frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — För att trygga att barnet inte skall behöva återvända hem till dess länsrätt och eventuellt överrätter prövat saken har socialnämnden enligt 27 § möjlighet att meddela ett tillfälligt flyttningsförbud, som skall underställas länsrätten på samma sätt som ett omhändertagande. Det föreligger inte heller något hinder mot att i en situation som den förevarande, då vårdnadshavaren önskar flytta barnet från ett familjehem till ett annat, förordna om ett flyttningsförbud. Enligt 26 § LVU skall socialnämnden minst en gång överväga om ett flyttningsförbud fortfarande behövs. Enligt samma lagrum skall, när ett flyttningsförbud inte längre behövs, socialnämnden besluta att förbudet skall upp-höra. Stadgandet är en erinran om att ett flyttningsförbud är att se som en temporär åtgärd som inte bör pågå än vad som är absolut nödvändigt (prop. 1989/90:28 s. 84). I föreliggande ärende har flyttningsförbudet varit fortlöpande i kraft och . Mot bakgrund härav och vad som ovan anförts om flyttningsförbu-dets temporära ka-raktär vill jag anföra följande. Anledningen till flyttningsförbudet synes ha varit att socialnämnden hyst farhågor för att K:s moder, som i och för sig samtyckt till placeringen av sonen, till följd av sin psykiska ohälsa i kombination med påverkan från anhöriga bedömts kunna medverka till en för K. skadlig flyttning från familjehemmet. För det fall den upp-komna situatio-nen varit av övergående natur saknas det anledning att rikta kritik mot att nämn-den verkat för att ett flyttningsförbud kommit till stånd. När som i före-lig-gande fall situationen kommit att bestå måste ifrågasät-tas om inte nämnden i stället borde ha övervägt ett omhändertagande av K. med stöd av 2 § LVU. Så har emellertid inte skett. Vid min genomgång av handlingar-na i ärendet finner jag vidare oklart huruvida nämnden som flytt-nings-förbudet bestått kontinuerligt haft belägg för sin upp-fattning att risk förelegat för att modern kunde medverka till en flyttning av K. från familjehemmet. Även om så varit fallet har denna uppfattning inte dokumenterats med tillräcklig tydlig-het i samband med att förbu-dets fortbestånd återkommande över-vägts av nämn-den. En socialnämnd är skyldig att enligt 13 § LVU överväga behovet av fortsatt vård enligt LVU även när frågan är föremål för prövning av domstol. Nämnden har inte heller rätt att skjuta upp ett övervägande därför att det på-går en polisutredning som har betydelse för barnets fortsatta placering utanför hemmet (Dnr 4815-1996) omhändertogs genom beslut av ordföranden i sociala utskottet i i . Sociala utskottet beslöt att hos länsrätten ansöka om vård enligt 1 § andra stycket och 2 § LVU. Länsrätten i biföll i dom ansökan om vård enligt LVU. Kammarrätten i fastställde i dom länsrättens dom. Prövning av frågan huruvida vården skulle upphöra gjor-des av social-utskottet bl.a. ge-nom beslut . Sedan detta beslut över-klagats fastställde läns-rät-ten i dom och kammarrätten i dom att vården enligt LVU av barnen skulle fortgå. Den 18 sep-tember 1996 begärde fö-räldrarna att vården skulle upphöra. beslöt sociala utskottet att vården skulle bestå. klagade hos JO på hur i handlagt ett ärende rörande deras barn, A-L.T. som är om-hän-der-tagna enligt LVU. De anförde bl.a. att nämnden inte på före-skrivet sätt över-vägt huruvida vården av barnen skall bestå. Anmälan remitterades till i för yttrande vad beträffar påstådd underlåtenhet att enligt 13 § andra stycket LVU överväga behovet av fortsatt vård. Som remissvar åbero-pade nämn-den en tjäns-teskrivelse upprättad av metodhandledaren och socialsekre-teraren vid stadsdelsförvaltningen, vari anfördes bl.a. föl-jande. Övervägande av vård enligt 13 § 2 st LVU har uppskjutits i väntan på polis-myndighetens utredning av polisanmälan 961013 gällande sexuella över-grepp där A-L.T. uppgett att hon blev våldtagen av fadern . då hon var . Polisutredning, som vi har erfarenhet av skyndsamt handläggs, dröjde på ett för vårt övervägningsförfarande olyckligt vis. Be-dömningen var att i en övervägandeutredning enligt 13 § LVU skulle upp-giften att en polisutred-ning pågår försvåra polisutredningen. Uppgiften att en polisutredning pågår be-dömdes vara så viktig att det bör framgå i en ut-redning gällande fortsatt vård för båda syskonen , oavsett att syskonen är placerade i var sitt famil-jehem. Efter att polisen meddelat att de startat sin utredning har sociala utskottet i beslutat 970204 om fortsatt vård med stöd av 13 § 2 st LVU för A-L.T. yttrade sig över vad som anförts i remissvaret. Under ärendets handläggning hos JO inkom makarna med yt-terligare skrivelser. I dessa skrivelser framfördes bl.a. att föräldrarnas umgänge med barnen begrän-sats. Föredragande inhämtade per telefon att stadsdelsnämnden genom ett ordföran-de-beslut beslutat om umgängesförbud vad beträffar dot-tern A-L.T. Beslutet hade anmälts till och tagits till protokollet vid nämndens so-ciala ut-skotts sammanträde . Föredragande inhämtade per telefon även att det övervägande som företagits innefattade en prövning av huruvida vården skulle upphöra. An-ledningen härtill var den begäran om vårdens upphörande som framfördes av ma-karna T. . I samband med pröv-ningen har förvaltnings-la-gens regler om kommunikation, överklagande-hänvisning m.m. iakttagits. I ett beslut anförde stf JO följande. insatser för barn och ungdom bygger på frivillighet från de berörda enskildas sida. Under vissa förutsättningar kan dock ett tvångs-ingripande bli ak-tuellt. Regler härom finns i LVU. Sådan vård kan bli aktuell bl.a. om det på grund av misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhål-lande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling ska-das (2 § LVU). skall noga följa vården av den som får vård enligt LVU. Har den unge beretts vård enligt 2 § LVU, skall socialnämnden enligt 13 § andra stycket LVU minst en gång var sjätte månad överväga om vård enligt LVU fortfarande behövs. Det an-kommer på den tjänsteman vid förvaltningen som handlägger ären-det att till nämnden anmäla hur vården har bedrivits och hur den unges och föräld-rarnas egna förhållanden utvecklar sig. Om hand-läggarens anmälan inte ger anledning till någon förändring av den pågående vården, kan socialnämnden lägga anmälan till handlingarna utan att fatta något formellt beslut. Prövningen skall dock dokumenteras i nämndens protokoll och den unges akt. Om det föreligger en fram-ställan från den unges vårdnadshavare att vården skall upphöra, måste däremot nämndens prövning resultera i ett formellt beslut som, om det går vårdnadshavaren emot, skall förses med överklagandehänvisning. Något undantag från skyldigheten att ompröva den pågående vården finns inte i LVU. Nämnden är därför skyldig att göra detta var sjätte månad även om frågan om vården är föremål för bedömning i domstol. En sådan om-pröv-ning bör emellertid kunna göras i samband med att nämnden yttrar sig till domsto-len eller vid en muntlig förhandling ger till känna sin inställning till beho-vet av vård. Det bör tilläggas att det föreligger en skyldighet för nämnden att verkställa sin tillsyn och övervakning av vården fortlöpande. Det får alltså inte vara så att nämn-den i varje läge avvaktar att en sexmånadersfrist skall löpa ut innan nämnden verkställer sin prövning. Detta följer av 13 § andra stycket LVU där det föreskrivs att nämnden minst en gång var sjätte månad skall överväga om vården fortfarande behövs. finns det naturligtvis fall där nämnden är väl orienterad om de omständigheter som föranlett omhänder-tagandet av den unge enligt LVU och där det finns anledning utgå från att läget kommer att vara oförändrat . Någon mer ingående prövning behöver då i allmänhet inte göras beträffande vårdens fortbestånd. Av rättssäkerhetsskäl är det emellertid viktigt att nämnden även i dessa fall överväger den pågående vården minst var sjätte månad och do-kumenterar sina överväganden i nämndens protokoll och den unges akt. Av det nu anförda framgår att det - efter den prövning av fortsatt behov av vård av barnen som stadsdelsnämnden företog - ålegat nämnden att på nytt pröva behovet av vård . Någon sådan prövning med hänvisning till 13 § andra stycket LVU har inte uttryckligen skett. Nämnden har däremot varit part i ett mål först hos Läns-rätten i och sedan hos Kammarrätten i där frågan om upphörande av vården enligt LVU av barnen på talan av barnens vårdnadshavare var föremål för bedömning. Nämnden har i dessa mål motsatt sig att vården upphörde och i samband därmed såväl skriftligt som muntligt utvecklat grunderna för sin ståndpunkt. Kammarrät-ten med-delade sin dom i målet . Domen bör ha anmälts i nämnden kort därefter. Enligt min mening bör nämndens ställningstaganden i dessa sam-manhang kunna jämställas med en prövning enligt 13 § andra stycket LVU. Jag är därför beredd att anse att nämnden uppfyllt sina skyldigheter enligt detta lagrum . Nästa övervägande om vårdens fortbestånd skulle nämnden därmed göra . begärde makarna i en skrivelse till stadsdels-nämnden, med stöd av 21 § LVU, att vården enligt LVU skulle upphöra. Nämnden inledde en utredning med anled-ning av föräldrarnas begäran. Den var inte klar då nämnden skulle överväga vården enligt 13 § andra stycket LVU. Den praktiska betydelsen av att ett övervägande enligt det lagrummet görs när en ut-redning angående vårdens upphörande enligt 21 § LVU pågår är självfallet be-gränsad. Det är dock angeläget att ledamöterna i nämnden löpande hålls underrät-tade om de LVU-ärenden som är aktuella. Handläggaren vid nämndens förvaltning borde därför ha underrättat nämn-den om ärendet och att en utredning enligt 21 § LVU pågick (jfr Social-styrelsens allmänna råd, Tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, 1997:15 s. 63). Nästa övervägande enligt 13 § andra stycket LVU angående barnen skulle alltså ha gjorts senast . Av utredningen framgår att övervägandet inte kom till stånd förrän den 4 feb-ruari 1997 dvs. cirka efter utgången av sexmånadersfristen. Som förklaring till förseningen har nämn-den i sitt remissytt-rande hänvisat till den utredning som polismyndigheten hade inlett i anledning av en anmälan om övergrepp från faderns sida mot ett av barnen . Jag har viss förståelse för att nämnden ville undanhålla uppgifterna i polisanmälan för föräldrarna. I denna del kan jag hänvisa till bl.a. Socialstyrel-sens allmänna råd, Sexuella övergrepp mot barn, 1991:3, s. 90. Att nämnden inte velat delge föräld-rarna information om brottsmisstanken genom att skjuta upp övervä-gandet är dock inte godtagbart. Det finns anledning att erinra om att nämn-den inte är skyldig att självmant underrätta vårdnadshavaren om ett över-vägande enligt 13 § andra stycket LVU eller delge denne det underlag som ligger till grund för nämndens ställningstagande i sam-band därmed. Eftersom makarna begärde att vården skulle upphöra har det ankommit på nämnden att fatta ett formellt beslut. Det beslut som nämnden fat-tade har utformats som ett övervägande. Enligt vad som in-hämtats genom komplette-rande upplysningar från stads-delsförvaltningen har emellertid avsikten varit att pröva makarnas yrkande om att vården skulle upphöra. Makarna har också fått del av utred-ningen, erhållit underrät-telse om sin möjlighet att företräda inför nämnden samt erhållit en överklagande-hän-visning tillsammans med beslutet. Mot bakgrund härav finner jag inte skäl att kommentera nämndens handläggning av makarnas yrkande på annat sätt än att det av beslutet hade bort tydligt framgå att nämnden tagit ställning till makarnas framställning att vården skulle upphöra. Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) Kritik mot ett LVM-hem för att hemmet har omhändertagit medel från två intagna som en reaktion på en inträffad skadegörelse (Dnr 3112-1996) I en anmälan till JO klagade . på att institutionschefen vid LVM-hemmet omhändertagit delar av den veckopeng som de erhållit från sin socialnämnd. De hade även synpunkter på att de utan anledning placerats i isoleringsrum. Anmälan remitterades till (SiS) för yttrande över de rättsliga förutsättningarna för att dra in veckopengen. I ett remissvar hänvisade SiS, genom generaldirektören , inled-ningsvis till institutionschefen redogörelse för händels-för-loppet. tillkallades jourhavande föreståndare av tjänstgörande dagpersonal på grund av en brand på motivationsavdelningen. Det fanns fem klienter intagna på motivationsavdelningen. Den personal som upptäckte branden kom just in på avdelningen efter en uteaktivitet med en av de intagna klienterna. De upptäckte då S.A. i färd med att släcka en brand i en badhanduk i duschrummet. befann sig fyra klienter på avdelningen varav en klient fanns på expeditionen tillsammans med en behandlingsassistent och en annan klient befann sig på bottenvåningen. De enda klienter som fanns i och omkring duschrummet var S.A.och C.J. På grund av att det inte fanns några övriga klienter i omedelbar närhet till duschrummet drog personalen den slutsatsen att det var dessa båda klienter som anlagt branden. Polis tillkallades och tog upp en anmälan samt höll förhör med S.A. Ytterligare skadegörelse upptäcktes , personalen fann brännmärken på ett bord i vardagsrummet, väggarna i samma rum var nedklottrade med slagord och teckningar av sprutor och kanyler, i matsalen var fyra gardiner sönderslitna. samtalar undertecknade institutionschef och personalhandläggare med C.J. Under samtalet med C.J. vidgår hon att hon varit med och tänt på. När hon får frågan varför hon tände på svarar hon "jag vet inte, men man mår väl dåligt". är däremot förnekande och säger sig inte veta hur branden uppkommit. Vid de efterföljande samtalen med övriga klienter får vi bekräftat av en klient att det var S.A. som både anlagt branden och klottrat på väggarna. Det gjordes också en visitering av deras rum, i C.J:s rum påträffades ett antal tuschpennor i de färger som motsvarar klottret på väggarna. Normalt sett så förekommer inga tuschpennor på avdelningen men i detta fall så gjordes ett undantag då C.J. uppgav sig vara mycket intresserad av teckning. Några andra tuschpennor fanns ej att tillgå vid den aktuella tidpunkten. De teckningar av kanyler och sprutor som fanns på väggarna i vardagsrummet stämde exakt med motsvarande teckningar som C.J. gjort på anslagstavlan i sitt rum. Det regelpaket som gäller för har i stort varit oförändrat sedan starten . Vi har ansett det som ett viktigt pedagogiskt instrument att med stöd av ett mindre penningavdrag markera att vi inte tolererar skadegörelse eller åverkan på institutionen. har bara låsbara platser avsedda för de mest utagerande och våldsamma kvinnliga narkotikamissbrukare som blir föremål för LVM-vård. Det är av yttersta vikt att ha klara och tydliga regler, detta för att minimera möjligheten till manipulation och utspel av olika slag. En brand på en sluten vårdinrättning är mycket allvarlig och måste förhindras till varje pris. JO har i ett uttalande (dnr 2640-1987 och 491-1988) bland annat klarlagt att den som förestår vården för ett LVM-hem har ett totalansvar för genomförandet av vården. har vid ett flertal tillfällen vädjat om hjälp från polis och rättsvårdande myndigheter, bland annat vid ett överfall 1994 då sex klienter överföll och misshandlade en kvinnlig behandlingsassistent. Ingen av dessa sex klienter blev häktad utan återkom efter förhör till . Den motivering som gavs av åklagaren var att "kvinnorna är ju ändå inlåsta och omhändertagna med stöd av LVM-lagen". De regler som gäller för tillkom vid projekteringen av LVM-hemmet Rålambshov i dialog med den då ansvariga huvudmannen -behandlingsbyrån, . Syftet med regelpaketet är givetvis att ha sådana klara och tydliga regler så att hot och våldssituationer ej uppkommer. Att anställa mer folk och i extrema fall anlita vaktbolag är en sämre lösning. I det regelpaket som klienten får ta del av vid ankomsten ingår även ett symboliskt penningavdrag vid skadegörelse. Detta har visat sig ha en god effekt när det gäller att minimera skadegörelse, på grund av att klienten får en omedelbar reaktion på vad hon gjort. Om överenskommelse om ersättning ej nås så återlämnas hela beloppet vid utskrivningen. Kostnaden för ovanstående skadegörelse beräknas uppgå till . SiS anförde härefter bl.a. följande. Vad gäller de klagande klienterna så erhåller dessa en viss summa pengar (veckopeng) från sina respektive socialnämnder. Beloppet är avpassat för att täcka vissa personliga utgifter som inte normalt betalas av institutionen, såsom cigaretter, tidningar, godis, skönhetsmedel etc. Innehållet i den vård och behandling som ges vid LVM-hemmen styrs av klienternas problem och behov samt av de teoretiska och praktiska kunskaper och erfarenheter som finns inom detta område. Vid valet av metoder är det naturligtvis väsentligt att dessa står i överensstämmelse med gällande rättsregler. Det ankommer på den som förestår vården att inom ramen för sitt yrkeskunnande välja lämpliga behandlingsmetoder där tvånget i vården skall förenas med det övergripande kravet på respekt för människors integritet. Vården skall så långt som möjligt utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. SiS har givetvis inte rätt att självsvåldigt ta pengar från klienten för att ersätta skada som klienten vållat om den intagne inte frivilligt går med på att betala. I det aktuella fallet är det till viss del tvistigt om det finns någon betalningskyldighet för skadan och någon överenskommelse med klienterna har ej träffats. Myndigheten har därför inte haft någon rätt att tillgodogöra sig pengarna. Av institutionschefens yttrande framgår att myndigheten inte heller har tillgodogjort sig pengarna. Frågan gäller därför egentligen förutsättningarna för att institutionschefen skall få omhänderta kontanter den tid klienten är inskriven för tvångsvård vid ett LVM-hem. I 31 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall stadgas följande. "Den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem får inte inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, eller flyktiga lösningsmedel eller injek-tions-sprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. Han får inte heller inneha något annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom får den omhändertas." Om t.ex en klient har tillgång till väsentligt mycket mera kontanter än de andra klienterna kan detta störa ordningen vid behandlingshemmet. Erfarenheten har visat att risken för utpressnings- och nyttjandeproblem liksom införsel och langning av narkotika m.m. blir avsevärt högre i dessa situationer. Det är inte ovanligt att klienter får större penningarv, utbetalningar av större belopp från försäkringsbolag eller brottsoffermyndig-heten, penninggåvor av föräldrar vid födelsedagar m.m. Om i sådana fall en frivillig överenskommelse inte kan nås med berörd klient, brukar institutionschefen med stöd av angiven bestämmelse ta om hand kontanter för att kunna bedriva vården och upprätthålla ordningen. Det finns självfallet situationer när det är naturligt att klienten även får använda sig av egna större penningbelopp. Det kan exempelvis ske vid speciella inköp såsom kläder, freestyle etc. Planering av denna sorts inköp sker då vanligtvis ihop med hemmets personal och i vissa fall med socialnämnden. SiS kan inte se att det är en felaktig tillämpning av bestämmelsen. I detta fall verkar dock kontaterna ha omhändertagits för att på ett mera indirekt sätt upprätthålla ordningen vid hemmet. De kontanter som en tvångsintagen klient har tillgång till utgör dock nästan den enda förmånen som rimligen kan inskränkas för att hålla denne och andra till ordningen så att vård kan bedrivas. Med hänsyn härtill är det SiS mening att stöd för att omhänderta kontanter på detta sätt kan anses finnas i den angivna bestämmelsen. SiS vill tillägga att huvudkontoret, med anledning av de ordningsregler som finns vid behandlingshemmet och bifogats JO:s skrivelse, har givit institutionschefen rättslig vägledning även beträffande utformningen av andra icke av JO påtalade regler. SiS kommer att företa en översyn av de ordningsregler som tillämpas i verksamheten. Avsikten är att därefter från huvudkontorets sida ge ut riktlinjer som främjar enhetliga och rättssäkra ordningsregler vid SiS behandlingshem. JO lånade in hemmets behandlingsjournaler beträffande C.J. och tog del av hemmets interna ordningsregler. I ett beslut anförde stf JO följande. Den som är intagen för vård enligt lagen (1988:870) om vård av miss-brukare i vissa fall (LVM) är inte på grund av detta fråntagen sin rätt att själv förfoga över sina tillgångar. Inskränkningar i denna rätt kan emellertid göras av bl.a. ordningsskäl. Enligt 31 § LVM får den intagne inte inneha något som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Med stöd av denna bestämmelse omhändertas som framgår av SiS remissvar bl.a. större penningsummor som innehas av de intagna för att förhindra utpressnings-situationer samt för att undvika att droger förs in på anstalten (jfr också JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 299). Till skillnad från t.ex. alkohol eller narko-ti-ka som omhändertas enligt denna bestämmelse får dock inte pengarna för-verkas. Jag vill för tydlighets skull redan inledningsvis framhålla att den utredning som företagits inte ger något belägg för att LVM-hemmet skulle ha tillgodogjort sig pengar från S.A. I stället framgår att de pengar som dragits från respektive veckopeng kommer att återlämnas till klagandena då de skrivs ut från hemmet om inte någon överenskommelse om ersättning för skadegörelsen träffas. Det har i förevarande fall inte varit fråga om några större penningsummor som omhändertagits utan det har rört sig endast om en del av den veckopeng som de intagna erhåller från sin socialförvaltning. Syftet med omhänder-tagandet har inte heller varit att tillgodose ordningen på hemmet. I stället synes pengarna ha tagits om hand i syfte att förmå S.A. att i fortsättningen rätta sig efter gällande regler, alltså som en omedelbar reaktion på deras felaktiga uppträdande. Detta förfarande har i och för sig stöd i hemmets interna ordningsregler. I dessa regler anges om fickpengar bl.a. att "trasiga eller färgade linnen och kläder ersätts av klienten genom avdrag på fickpengen" samt "vid skadegörelse kan klienten bli ersättningsskyldig av kostnaden för återanskaffning". I sitt yttrande har institu-tions-chefen också framhållit att hemmet har ansett det som ett viktigt pedagogiskt instrument att med stöd av ett mindre penningavdrag markera att skadegörelse eller åverkan på institutionen inte tolereras. SiS har även pekat på att de kontanter som en tvångsintagen klient har tillgång till nästan utgör den enda förmånen som rimligen kan inskränkas. Jag har uppfattat saken på så sätt att pengarna har tagits om hand som en direkt reaktion på den inträffade skadegörelsen. Ett omhändertagande av egendom som sker i bestraffningssyfte kan enligt min mening inte grundas på bestämmelsen i 31 § LVM. Någon annan laglig grund för att omhänderta pengarna utan samtycke från S.A. har inte förelegat. Jag kan visserligen förstå de synpunkter som framförts av institutions-chefen om vikten av att de intagna får en omedelbar reaktion för det fall de inte håller sig till de ordningsregler som gäller för vistelsen på hemmet. Det är dock direkt olämpligt att utforma dessa regler på ett sådant sätt att de leder till åtgärder som innebär ingrepp i de enskildas personliga egendom utan stöd av lag. Interna ordningsregler som inte är i överensstämmelse med gällande rättsregler bör utmönstras vid den översyn som SiS avser att företa. anfört i sitt klagomål om att de placerats i isoleringsrum föranleder ingen åtgärd från min sida. LVM-hemmet är ett hem för missbrukare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn.