frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Att erfarna polismän som och utan vidare tog uppgifter för goda utan att känna något behov av att kontrollera uppgifternas riktighet framstår därför som i det närmaste obegripligt. Med tanke på den brottslighet som var misstänkt för kan deras uppfattning, som den har återgetts av , att saknade kriminell identi-tet och ville göra upp med sitt förflutna närmast beskrivas som ett utslag av en svårförklarlig godtrogenhet. Den bristande kompetens som präglar förhörsled-ningen kommer till särskilt tydligt uttryck när man ser på vad som förekom i fråga om fotovisningen. Jag återkommer till denna i det följande. Jag konstaterar slutligen i detta avsnitt att det inte genom utredningen har kunnat klarläggas vem som beslutade att och skulle delges misstanke om brott avseende Högdalenrånet. Konfrontationer används i syfte att vägleda polisen i spanings- och utrednings-sammanhang eller för att man skall få bevismaterial i en rättegång. Det får anses vara en självklarhet att man, när det är fråga om en konfrontation som syftar till att få fram bevismaterial av central betydelse för åklagarens talan, ställer upp särskilt starka krav på att den utförs noggrant och objektivt. Att en konfrontation handläggs på ett riktigt sätt är viktigt från rättssäkerhetssynpunkt, och det är vidare ett samhälleligt intresse att utredningsåtgärder inte slarvas över eller i övrigt utförs på sådant sätt att möjligheterna att klara upp ett begånget brott allvarligt försämras. I tidigare JO-beslut har framhållits att konfrontationer av olika slag alltid måste planeras, genomföras och dokumenteras ytterst noggrant (JO 1983/84 s. 67 f. och 1986/87 s. 101 f.) Den fotovisning som ägde rum under förhöret med förefaller, som redan har nämnts, inte att ha föregåtts av några särskilda övervä-ganden. Tvärtom framstår åtgärden, som tycks ha tillkommit på initiativ, som resultatet av stundens ingivelse. Den beskrivning av fotovisningen som har lämnats i det föregående talar för sig själv, och jag begränsar mig därför här till att peka på det förhållandet att det fotomaterial som förevisades för utgjordes av fotografier föreställande fyra personer av, som det seder-mera visade sig, totalt närmare 30 personer som alla stämde in på de kriterier som ursprungligen hade angett, nämligen att det skulle vara fråga om personer som hade gjort militärtjänstgöring tillsammans med honom eller och som hade genomgått . Det förtjänar vidare att påpekas att under förhöret endast uppgav att de personer som han pekade ut var lika personer som han sade sig ha träffat i olika sammanhang. Särskilt den osäkerhet som visade när han pekade ut fotografiet av , som han påstod sig ha träffat , var ägnad att stämma till eftertanke. Det har inte varit möjligt att utreda vad som förekom närmast före utpekande av uttalande som enligt förhörsutskrif-ten skulle ha gjort i sammanhanget kan emellertid inte rimligen förklaras på annat sätt än att frågan inledningsvis hade behandlats medan bandspelaren var avslagen. Att för en förundersökning väsentliga uppgifter avhandlas vid sidan av protokollet är givetvis inte acceptabelt. Det kan sammanfattningsvis konstateras att de former under vilka fotovisningen ägde rum var så bristfälliga att den under inga förhållanden kan betecknas som en fotokonfrontation. Icke desto mindre har förfarandet i senare upprättade hand-lingar benämnts fotokonfrontation. Detta förhållande har uppenbarligen varit ägnat att vilseleda läsaren i fråga om vad som faktiskt förekommit. I själva verket måste bevisvärdet av det tillämpade förfarandet anses ha varit i stort sett obefintligt. Trots detta kom resultatet av "konfrontationen" sedan att tillmätas stor betydelse vid handläggningen av tvångsmedelsfrågorna. , som i egenskap av förhörs-vittne var närvarande vid förhöret , har uppgett att hon insåg att fotovisningen inte följde de principer som gällde för fotokonfrontationer men att hon inte fann någon anledning att ingripa. Såvitt framgår av utredningen tog hon inte heller i efterhand upp frågan med de ansvariga polismännen. Denna passivitet från hennes sida framstår som anmärkningsvärd. En första förutsättning för användandet av straffprocessuella tvångsmedel är i de flesta fall att någon är åtminstone skäligen misstänkt för ett visst brott. Det finns vissa möjligheter att använda straffprocessuella tvångsmedel även i andra fall men dessa situationer är inte aktuella i detta ärende. JO har i flera beslut framhållit att förutsättningen för att en person skall anses vara skäligen misstänkt för brott är att det föreligger konkreta objektivt underbyggda omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser. Att lägga fast några mera bestämda riktlinjer för vad som skall krävas för att en misstanke skall anses vara skälig är inte möjligt. Denna fråga får i stället avgöras från fall till fall och härvid finns självfallet ofta ett visst utrymme för olika bedömningar. För alla beslut om användningen av ett tvångsmedel gäller att besluts-fattaren är skyldig att självständigt bilda sig en uppfattning i saken och att han därmed också har ett eget ansvar för att beslutsunderlaget är tillfreds-ställ-ande. Om det inte förhöll sig på detta sätt skulle regler om att vissa tvångsmedelsbeslut får fattas endast av åklagaren respektive av rätten sakna varje reell innebörd som garanti för den misstänktes rättssäkerhet. Av det sagda följer att den som har fattat ett beslut om användningen av ett tvångsmedel i efterhand skall kunna motivera sitt ställningstagande med tillräcklig juridisk precision. Beslutsfattaren måste visserligen kunna ha som utgångspunkt att den som föredrar ett ärende för honom lämnar riktig och uttömmande information. En konsekvens av vad som har sagts är emellertid att han är skyldig att i behövlig utsträckning ställa kontrollfrågor till föredraganden. Om framställningen innefattar otydligheter eller tveksamheter åligger det således beslutsfattaren att försöka skapa klarhet genom frågor eller erinringar. Hemlig teleavlyssning får äga rum endast om någon är skäligen misstänkt för ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller för försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott om en sådan gärning är belagd med straff. Dessutom krävs att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen ( 27 kap. 18 och 20 §§ RB). Av promemorian , som låg till grund för framställningarna om hemlig teleavlyssning och för domstolens prövning av dessa, framgår att de grundades uteslutande på de uppgifter som hade lämnat vid förhöret och på det förhållandet att han vid "foto-konfrontation" hade pekat ut ., och . Ur promemorian kan vidare utläsas att uppgifter i stora delar avsåg sådant som skulle ha berättat för honom. Jag har i det föregående pekat på de brister som förhöret och fotovisningen var behäftade med och på den totala frånvaron av kontroll av uppgif-ter. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det som faktiskt hade förekommit inte var av den arten att det vid en objektiv bedömning kunde anses utgöra grund för en skälig misstanke mot någon av de utpekade personerna för delaktighet i Högdalenrånet. Det osäkra i uppgifter avspeglas emellertid inte på något sätt i promemorian. Den ger i stället genomgående ett intryck av att hade lämnat säkra och entydiga uppgifter om de utpekade personernas förehavanden med anknytning till Högdalenrånet. Det förtjänar särskilt att påpekas att uppgifterna att han skulle ha "pekat ut" . och framstår som klart vilseledande. Det är åklagaren som bär ansvaret för en framställning om hemlig teleavlyssning. Det har inte gått att utreda vilket underlag hade som grund för sin bedömning att de lagliga förutsättningarna för en sådan tvångsåtgärd förelåg. Det kan emellertid med hänsyn till innehållet i promemorian av inte uteslutas att han vilseleddes om vad som hade förekommit vid förhöret med . Jag anser mig däremot med utgångspunkt i de uppgifter som har lämnat kunna slå fast att han inte i tillräcklig omfattning hade försökt bilda sig en egen uppfattning om bevisläget utan att han i stället i alltför stor utsträckning förlitade sig på och subjektiva uppfattning om tillförlitlighet. Eftersom , såvitt framgår av utredningen, inte kunde ha haft tillgång till någon förhörsutskrift, borde han genom frågor till polismännen ha försökt få fram närmare uppgifter om förhöret och framför allt om hur "foto-konfronta-tion-erna" hade gått till. Det kan såvitt gäller den senast nämnda frågan nämnas att det inte har lämnats någon som helst förklaring till att frågan om tvångsmedel väcktes, innan hade slutfört den inre spaning som han hade fått i uppdrag att utföra. Det hade vidare varit naturligt att hade hört efter vilka åtgärder som hade vidtagits i syfte att kontrollera tillförlitligheten hos uppgifter. Om han då hade fått veta att någon kontroll inte hade gjorts, hade det ankommit på honom att begära att så skulle ske, innan han tog ställning till frågan om användningen av straffprocessuella tvångsmedel. Jag anser sammanfattningsvis att inte har handlagt frågorna om användningen av hemlig teleavlyssning med tillbörlig omsorg och noggrannhet. Vad som har sagts i det föregående om skyldigheten att vidta åtgärder i syfte att klarlägga för ett tvångsmedelsbeslut relevanta omständigheter gäller självfallet också för rättens handläggning av sådana frågor. Det har emellertid inte varit möj-ligt att klarlägga vad som förekom vid förhandlingen vid tingsrätten, och det har följaktligen inte heller kunnat utredas i vilken utsträckning var aktiv i syfte att få en bättre bild av de omständigheter som hade betydelse för hans pröv-ning av framställningarna. Med hänsyn härtill och till innehållet i promemorian av har jag inte underlag för att göra något uttalande med anledning av beslut att bifalla framställningarna. Enligt 24 kap. 1 § RB får den som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, häktas om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara) eller att han genom undanröjande av bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller att han fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Under vissa i 24 kap. 3 § RB angivna förutsättningar får också den som endast är skäligen misstänkt för ett brott häktas. Huvudregeln i 24 kap. 1 § RB är försedd med ytterligare tillägg och undantag som saknar betydelse i detta ärende. Om det finns skäl att häkta någon får han enligt 24 kap. 6 § RB anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Om det inte finns fulla skäl till häktning men den misstänkte är skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas, om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Som jag har nämnt krävs för att en misstanke skall anses skälig att det föreligger konkreta, objektivt underbyggda omständigheter som med viss styrka talar för att den misstänkte har begått gärningen. Förarbetena till ger inte mer ledning för tolkningen av uttrycket "sannolika skäl" än att det sägs att misstanken vid en objektiv bedömning måste framstå som berättigad. Den måste alltså grundas på den bevisning som föreligger och får inte vara följden av subjektiva antaganden eller av mer eller mindre kvali-ficerade gissningar baserade på den misstänktes antecedentia (, Rättegång III, 6:e uppl. s. 35 f.). Inför anhållningsbesluten hade ytterligare förhör hållits med och . Någon kontroll av uppgifter hade emellertid inte gjorts. Som jag redan har nämnt förelåg det för framställningarna om hemlig teleavlyssning objektivt sett inte grund för en skälig misstanke om brott mot någon av de utpekade personerna. Vad som därefter hade kommit fram hade ytterligare försvagat misstankarna. Så t.ex. hade teleavlyssningen inte gett något som helst resultat. När anhöll ., , och hade det funnits gott om tid att kontrollera uppgifter. I sammanhanget kan nämnas att utskrifterna av förhören med den 11 och färdigställdes den 13 respektive . Genom ett an-tal förhållandevis enkla kontrollåtgärder hade man kunnat konstatera att flera av påståenden inte kunde vara sanna. Det hade exempelvis varit lätt att ta reda på när . och påbörjade sin polisutbildning och att un-dersöka om det över huvud taget hade varit möjligt för att i sin egenskap av polisassistent få fram detaljerade uppgifter om värdetransporter och om Säker-hetspolisens arbete. Det har inte getts någon godtagbar förklaring till att inga så-dana kontroll-åtgärder vidtogs. Utredningen har inte heller gett svar på frågan vil-ket beslutsunderlag som föranledde att fatta anhållningsbesluten. Hans bedömning att det kunde anstå med kontrollåtgärder till dess frihetsberövan-dena hade verkställts framstår emellertid som svårförståelig. Jag vill i detta sammanhang understryka att man vid bedömningen av om de i lag angivna förutsättningarna för en viss straffprocessuell tvångsåtgärd är uppfyllda under inga omständigheter får väga in sådana omständigheter som att man vill förekomma läckor inom polis- eller åklagarväsendet eller att situationen av något annat skäl framstår som brådskande. Jag tvingas även här konstatera att inte i tillräcklig grad självständigt hade satt sig in i de faktiska förhållandena före besluten utan att han också uppenbarligen okritiskt godtog de uppgifter som hade lämnats ho-nom av polisen. Som jag har nämnt fritar det förhållandet att en åklagare i princip skall kunna utgå från att de uppgifter som föredras för honom av polisen är fullständiga och sanningsenliga, honom inte från skyldighet att på lämpligt sätt, exempelvis genom frågor eller påpekanden till föredraganden, förvissa sig om att det i det enskilda fallet verkligen förhåller sig på det sättet. Särskilda varningssig-naler i det aktuella ärendet var att det i viktiga hänseenden rörde sig om andra-handsuppgifter vilkas riktighet hade förnekats av den som angavs vara den ur-sprunglige uppgiftslämnaren samt att sanningshalten hos vissa påståenden även vid ett ytligt betraktande framstod som tvivelaktig. åsidosatte enligt min mening sina skyldigheter som förundersökningsledare i det aktuella hänseen-det. Enligt protokollet från häktningsförhandlingen beträffande uppgav att ansågs vara en pålitlig uppgiftslämnare. Även om denna uppgift tolkad strikt efter sin ordalydelse inte innebar annat än att återgav någon annans uppfattning i saken, var redan det förhållandet att uppgiften lämnades ägnat att ge ett intryck av att betraktade den som vederhäftig. Vid den aktuella tidpunkten hade han emellertid alldeles inträtt som förundersökningsledare och hans möjligheter att göra en självständig värdering av uppgiften om tillförlitlighet måste därför ha varit i stort sett obefintliga. uttalande framstår därför som mindre väl övertänkt. Rent allmänt kan sägas att en åklagare i regel bör avhålla sig från vär-deomdömen av det aktuella slaget. Det kan tilläggas att det uttalande av som återges i häktningsprotokollet beträffande de övriga tre misstänkta, om att uppgifter vid kontroll hade visat sig vara riktiga, uppenbarli-gen inte kan ha avsett de uppgifter som hade lämnat om de personer som avsågs med häktningsframställningarna. Med hänsyn till hur saken har framställts i de häktningspromemorior som gavs in till rätten samt till vad åklagaren enligt rättens protokoll anförde vid häktningsför-handlingarna anser jag mig inte ha underlag för att kritisera domstolarnas ställ-ningstaganden i häktningsfrågorna. Underlåtenheten att informera om tilltänkta åtgärder Sedan en åklagare har inträtt som förundersökningsledare i en viss utredning är han i princip ensam behörig att besluta om användningen av straffprocessuella tvångsmedel i denna, om åtgärden inte är av sådant slag att den kräver beslut av rätten. Trots att det inte var utan som var förundersökningsledare i förundersökningen om Högdalenrånet, fattade emellertid beslut om användningen av straffprocessuella tvångsmedel i denna utredning utan att ens ha informerat om de tilltänkta åtgärderna. Detta förfarande framstår som i hög grad anmärkningsvärt. Av utredningen framgår att begärde tillstånd till hemlig teleav-lyssning efter det att ., och hade frigetts. har uppgett att åtgärden var "en chans". Detta sätt att se på frågan om använd-ningen av ett synnerligen integritetskränkande tvångsmedel måste betecknas som märkligt. Jag vill i sammanhanget erinra om att en förutsättning för att hemlig te-leavlyssning skall få komma till användning är att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. En framställning om beslut om hemlig teleavlyssning måste självfal-let föregås av betydligt mer ingående överväganden än vad det av använda uttrycket ger vid handen. Mot denna bakgrund framstår också tingsrättens bifall till framställningarna som förvånande. Jag har emellertid inte underlag för att göra några ytterligare uttalanden i denna fråga. Vad som i övrigt förekom under förundersökningen efter det att de häktade personerna frigavs föranleder inte något uttalande från min sida. Genom beslut i avstängdes med omedelbar verkan från sitt arbete vid i . avstängdes . och från sina anställningar vid polisen. Anledningen till avstängningarna var att de var skäligen misstänkta för mycket allvarlig brottslighet. Det ankommer inte på JO att ta ställning till om ett av domstol eller en myndighet meddelat beslut är riktigt i sak så länge det inte står i klar strid med en författ-ningsbestämmelse eller annars framstår som uppenbart felaktigt. Mot denna bak-grund föranleder hand-läggning inte något uttalande från min sida. Det finns anledning att se synnerligen allvarligt på det inträffade. Fyra helt oskyldiga personer har utsatts för hemlig teleavlyssning och varit berövade friheten som anhållna och häktade under icke obetydlig tid utan att lagliga förutsättningar för åtgärderna har förelegat, och de har härigenom helt oförskyllt kommit att utsättas för avsevärt personligt lidande. Lagstiftaren har på olika sätt försökt säkerställa att händelser av det aktuella slaget inte skall kunna inträffa. I detta syfte föreskrivs bl.a. att förordnande om användning av de ingripande tvångsmedel som det här är fråga om får meddelas endast av särskilt kvalificerade beslutsfattare. Anhåll-ningsbeslut får fattas endast av åklagare, och förordnanden om häktning och hemlig teleavlyssning får enligt meddelas endast av domstol. Vikten av att tvångsmedelsregler tillämpas på ett riktigt sätt understryks ytterligare genom straffbestämmelsen om tjänstefel och den tillämpning som denna bestämmelse har fått i domstolspraxis. De åtgärder som , ., och . utsatts för har varit av den arten att min utredning har ägt rum i förundersökningens form och avsett misstanke om tjänstefel. Det har emellertid visat sig omöjligt att på grundval av tillgänglig dokumentation och de uppgifter som vid förhör har lämnats av de berörda befattningshavarna bilda sig en klar och entydig uppfattning om underlaget för de olika tvångsmedelsbesluten och om vad som i övrigt har förekommit i samband med dem. Som framgår av vad som har sagts i det föregående finns det anledning att anta att domstolsbesluten om hemlig teleavlyssning och häktning har grundats på vilseledande uppgifter som i god tro har lämnats av de åklagare som har gjort framställningarna om tvångsåtgärderna. Härav följer i sin tur att det finns skäl att förmoda att också anhållnings- och husrannsak-nings-besluten har vilat på ett missvisande underlag. Jag har därför inte stöd för att anta att någon beslutsfattare har gjort sig skyldig till tjänstefel. Eftersom det inte med säkerhet har kunnat utredas vilka uppgifter som polisen har lämnat till åklagarna, finns det inte heller underlag för att på objektiv grund förmoda att någon polisman har handlat på ett sätt som kan grunda ansvar för sådant brott. promemoria av är visserligen vilseledande, men jag anser mig inte kunna göra gällande annat än att den är resultatet av en bristande noggrannhet som förtjänar allvarlig kritik men som inte är straffbar. Jag har av nu angivna skäl beslutat att lägga ned förundersökningen. Det är självfallet synnerligen otillfredsställande att det i ett ärende av det aktuella slaget inte är möjligt att utreda omständigheterna kring fattade tvångs-medels-beslut på sådant sätt att ansvarsfrågorna blir klarlagda. Ärendet ger mig därför anledning att framhålla vikten av att omständigheterna kring använd-ningen av straffprocessuella tvångsmedel dokumenteras på ett tillfreds-ställande sätt. Av dokumentationen bör klart framgå vilket skriftligt material som har legat till grund för besluten och vilka uppgifter som har lämnats vid föredragningar inför beslutsfattarna. Det skulle enligt min mening vara av stort värde inte bara för att möjliggöra en efterföljande kontroll utan också för att underlätta arbetet för åklagarna själva, om de i omfattande brotts-utredningar förde någon form av dagbok med uppgifter bl.a. om de beslut som fattas och underlaget för dem. Det förhållandet att jag inte har ansett det möjligt att utkräva straffansvar av någon av de befattningshavare som på ett eller annat sätt har medverkat till de tvångsmedelsbeslut som utredningen har avsett innebär inte att det också skulle saknas utrymme för kritik. Som framgår av det föregående har jag funnit skäl att i skilda hänseenden rikta kritik såväl mot de utredande polismännen som mot de åklagare som har haft ansvar för ärendets hand-läggning. Det grundläggande fel som ledde till det händelseförlopp som har beskrivits i det föregående var enligt min mening att man vid i beslutade att med anlitande av Huddingepolisen utreda ett brott som redan var föremål för utredning hos under ledning av en åklagare vid i . Genom att man på detta sätt åsidosatte den ordning som gäller för ledningen och bedrivandet av en förundersökning, kom utredningen att äga rum utan till-gång till den kunskap om ärendet som fanns hos Stockholmsmyndigheterna. Det finns anledning att anta att händelseutvecklingen skulle ha blivit en annan, om hade informerats första gången lämnade uppgifter om mordet på . Saken förvärrades ytterligare av att Huddingepolisen och åklagarna vid region-åklagar-myn-digheten ville hem-lig-hålla den egna utredningen och därigenom begränsade sina möjligheter att kontrollera riktigheten av uppgifter. Mina iakttagelser i detta ärende ger mig anledning att understryka vikten av att de brottsutredande organen samarbetar med varandra på det sätt som krävs för att rättsväsendets samlade resurser skall kunna användas på bästa sätt i stället för att låta verksamheten styras av revir- och konkurrens-tänkande. I det här aktuella fallet tillkommer att flera befattningshavare på ett anmärk-nings-värt sätt har brustit i professionalism. Som redogörelsen i det föregående visar präglades och syn på av en förvånande naivitet. Än mer svårförståeligt är att , som i sin egenskap av ansvarig åklagare hade att kritiskt granska det föreliggande utredningsmateria-let, synbarligen utan egen eftertanke godtog de två polismännens bedömning av trovärdighet. Det finns anledning att anta att den godtrogenhet som har lagts hade sin grund i ett önsketänkande; man såg berättelse som en oväntad möjlighet att få äran av att ha klarat upp mordet på . Den okritiska synen på uppgifter fick i sin tur till följd att man avstod från att vidta sådana lätt utförbara åtgärder för att kontrollera dessas riktighet som, om de hade kommit till stånd, borde ha föranlett slutsatsen att det inte fanns någon objektivt underbyggd grund för misstanke mot de utpekade personerna. Det kan sammanfattningsvis konstateras att det här diskuterade händelse-förloppet utgör ett exempel på vad som kan hända om polisen inte bedriver sitt utrednings-arbete med tillräcklig objektivitet och noggrannhet och den ansvarige åklagaren inte lever upp till sitt ansvar som förundersök-nings-ledare.