde uppvisa några färska märken efter slag, bedömde vi att hon inte var i behov av omedelbar läkarvård. Polisen återkom inte med något be-sked angående läkarundersökning. kom mamma tillsammans med brodern till utrednings-sektio-nen för att fortsätta att samtala om F:s situation och vilken hjälp hon och familjen skulle kunna behöva. Till detta möte hade mamma uppmanats att ta med ombyteskläder och medicin till F., men hon hade ingenting med sig. Mamma menade att nu var det ansvar att ta hand om F. Även brodern förnekade att han slagit F. eller något av syskonen. Mamma och S. menade att F. härmade sin storasyster ., som hon hört också kontak-tat , för att få extra uppmärksamhet. Familjen uttryckte också missnöje med skolan och F:s lärare, som de menade påverkade F. på ett ne-gativt sätt. Mamma accepterade motvilligt en fortsatt placering av F. och vi bokade ett nytt möte med familjen . visade det sig att F. gått hem till familjen , efter att föräldrarna ringt och bett henne komma hem. träffade vi F. tillsammans med föräldrarna. F. uppgav att det var bra hemma och att hon ville stanna hos familjen. Föräldrarna menade att de nu hade löst situationen inom familjen och de behövde ingen fortsatt hjälp från . Familjen informerades om att vår utredning skulle fortsätta. I handläggningen av ärenden där barn misstänks fara illa är det primära att skydda barnet. En annan viktig aspekt är att de åtgärder vi vidtar skall vara till barnets bästa. Detta kan innebära att den akuta insatsen är att skilja barnet från sin familj men att man långsiktigt arbetar tillsammans med familjen för att åstad-komma positiva förändringar som gör det möjligt för barnet att leva i sin familj utan att riskera att fara illa. Angående frågan om konfrontation mellan en tonåring och föräldrarna i misstänkta misshandelsfall, så brukar vi först tala med barnet därefter snabbt med föräldrarna. Vi frågar barnet om han/hon vill tala med föräldern/föräld-rarna, vill han/hon inte detta väntar vi och försöker få till stånd ett samtal nästkommande dag eller . I det aktuella fallet kom flickan och modern tillsammans åtföljda av perso-nal från skola och socialtjänst i - en konfrontation hade alltså redan skett. Vi hade därefter stora svårigheter med att få moderns tillåtelse att prata med flickan enskilt men detta skedde dock. Frågan om ett omhändertagande jml. 6 § LVU övervägdes men kunde undvikas efter att modern medgav en akut placering av barnet. Angående när läkarundersökning ska ske, försöker vi få till stånd en sådan så fort som möjligt och finns synliga, "färska" skador uppsöks närmaste vårdcentral eller barnakutmottagning. F. hade ärr på sin arm som hon uppgav uppstått genom att hennes äldre bror rivit henne. Då även andra äldre skador kan ha funnits begärde vi i vår polis-anmälan att rättsmedicinsk undersökning av F. skulle ske. Sådan undersökning kan endast initieras av polismyndighet efter anmä-lan om misstänkt barnmisshandel. Till utredningssektionen i har det inkommit ett flertal anmälningar rörande misstänkt barnmisshandel från skolornas elevvårdsteam/kurator eller från tonåringar själva. En stor del av dessa rör barn från den somaliska invandrargruppen. Initialt sker då alltid placering av barnen utanför hemmet för att skydda dem från eventuell fort-satt misshandel. Vid fortsatt handläggning framgår att tonåringarna upplever att de har för lite frihet jämfört med andra jämnåriga, att de måste hjälpa till för mycket hemma och att föräldrarnas uppfostran av barnen ofta inbegriper aga. Sam-ti-digt framgår att barnen är mycket beroende av sin familj och släkt och ofta reagerar negativt på att bli placerade utanför familjen. Vårt arbete med barn och föräldrar blir då ofta av pedagogisk karaktär som information till föräldrarna om svensk lagstiftning rörande fysisk bestraff-ning av barn samt att polisanmälan görs. Alternativa uppfostringsmetoder diskuteras med föräldrarna under utredningens gång. Det är också vanligt att barnen tar tillbaka sina uppgifter om fysisk bestraffning och vill återgå till föräldrahemmet. De något äldre tonåringarnas främsta önskemål är ofta att få egen bostad och om de inte beviljas detta av önskar de i första hand att återvända till föräldrahemmet. Genom uppföljning i form av samtal och hembesök samt kontakt med skolan försäkrar vi oss om att bar-nens situation förbättrats och att misshandel inte förekommer. Avseende det aktuella ärendet fortsätter utredningen. Vår erfarenhet av denna typ av ärenden är att polisanmälan och pedagogiska insatser i de flesta fall haft avsedd effekt rörande barnets situation. I detta ärende har föräldrarnas kritiska inställning till skolan omöjliggjort ett önskvärt samarbete i form av utbyte av information mellan oss och skolan p.g.a. de regler för sekretess som föreligger. Vi kan därför till en del förstå den oro som ligger till grund för skolans anmälan till justitieombudsmannen. Handlingar ur stadsdelsförvaltningens akt var tillgängliga vid granskningen. I ett beslut anförde JO följande. Ett barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran. Barnet skall behand-las med aktning för sin person och egenart och får inte utsättas för kroppslig be-straffning eller annan kränkande behandling. Enligt 12 § SoL åligger det social-nämnden att verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga och goda förhållanden. Enligt 50 § SoL skall utan dröjsmål inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Som regel kan socialnämnden i samverkan med vårdnadshavarna ge barnet det stöd och den hjälp som barnet behöver. Kan samförstånd inte nås har socialnämn-den i vissa fall möjlighet att gå in vid sidan av vårdnadshavarna eller i deras ställe och med sådana befogenheter att barnets behov av skydd kan tillgodoses. Regler om detta finns i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Enligt 2 § LVU skall vård beslutas om det på grund av misshandel, otill-börligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. får enligt 6 § LVU besluta att den som är skall omhändertas om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård enligt LVU och rättens beslut om vård inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen allvarligt kan försvåras eller vi-dare åtgärder hindras. Om socialnämnden misstänker att ett barn utsätts för misshandel är nämnden skyldig att tillse att barnet får erforderligt skydd. Om tillräckliga åtgärder inte kan vidtas inom ramen för en frivillig placering, måste tvångsåtgärder enligt LVU övervägas. Vid det möte som ägde rum hos stadsdelsförvaltningen vidhöll F. vid ett enskilt samtal sin berättelse om att hon utsattes för misshandel i hemmet och uppgav att hon inte ville följa med hem. F:s uppgifter synes ha varit relativt detal-jerade och innefattade bl.a. att hon hade blivit slagen med olika till-hyggen. De uppgifter som F. lämnade var sådana som normalt är ägnade att inge farhågor för ett barns förhållanden i hemmet. har utförligt redogjort för de åtgär-der som föregick placeringen av F. på ett jourhem . För-valtningen har anfört att frågan om ett omhänderta-gande enligt 6 § LVU över-vägdes men att ett sådant kunde undvikas efter att mo-dern medgav en akut placering. Det finns dock anledning att poängtera att mo-derns med-givande skedde mycket motvilligt. Grunden för beslutet att placera F. i jourhem var uppenbarligen att man från nämndens sida misstänkte att F. misshandlades i hemmet. Nämnden gjorde även en polisanmälan med anledning av F:s uppgifter. Den företagna utredningen visar med tydlighet att föräldrarna utsatte F. för påtryckningar. Av stadsdelsför-valtning-ens journalanteckningar framgår bl.a. att F:s mor pressade F. att komma hem och att F. hade svårt att stå emot trycket. den 20 okto-ber kom det till nämndens kännedom att F., på sina föräldrars begäran, hade läm-nat jourhemmet och återvänt till familjen. , , träffade hand-läggaren tillsammans med föräldrarna, varvid F. upp-gav att hon hade det bra hemma och att hon ville stanna där. Under hela november månad hade nämnden endast begränsad kontakt med familjen per telefon och brev. Föräld-rarna gav då uttryck för att de inte önskade någon vidare kontakt med stads-dels-förvaltningen. Av journalanteckningarna framgår att F. efter det att hon lämnat jourhemmet och fram till åtminstone , med undantag av nå-gon dag, inte var i skolan utan vistades i hos några bekanta till famil-jen. Med utgångspunkt i de misstankar om misshandel som förelåg vid placeringen av F. på jourhemmet fanns det skäl som talade för att F. kunde vara i be-hov av skydd mot fortsatt misshandel i hemmet. Föräldrarna förefaller ha försvårat utredningen och de tycks även ha utövat press på F. Mot denna bakgrund borde enligt min me-ning ett omhänder-tagande av F. med stöd av 6 § LVU ha övervägts när hon på föräldrarnas begäran lämnade jourhemmet. Såvitt framgår av utred-ningen tycks hand-läggarna i detta skede inte ha gjort något sådant övervä-gande. Detta är förvånande. I sammanhanget vill jag även framhålla att det i svår-bedömda fall som detta ofta finns anledning för för-valtningen att föra upp frågan om ett tvångs-omhändertagande till bedömning, även om de an-svariga tjänste-männen inte anser att tillräcklig grund för omedelbara tvångs-åt-gär-der före-ligger (jfr JO 1996/97 s. 262). I ett ärende som rör barnmisshandel finns det ofta skäl att utföra en läkar-under-sökning av barnet. Nämnden begärde i sin polisanmälan att en rätts-medicinsk un-dersökning skulle utföras beträffande F. Någon sådan tycks dock inte ha kommit till stånd. Som nämnden anfört har den inte befogenhet att förordna om sådan un-dersökning. Om polisen/åklagaren bedömde att det inte förelåg förut-sättningar att förordna om rättsmedicinsk undersökning innebär detta emellertid inte att nämn-den har kunnat förhålla sig passiv. har ett självstän-digt ansvar för att nämndens utredning rörande behovet av insatser för F. blir så fullständig som möjligt. Nämnden borde därför ha diskuterat frågan om en läkar-undersökning med F:s föräldrar när det stod klart att en sådan inte skulle utföras genom poli-sens/åklagarens försorg. Jag vill också erinra om att nämnden har möjlighet att med stöd av 32 § LVU besluta om läkarundersökning av den unge om föräldrarna väg-rar att medverka till att en undersökning kommer till stånd. För att genomföra en sådan undersökning har nämnden möjlighet att påkalla hand-räckning av polis (43 § LVU). Jag finner det också anmärkningsvärt att nämnden inte vidtagit några åtgärder för att utröna om det fanns behov av att skydda F:s två yngre bröder, som enligt F. också var utsatta för misshandel i hemmet. Nämnden har såvitt framkommit inte på något sätt undersökt riktigheten i de uppgifter som F. lämnat om brödernas situation. Även i dessa avseenden förtjänar nämnden kritik. Nämnden har i sitt tjänsteutlåtande anfört att föräldrarnas kritiska inställ-ning till skolan omöjliggjort ett önskvärt utbyte av information mellan de sociala myndig-heterna och skolan på grund av de regler om sekretess som före-ligger. Jag vill i detta sammanhang upplysa att en myndighet enligt 1 kap. 5 § se-kre-tess-la-gen (1980:100) alltid har möjlighet att lämna ut en uppgift om det är nödvändigt för att den ut-lämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Det är inte min uppgift att avgöra huruvida F. utsatts för misshandel och om det fanns behov av att skilja henne från hemmet. Detta är frågor som det har ankommit på nämnden att utreda och bedöma. Barn som utsätts för misshandel i hemmet befinner sig i allmänhet i en mycket utsatt situation. Det är därför viktigt att nämnden tar anmälningar om barnmisshandel på stort allvar. En-ligt min mening har stadsdelsnämnden allvarligt åsidosatt sina skyldigheter när det gällt att utreda de uppgifter som lämnats om F:s och de yngre syskonens hemför-hållanden. Nämnden har trots dessa uppgifter förhållit sig alltför passiv när föräld-rarna övertalade F. att återvända till hemmet från den planerade vistelsen i jour-hemmet. Nämnden kontaktade t.ex. inte F. hon vistades i och har inte heller sett till att en läkarundersökning av F. kommit till stånd. Nämnden har avslutningsvis i sitt tjänsteutlåtande redogjort för dess erfaren-heter av anmälningar om misshandel av barn och tonåringar i soma-liska familjer. anfört kan tolkas på så sätt att ärenden rörande barnmisshandel i dessa fall särbehandlas. Jag förutsätter dock att någon sådan särbehandling de facto inte äger rum. Min kritik mot nämndens handläggning av utredningen rörande F. och hennes syskon är allvarlig. Jag utgår från att nämnden ser över stadsdels-förvaltningens rutiner för hur utredningar angående misstänkt barnmiss-handel skall handläggas. Omständigheterna är sådana att jag finner skäl att sända en kopia av detta beslut till i som är ordinarie tillsynsmyndighet för social-tjänsten i länet. Lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) Uttalanden i samband med inspektioner av särskilda ungdoms-hem; om-pröv-ning av beslut om fortsatt vistelse på låsbar enhet, fråga om rätten för personal att visi-tera bostadsrum och fråga om rätten för personal att omhänderta och förstöra försändelser som ankommer till elev (Dnr 4064-1997 och 4065-1997) I samband med inspektion av de särskilda ungdomshemmen Eken och i kommun lät stf JO till inspektionsprotokollen anteckna bl.a. följande. I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, finns i 15-20 §§ intagna regler om särskilda befogenheter mot den som vistas i ett hem för särskilt noggrann tillsyn. Ytterligare bestämmelser på området finns i 26-28 §§ socialtjänst-förord-ningen (1981:750), SoF. Bestämmelserna innebär bl.a. att den unge inte får inneha otillåtet gods såsom al-kohol och narkotika (16 §), att den unge kan underkastas kontroll i form av kropps-visitation eller ytlig kroppsbesiktning (17 §) samt brev-gransk-ning (19 §) och att otillåten egendom får förstöras eller försäljas (20 §).