frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Länsrätten får vägra verkställighet bl.a. om det finns en risk som inte är ringa för att barnets kroppsliga eller själsliga hälsa skadas (21 kap. 6 § andra stycket FB). Om barnet på grund av sjukdom inte bör flyttas eller om det möter något annat särskilt hinder, skall hämtningen uppskjutas (21 kap. 9 § FB). Det kan t.ex. visa sig att ett barn som har uppnått tillräcklig mognad motsätter sig att flytta eller att det finns en icke ringa risk för att barnets kroppsliga eller själsliga hälsa skadas (se a.a. s. 533 med där gjorda hänvisningar till 21 kap. 5 och 6 §§ FB). Om ett hinder av det slag som åsyftas i 9 § inte är endast tillfälligt skall polismyndigheten enligt 22 § förordningen (1967:489) om tillämpning av 21 kap. underrätta länsrätten. bestämmer tidpunkten för hämtning och kallar dem som enligt 21 kap. 9 § FB skall närvara vid förrättningen. Den som har hand om barnet skall underrättas om tidpunkten för hämtningen, om inte synnerliga skäl föranleder annat (19 § förordningen om tillämpning av 21 kap. FB). Det kan vara en svår uppgift att i en situation där frågan om hämtning av ett barn aktualiseras utröna barnets verkliga vilja och mognadsgrad och att bedöma vilken inverkan hämtningen kan ha på barnet. Det har därför ansetts önskvärt att en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog medverkar vid hämtningen för att hjälpa polisen vid bedömningen av om det föreligger något hinder mot verkställighet. Lagstiftaren har visserligen utgått från att det inte alltid är möjligt att få till stånd en sådan medverkan; som exempel kan nämnas att ärendet av något skäl är brådskande och man inte med kort varsel kan få tag på en person med sådan kompetens som nämns i lagtexten. Huvudregeln är emellertid att en person med särskilda kunskaper om barn skall vara närvarande vid hämtningen. I det här aktuella fallet var en befattningshavare från socialjouren när-varande vid hämtningen av men däremot inte någon barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog. Av remissvaret framgår att det inte hade gjorts något försök att kalla en sådan person. Som skäl härtill har angetts att det var av största vikt att - som för hämtningen hade varit borta från skolan - hämtades eftersom han då kunde återuppta skolgången samt att man från polismyndighetens sida hade gjort den bedömningen att det var utsiktslöst att med så kort varsel få till stånd en medverkan av någon expert. Det har vidare anförts att det inte fanns behov av någon sådan medverkan eftersom var vid god hälsa. Av de upplysningar som fogats till polismyndighetens yttrande kan utläsas att man inte ansåg sig kunna ta någon hänsyn till vilja. Som framgår av redogörelsen i det föregående för den rättsliga regleringen ankommer det enligt huvudregeln på polismyndigheten att göra en självständig bedömning av om bestämmelsen i 21 kap. 5 § FB medför att hämtningen skall skjutas upp. I de fall där barnet har uppnått en sådan mognad som avses där får hämtningen verkställas mot barnets vilja endast om länsrätten har funnit att sådan verkställighet är nödvändig av hänsyn till barnets bästa. är däremot inte bunden av en bedömning från länsrättens sida att ett barn inte har nått en sådan mognad att regeln i 21 kap. 5 § FB är tillämplig. Det ankom således i det här aktuella fallet på polismyndigheten att med utgångspunkt i förhållandena vid hämtningstillfället bedöma om det förelåg hinder mot hämtningen till följd av regeln i 21 kap. 5 § FB. Av länsrättens dom och redovisning för sitt medlingsuppdrag framgick att hade gett uttryck för en vilja att stanna kvar hos A.C. Omständigheterna var vidare sådana att det fanns anledning att befara att det skulle uppkomma en konfliktsituation i samband med hämtningen. Det krävdes därför också att polismyndigheten med utgångspunkt i regeln i 21 kap. 6 § andra stycket FB tog ställning till vilken inverkan hämtningen kunde ha på barnets kroppsliga och själsliga hälsa. har i detta hänseende i sitt yttrande endast hänvisat till att var vid god hälsa. Den kunde emellertid knappast i förväg ha haft någon kunskap om hans hälsotillstånd vid förrättningstillfället och än mindre om hur detta skulle påverkas av hämtningen. Det fanns således starka skäl för att låta en person med särskilda kunskaper om barn vara närvarande vid förrättningen för att biträda polismyndigheten vid bedömningen av om det förelåg hinder mot hämtningen på grund av reglerna i 21 kap. 5 och 6 §§ FB. Med anledning av vad polismyndigheten har anfört om det angelägna i att hämtades vill jag peka på att länsrätten hade gett en tidsfrist till för att genomföra sitt medlingsuppdrag. Det kan sammanfattningsvis konstateras att polismyndighetens under-låtenhet att försöka få till stånd en medverkan vid hämtningen av en barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog inte framstår som godtagbar. Som framgår av och yttranden grundades deras bedömning att det förelåg synnerliga skäl att inte underrätta A.C. om förrättningen dels på vad som hade uttalats i länsrättens dom om att A.C. inte frivilligt skulle medverka till att överlämnades till J.V., dels på att hade instämt i denna bedömning. Någon annan grund för polismyndighetens antagande att A.C. skulle gömma eller föra bort har inte angetts i myndighetens yttrande. Det förhållandet att en domstol har beslutat om hämtning och en medlare har misslyckats med sitt uppdrag är inte tillräckligt för att polismyndigheten skall kunna underlåta att i förväg underrätta den som har hand om barnet om tidpunkten för hämtningen. Om det förhöll sig på det sättet skulle regeln om underrättelseskyldighet sakna varje betydelse, eftersom den grundläggande förutsättningen för hämtning av ett barn är att den person hos vilken barnet finns inte frivilligt fullgör vad som åligger honom eller henne. Det är bara i undantagsfall som man kan underlåta att underrätta den som har hand om barnet. Som exempel kan nämnas att det finns en objektivt grundad anledning att befara att den som har barnet hos sig kommer att avvika med barnet eller på annat sätt omöjliggöra en hämtning. Såvitt framgår av utredningen fanns det inte några sådana särskilda omständigheter. borde därför ha underrättat A.C. om tidpunkten för hämtningen. Kritik mot en rutiner för urinprovstagning m.m. (Dnr 2958-1996) I ett beslut anförde JO Pennlöv följande. I en anmälan till JO mot Kriminalvårdsanstalten hävdade att han felaktigt blivit placerad i avskildhet med stöd av 50 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Han anförde att anledningen till placeringen var att han i samband med att han lämnade urinprov i en plastmugg, som han hade fått för ändamålet, vägrade att följa personalens order att hälla över urinen i ett provrör. Han anser inte att det förelåg någon skyldighet för honom att följa ordern, utan att han hade fullgjort sina åligganden i och med han hade lämnat provet. När han påtalade detta för personalen hotades han med isolering om han inte följde ordern. Han vidhöll dock sin uppfattning, vilket ledde till att han blev isolerad till . Han hade ett besök inbokat under sönda-gen. Personalen såg emellertid med flit till att han missade detta. Han har ifråga-satt om behandlingen av honom haft sin grund i hans härkomst. Efter remiss anförde Kriminalvårdsanstalten (anstaltsdirektören ) följande. (De åberopade bilagorna har uteslutits här.) A-F. - som ej tidigare förekommer i kriminalregistret - dömdes av tr för misshandel m m till fängelse 4 måna-der - . Han påbörjade verkställigheten då han inställde sig på kva , varifrån han villkorligt frigavs . I samband med min utredning har jag samtalat med samtlig berörd perso-nal, nämligen vårdarna , Per , , och . av samtliga dessa samtal bifogas som bilagor till utredningen. Vidare bifogas kopia över lokala bestämmelser gällande urinprovstagning vid kva , liksom kopia på rapport, förhör och beslut. Av vad som framkommit vid utredningen beordrades A-F. - helt rutinmässigt - att lämna urinprov för droganalys . Provet lämnades i ett särskilt provtagningsrum, beläget i nära an-knyt-ning till bl a vaktlokal och observationsavdelning och under kontroll av vårdare . A-F. förklarade att han p g a religiösa skäl inte hade för avsikt att lämna urinprov i närvaro av kvinnlig personal, varför vårdare , som uppehöll sig i närheten, gick in i provtagningslokalen, och över-tog ansvaret för provtagningen. redogjorde för A-F. om gällande bestämmelser, men trots detta vägrade denne att helt följa föreskrifterna, och uppträdde hotfullt och aggressivt. bedömde situationen som så hotfull att han beslutade att tillfälligt placera A-F. på observationsavdelningen, vilket skedde under medverkan av personal som kommit till provtagningsrummet med anledning av det ovä-sen som uppstått. Sedan A-F. placerats på observationsavdelningen jml KvaL 50 § informerade vårdare , som vid tillfället tjänst-gjorde som basansvarig vid anstalten, om det inträffade. I detta läge bekräftade det berättigade i obs-placeringen, och meddelade även att placeringen skulle kvarstå till , då förhör skulle hållas, och via annan personal informerade han vårdaren , som skulle tjänstgöra som basansvarig , att förhör skulle hållas söndagen den 28 . kontaktade vårdaren anstalten - vårdare - om A-F. hade tjänstgjort som nattvakt , och kände till att A-F. blivit placerad på obs-avdelningen. Då han , sedan han kommit hem från nattjänstgöringen, erinrade sig att A-F. bokat in tid för besök , ringde han påminna tjänstgörande personal om detta, och för att se till att A-F. fick möjlighet att ringa till sina presumtiva besökare för att avboka besöket. har vid samtal uppgivit att han enbart handlat i god tro, eftersom han kände till att det vid några till-fällen hänt att intagna som vägrat lämna urinprov - vilket ju A-F. nu gjort - fått obevakade besök utbytta mot bevakade besök. Det besök som A-F. bokat in var ett obevakat besök. den 27 och tjänstgjorde vårdaren som basansvarig. Vid ankomsten till anstalten på morgo-nen lördagen den 27 informerades hon om att A-F. var placerad på obs-avdelningen, samt att sagt att förhör skulle hållas med honom först , varefter han skulle släppas upp på avdelningen. den 27 kontaktades av , som ville ha instruktioner angående hur hon skulle förfara då A-F. skulle ringa ett telefonsamtal, och då enbart från vilken telefon samtalet skulle ske. fick önskad information, varefter A-F. ringde och avbeställde sitt väntade besök. höll förhör med A-F. , och efter förhörets slut, , återfördes A-F. till sin ordinarie bostadsavdelning. Som bakgrund till ovanstående händelse önskar jag tillägga följande: har kva - likt flertalet andra anstalter - genomgått en rad genomgripande organisationsförändringar, som bl a medfört att en rad tidigare rutiner ändrats, vilket i sin tur under initial-skedet orsakat viss osäkerhet bland personalen. För anstaltens del har organisationsförändringarna bl a medfört att de tidi-gare tillsynsmannatjänsterna dragits in, och omändrats till andra be-fatt-ningar. skedde en rad föränd-ringar, som ledde till att tillsynsmannafunktionen som sådan kom att upp-höra, och ersättas med nuvarande s k "avdelningsansvariga". I motsats till tidigare tillsynsmän tjänstgör de avdelningsansvariga enbart under varda-gar, och då enbart under ordinarie expeditionstid - tillsynsmännen tjänst-gjorde tidigare och helgdagar kl 0800-2000. I samband med omorganisation kom anstalten att tappa åt-skillig kompetens under icke-expeditionstid, och då främst under det "inter-regnum" som uppstår i glappet mellan ordinarie expeditionstid och styres-mannaberedskapens inträdande, d v s och kl 1640-1800; lör-, sön- och helgdagar kl 0800-2000. I sammanhanget kan nämnas att beredskapstjänstgöringen vid anstalten till-baka sker i samverkan mellan kva , kva Kristianstad-Centrum och Häktet , och att beredskapstjänstgöringens tider anpassats därefter. I samband med omorganisationerna har en ny funktion - basansvarig - tillskapats lokalt på anstalten. Till basansvariga har utsetts ett antal äldre och tjänstgöringsmässigt erfarna vårdare, vilka under "glappet" mellan ordinarie expeditionstider och styresmannaberedskapen fungerar som befäl i anstalten med samma befogenheter som tillsynsmännen hade tidigare. I samband med semestertider är det dock oundvikligt att tillfälligtvis använ-da vikarier för dessa basansvariga. Så var fallet under den nu aktuella helgen . Redogörelsen för anstaltens omorganisation skall på intet sätt ses som ett försvar för nu aktuell händelse utan tjänar närmast som en bakgrundsförklaring. Omorganisationen sammantaget med relativt nyan-ställd personal har tyvärr kommit att medverka till att vissa dagliga rutiner kan fungera mindre tillfredsställande. Beträffande personalens tillvägagångssätt vid urinprovstagningen kan jag inte finna annat än såväl som Per följt gällande bestämmelser. I de bestämmelser som kringgärdar urinprovs-tag-ningen vid anstalten (bestämmelserna bifogas som bilaga) anges klart och tydligt att "när den intagne avlämnat provet i avsedd plastmugg skall han själv hälla över urinen i ett för ändamålet avsett provrör, som dessför-innan försetts med klisteretikett märkt med den intagnes intagningsnum-mer samt aktuellt provtagningsdatum, samt tillsluta provröret med en propp. Han skall därefter placera röret i ett provrörsställ. Först härefter anses urinprovet som avslutat". Bestämmelsen om att den intagne själv skall hälla över provet i ett provrör har tillkommit närmast för att minimera ev smittorisker för personalen. Vid anstalten tages ca 2.500 urinprov . Det hör till absoluta undantag att intagna vägrar att hälla över egen urin till provrör. A-F:s på-pekanden om rutinerna vid provtagning vid Psyk avdelningen, och vid mönstring till militärtjänstgöring är i och för sig intressanta, men saknar - enligt min uppfattning - relevans i samman-hang-et. Per åtgärd att överföra A-F. till intilliggande observationsavdelning kan diskuteras, men med bakgrund av A-F:s aggressiva och hotfulla uppträdande kan jag inte finna att Dahl-qvists beslut skulle vara felaktigt, speciellt som avsikten - enligt - var att kvarhålla A-F. blott den tid som erfordrades för att få honom lugn, samt genom åtgärd att tillkalla bas-ansvarig, , för att denne skulle besluta om vidare åtgärder. Det enda som kan få mig något undrande till åtgärden att enrumsplacera A-F. - om än - är att intet om A-F:s påstådda aggressivitet angavs i den rapport som skrevs efter händelsen. A-F. rapporterades enbart för urinprovsvägran. Av samstämmiga uppgifter uppträdde A-F. lugnt då han an-kom till observationsavdelningen, varför basansvarig beslut att A-F. skulle kvarstanna på observationsavdelningen i av-vaktan på förhör - han enrumsplacerades med stöd av bestämmelserna i 50 § - framstår som obegripligt, speciellt som det i den liggare som förs för enrumsplacering anges "brott mot anstaltsordningen" och "olämp-ligt uppträdande". Jag kan för egen del inte finna "brott mot anstaltsord-ningen" eller "olämpligt uppträdande" som tillräckliga skäl för placering jml KvaL 50 §. Ännu mindre kan jag finna förståelse för beslut att förhöret skulle hållas först söndagen den 28 - en upp-gift som lämnas av , och som vare sig bekräftas eller bestrides av . Jag finner Czarnotas beslut som lika oförklar-ligt som oförsvarligt. Då det gäller det besök som A-F. gick miste om genom en-rums--placeringen har utredningen visat att ärendet initierades av vårdaren . Stolt uppger att han bibringats uppfattningen att intagna som urinprovsvägrat eller lämnat positiva urinprov enbart fått mottaga beva-ka-de besök. Eftersom han kände till att A-F. gjort sig skyldig till urinprovsvägran antog han att dennes besök skulle komma att stoppas, och för att undvika att de besökande reste upp till anstalten förgäves ringde han anstalten - - och uppmanade henne att låta A-F. ringa och inhibera det väntade besöket. Stolt uppger att han enbart handlat med tanke på att de besökande inte skulle behöva resa till förgäves, och att det definitivt inte var frågan om att - som A-F. uppger i sin skrivelse - man "med flit" stoppade hans besök. uppger att hon antog att upp-gifter var korrekta, varför hon lät A-F. ringa ett samtal och avbeställa besöket. Den kontakt som hon hade med skedde enbart för att få klarhet från vilken telefon samtalet skulle ske, eftersom telefon saknas på observationsavdelningen. Jag anser hela frågan om A-F:s besök vara skött på ett syn-ner-ligen olyckligt sätt. Grundförutsättningen i resonemang - att urinprovsvägran eller positivt urinprov skulle vara liktydigt med ett obligatoriskt förbud mot obevakade besök - är helt felaktig. Vid de fall av urinprovsvägran eller positiva urinprov som inträffar vid anstalten sker alltid en individuell prövning huruvida den intagne skall ha bevakade eller obevakade besök. Att denna individuella prövning i många fall - kanske t o m i huvuddelen av fallen - kommit att medföra bevakade besök är en annan sak, och kan ha påverkat Stolts uppfattning. Hela handläggningen har i denna del av A-F:s anmälan präglats av missförstånd, felaktiga antaganden, i viss mån bristande kommunikationer och andra olyckliga omständigheter. Framför allt ter sig "inhopp" i ärendet som olyckligt, även om det skett i god avsikt. Vid en samlad bedömning av A-F:s skrivelse kan jag inte finna annat än han i hög grad har fog för de klagomål som berör enrums-placeringen, som enligt min bedömning var helt felaktig, liksom - och i ännu högre grad - beslutet att han skulle kvarstanna på observations-avdelningen . Ansvarig för beslutet, vårdare , har i efterhand insett det felaktiga i beslutet. Då det gäller det inställda besöket finner jag även här att beslutet var klart felaktigt. Blotta misstankarna om urinprovsvägran - även i förening med aggressivt och olämpligt uppträdande - utgör ej anledning att ändra ett beviljat obevakat besök till bevakat. Jag vill för egen del inte klandra vårdare för hans inblandning i besöksfrågan, men jag finner det högst olyckligt. Med äldre och mer rutinerad personal i tjänst skulle hans missbedömning av ärendet ha korrigerats. Jag har kontaktat A-F. i ärendet och framfört anstaltens ursäkt över det inträffade. anmodades därefter att yttra sig om anstaltens bestämmel-ser vid urinprovstagning och vad anstalten anfört om smittorisk. (överdirektören ) åberopade som sitt svar ett yttrande från Kriminalvårdens regionmyndighet i . I detta yttrande anfördes följande. har anmodats yttra sig över kriminalvårdsanstalten bestämmelser vid urinprovstagning och speciellt den bestäm-melse som lyder: "När den intagne lämnat provet i avsedd plastmugg skall han själv hälla över urinen i ett för ändamålet avsett plaströr, som dessför-innan försetts med klisteretikett märkt med den intagnes intagningsnum-mer samt aktuellt provtagningsdatum, samt tillsluta provröret med propp. Han skall därefter placera röret i ett provrörsställ. Först härefter anses urinprovet som avslutat." I KvaL 52 d § föreskrives skyldigheten för intagen att på anmaning lämna urinprov. Helt i enlighet med gällande Allmänna råd från KVS (ARK 1991:3) beträf-fande Urinprov på anstalt har kriminalvårdsanstalten utarbetat en lokalt anpassad urinprovsstrategi. På anstalten utföres ca 2 500 urinprov utav ett 20-tal anställda. I anstaltens bestämmelser har anstalten valt att lägga in regeln: - för att urinprovet skall räknas som avslutat skall den intagne själv hälla provet i det märkta röret samt sätta på en propp och placera röret i därför avsett ställ. Anledningen till denna bestämmelse upp-ger anstalten vara dels smittorisk för personalen men framför allt att den intagne inte i efterhand skall kunna hävda förväxling av urinprov. Vad gäller personalens oro för ev. smittorisk kan endast anföras att urin-provstagning ingår i en vårdares arbetsuppgifter och om meddelade anvis-ningar beträffande hantering av urinprov följes är smittorisken i det när-maste utesluten. har full förståelse för att den intagne bör hälla urinprovet från plastmugg till märkt provrör av den anledningen att anstalten och speciellt den intagne skall kunna utesluta förväxling av prov. På flertalet av regionens anstalter användes samma rutin och de flesta intagna anser detta vara bästa tillvägagångssättet då även de kan känna sig säkra på att det är deras prov som kommer att analyseras. Under aktuellt förfarande skall provlämnaren vara under noggrann bevakning. Det finns dock inget lagstöd att finna för att kriminalvårdsanstalten skall kunna tvinga den intagne till att själv hälla över urinprovet i det härför avsedda provröret. Ej heller kan det då anses finnas lagstöd för att hävda urinprovsvägran, med därpå följande disciplinbestraffning. har uppmanats att fortsättningsvis, om den intagne nekar, skall personal ombesörja att avlämnat urinprov hälls i härför avsett plaströr. Den intagne skall i dessa fall vara i omedelbar närhet och skall under hela förfarandet följa hanteringen och kan då inte heller efter avlämnat urinprov hävda förväxling. Kriminalvårdsanstalten bör också omformu-lera sina bestämmelser för urinprov. Sammanfattningsvis anser regionmyndigheten att ett urinprov får anses avslutat då den intagne avlämnat urinet i plastmugg. Vägran att avge urin-prov kan resultera i disciplinära åtgärder men vägran från den intagne att hälla urinprovet i därför avsett rör får ej resultera i disciplinära åtgärder. Kritik kommer att riktas till kriminalvårdsanstalten m a a nu aktuellt ärende och tillsyn kommer därefter att ske över framtida förfarande enl ovan. Som framgår av regionmyndighetens svar får ett urinprov enligt 52 d § KvaL an-ses avslutat när den intagne lämnat sin urin i därför avsett kärl. Det saknas lagstöd för att tvinga den intagne att därefter hälla över urinen i t.ex. ett provrör. En vägran från den intagnes sida att följa en uppmaning att göra detta får därför inte resultera i några disciplinära åtgärder mot den intagne. Anstaltens bestämmel-ser om till-väga-gångssättet vid urinprovstagning var således felaktiga i det aktuella avse-en-det. För detta kan anstalten självfallet inte undgå kritik. När det gäller att ta ställning till vårdpersonalens agerande med anledning av vad som ansågs utgöra en urinprovsvägran, måste en nödvändig utgångs-punkt vara att personalen saknade grund att ifrågasätta riktigheten av de lokala bestämmel-serna. Personalens åtgärder måste därför bedömas med beaktande av att den utgått från att E.A-F. verkligen kunde bli föremål för disciplinära åtgärder på grund av sin vägran att hälla över urinen från plastmuggen till prov-röret. Även med denna utgångspunkt är det emellertid uppenbart att flera allvar-liga fel be-gicks. Anstaltsdirektören har i sitt remissvar uttalat tveksamhet till och kritik mot åtgärder som vidtogs i ärendet av olika namngivna vårdare. Jag kan i allt väsentligt ansluta mig till vad han har anfört. Även om de lokala bestäm-mel-serna om urinprovstagning hade varit invändningfria hade det således starkt kunna ifrågasättas om det hade funnits skäl att placera E.A-F. i av-skild-het med stöd av 50 § KvaL. Om sådana skäl ändå skulle anses ha före-legat var det emellertid helt fel att redan vid placeringstillfället den 26 bestämma att förhör med honom skulle hållas först söndagen den 28. En placering enligt det aktuella lagrummet får inte bestå längre än vad som är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till syftet med utredningen. Rent generellt gäller vidare enligt 51 § KvaL att disciplinärenden skall handläggas skyndsamt. Här framstår bestämmandet av tidpunkten för förhöret emellertid närmast som någon form av bestraffning av E.A-F. för vad som hände vid urinprovtagningstillfället. Bestraffnings-åtgärder mot intagna som inte har stöd i lag får självfallet inte förekomma. Som anfört framstår beslutet om förhörstidpunkten som lika oförklarligt som oförsvarligt. Vad gäller beslutet om det inställda besöket nöjer jag mig med att framhålla att det vid fall av urin-provsvägran eller positiva urinprov måste ske en individuell prövning av frågan huruvida den intagne skall ha bevakade eller obevakade besök.