frsrdg · GM04JO1 · 1999-01-01 00:00:00 — Föreståndaren vid ett sådant hem får i enlighet med bestämmelsen i 27 § socialtjänst-förordningen (1981:750), om det är påkallat bl.a. på grund av att den intagne uppträder våldsamt, besluta att denne skall hållas avskild från de övriga vid hemmet. Det har inte framkommit att den aktuella åtgärden skulle vara obefogad. Kritik har riktats mot en polismyndighet för att en kvinna omhändertagits enligt 13 § LVM trots att det inte fanns någon tillfredsställande utredning rörande hennes hälsotillstånd. Kritik har även riktats mot polismyndigheten för att den vid omhändertagandet utan kvinnans samtycke dokumenterade förhållandena i hennes lägenhet fotografiskt (Dnr 2122-1996) () kallades polis från Söderorts polismästardistrikt till en adress i för en lägenhetsundersökning, sedan en person framfört oro för sin granne, N.N. Personen uppgav att han inte sett N.N. Polismännen ansåg vid sitt besök att N.N. var i behov av vård. De kontaktade polisintendenten . Denne beslutade, efter en föredragning av polismännen per telefon, att omhänderta N.N. med stöd av 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Länsrätten i upphävde omhändertagandet av N.N. I sitt beslut anförde länsrätten bl.a. följande. Mot bakgrund av vad som framkommit i målet kan det visserligen anses sannolikt att N.N. kan komma att behöva beredas vård. Utredningen i övrigt tyder emellertid på att det inte föreligger sådant behov av akuta åtgärder som förutsätts för ett omhändertagande av henne enligt LVM. Det underställda beslutet skall därför upphävas. kritiserade i en anmälan till JO i , Söderorts polismästardistrikt. Hon ifrågasatte bl.a. det aktuella omhänder-tagandebeslutet och att polismännen fotograferat i hennes hem i samband med omhändertagandet. Anmälan remitterades till i för utredning och yttrande rörande LVM-omhändertagandet av N.N. I remissen angavs att utredningen borde belysa bl.a. behovet av läkarundersökning av N.N., fotograferingen i N.N:s bostad samt det eventuella dröjsmålet med underställning av beslutet till länsrätt. åberopade inledningsvis som remissvar ett yttrande av polismästaren , Söderorts polismästardistrikt. Denne anförde bl.a. följande. 1) Någon läkarundersökning i samband med omhändertagandet synes inte ha ägt rum. Det står så vitt jag kan finna ingenstans i lagen att en sådan undersökning skall ske. I allmänna råd för tillämpning av LVM finns emellertid ett citat ur specialmotiveringen till bestämmelserna om omhändertagande (nuvarande 13 §) att missbrukaren bör undersökas av läkare innan man tar definitiv ställning till frågan om ett omhändertagande. Man kan dock göra undantag från kravet på läkarundersökning om ingripandet brådskar. Jag förmodar att man här talar om ett fall där någon polisman omhändertagit missbrukaren enl 11 § Polislagen, PL, och att undersökningsresultatet ska vara till stöd för polismyndigheten vid det slutliga ställningstagandet. I det här fallet skedde direktföredragning för polismyndigheten från platsen och något 11 §-omhändertagande enligt PL hade inte gjorts. Såsom omständigheterna var kan jag inte anse det vara fel att i detta läge underlåta läkarundersökning. 2) Alla omständigheter som låg till grund för ingripandet och som drogs för polismyndigheten inför beslutet om omhändertagande enligt 13 § har noggrant dokumenterats genom en anmälan upprättad av polisassistenten och en promemoria skriven av polisassistenten . Att dessutom fotografera i lägenheten är jag mycket tveksam till. uppger i förhöret att, att en av anledningarna till fotograferingen var att man ville visa ledningen för Söderortspolisen hur en anställd levde och bodde och för att man skulle kunna hjälpa henne med sanering m.m. Såväl som och även polisintendenten har i förhören fått frågor om lagstödet för denna fotografering och varit svävande på målet. Jag kan inte avgöra om det skulle finnas något lagstadgande vare sig för eller emot en sådan fotografering. En berättigad fråga är om polismännen skulle ha fotograferat även om det rört sig om en för dem helt okänd missbrukare. Jag tycker att man kan vara kritisk mot fotograferingen som torde uppfattas som integritetskränkande. Den skriftliga dokumentationen till-sam-mans med övriga kända omständigheter i fallet måste anses helt till-räcklig. 3) Omhändertagandet ägde rum på . överfördes den omhändertagna, efter kontakt med socialnämnden, till ett behandlingshem. var och alltså en "röd dag". Specialgruppen fick ärendet i sin hand . Kommissarien är av den uppfattningen att man var i telefonkontakt med länsrätten men det finns ingen daterad dokumentation om detta i handlingarna. På aktomslaget finns bara en anteckning om handläggare vid länsrätten. På det beslut om överlämnande till länsrätten som polisintendenten undertecknat finns inte heller något datum. Den enda uppgift som finns i handlingarna är länsrättens notering att polismyndighetens beslut underställdes länsrättens prövning . Enl. LVM 15 § ska polismyndighetens beslut genast underställas länsrätten. Någon exakt tidsgräns har inte angetts men ordvalet (genast) torde tyda på att det skall ske "utan dröjsmål eller så snart som". Att första arbetsdagen efter påskhelgen i detta fall gick åt att sammanställa handlingarna och sända över dem så att länsrätten hade dem hos sig anser jag inte vara ett oursäktligt dröjsmål. anförde i sin egen bedömning bl.a. följande. Enligt mening borde beslutet att omhänderta N.N. ha underställts länsrätten. Det är helt oacceptabelt att den filmrulle som polismännen använde i N.N:s lägenhet är försvunnen. Filmrullen har eftersökts men inte anträffats. Ytterligare eftersökning torde inte vara meningsfull eftersom Söderorts-polisen flyttat till nya lokaler i . Anmälan jämte polismyndighetens yttrande remitterades till för yttrande såvitt avsåg författningsenligheten/lämpligheten av att fotografera i N.N:s lägenhet. anförde i sitt remissvar följande. Den författningsreglering som finns av fotografering som polisiärt hjälpmedel för dokumentation är bestämmelsen i 28 kap. 14 § och förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. Här bortses från lagen (1990:484) om övervakningskamera m.m. och lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning. Det finns ingen bestämmelse i grundlagarna som tar sikte på enskilds skydd mot fotografering; jfr 2 kap. 6 § regeringsformen. Skyddet för påtvingat kroppsligt ingrepp anses inte innefatta något förbud mot tvångsmässigt tagande av fotografi. Det finns heller inte någon bestämmelse i som kriminaliserar sådan kameraanvändning. Av artikel 8 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna - som enligt lagen (1994:1219) med samma namn gäller som svensk lag - följer att envar har rätt till skydd för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och korrespondens (art. 8:1). Vidare följer att inskränkningar i skyddet endast kan godtas under förutsättning att de har stöd i lag och de i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn till vissa särskilda i artikeln angivna allmänna eller enskilda intressen (art. 8:2). Förfarandet att fotografera bostaden i samband med omhändertagandet av kvinnan kan mot bakgrund av det ovan anförda inte anses strida mot någon bestämmelse i regeringsformen. Däremot kan åtgärden, om den bedöms inkräkta på kvinnans rätt till skydd för privatliv och hem, stå i konflikt med ordalydelsen av artikel 8 i . vill dock peka på att syftet med polismännens fotografering av kvinnans lägenhet närmast synes ha varit att säkerställa att underlaget för prövning av frågan om eventuell tvångsvård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall blev så tydligt som möjligt. Detta syfte ligger helt i linje med den lagen och är väl förenligt med intressen som är nödvändiga i ett demokratiskt samhälle. Alternativet till fotodokumentationen skulle vid en prövning av frågan i länsrätt ha varit skriftlig dokumentation, eventuellt i förening med att polismännen vid en förhandling hade berättat om sina iakttagelser. kan från integritetssynpunkt inte se några större skillnader mellan dessa alternativ. Enligt uppfattning är - i ett fall som detta - metoden att fotodokumentera i sig försvarbar eftersom den kan ha betydelse både när det gäller den enskildes rättssäkerhetsintressen och objektiviteten i polisarbetet. Metoden är därtill mindre arbetskrävande och ter sig därför fördelaktig från resurssynpunkt. Påpekas kan dessutom att sekretess enligt 7 kap. 4 § och 19 § första stycket 2. sekretesslagen (1980:100) kan föreligga inom respektive hos polismyndighet för uppgifter av ifrågavarande slag om det kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Som en jämförelse vill peka på att det i svensk rätt inte heller finns regler som uttryckligen medger fotodokumentation inom ramen för en förundersökning. Till detta kommer att sådana åtgärder - enligt den svenska lydelsen av art. 8:2 i - kan accepteras när det sker i brottsförebyggande syfte. Med uttrycket "förebyggandet av" - the prevention respektive la prévention i de engelska och franska versionerna - torde emellertid förstås inte bara den brottsförebyggande verksamheten i inskränkt mening utan även åtgärder som ingår som ett led i utredning av brott. Sålunda har straffprocessuella åtgärder, såsom husrannsakan och beslag, ansetts vara tillåtna enligt art. 8:2 ".eftersom de haft till syfte att förebygga brott eller omfattas av annat undantag i art. (Jfr Översikter utgivna av fri- och rättighetsutredning, och europeiska sociala stadgan [SOU 1974:88] s. Under en förundersökning uppstår ofta behov för polisen att i detalj - exempelvis genom fotografering av en lägenhet vid en brottsplats-undersökning eller i samband med en husrannsakan - dokumentera iakt-tagelser på viss plats. Enligt styrelsens uppfattning möter inte något hinder mot att fotodokumentera en bostad inom ramen för ett straffprocessuellt tvångsmedel och i vissa andra fall under en förunder-sökning, trots avsaknaden av uttryckligt lagstöd. En förutsättning är givetvis att polislagens (1984:387) allmänna principer för verkställighet av tjänsteuppgifter iakttas. För den händelse JO inte delar här framförda uppfattning, vill styrelsen för sin del förorda att JO hos Regeringen aktualiserar frågan om den lagstiftning som kan behövas för att göra metoden fotodokumentation tillämplig även i de delar av polisarbetet som avses i detta ärende. yttrade sig över remissvaren. JO hade vid beslutet tillgång till Länsrättens i akt rörande underställningen av beslutet enligt 13 § LVM samt behandlingshems handlingar rörande N.N. I beslut anförde stf JO följande. Omhändertagandet av N.N. enligt 13 § LVM För all vård som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma från missbruk av alkohol gäller enligt 1 § LVM att vården skall bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet och så långt möjligt skall utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. När vården kan ges i samförstånd med missbrukaren regleras vården av bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:620), SoL. Regler om vård utan missbrukarens samtycke finns i LVM. Tvångsvården enligt LVM skall syfta till att motivera missbrukaren så att han kan antas vara i stånd att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk. Tvångsvård enligt LVM skall enligt 4 § första stycket beslutas om någon till följd av fortgående missbruk av alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel är i behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen eller på något annat sätt och han till följd av missbruket utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara (p. 1, den medicinska indikationen), löper en uppenbar risk att förstöra sitt liv (p. 2, den sociala indikationen) eller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående (p. Beslut om vård enligt LVM fattas av länsrätt efter ansökan av en socialnämnd (5 och 11 §§ LVM). Enligt 13 § LVM får socialnämnd besluta att en missbrukare skall omhändertas om det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av LVM och rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han inte får omedelbar vård, eller på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Den sociala indikationen i 4 § första stycket p. 2 har ingen motsvarighet i denna bestämmelse. Ett omhändertagande kan således inte ske på grund av att missbrukaren riskerar att förstöra sitt liv. En förutsättning för ett omhändertagande är att missbrukaren inte är beredd att frivilligt underkasta sig vård. Detta följer av föreskriften att det skall vara sannolikt att han kan beredas vård enligt LVM. Ett beslut om omhändertagande enligt 13 § LVM kan även fattas av en polismyndighet. Skälet härtill är att polisen i sin verksamhet kan träffa på människor som behöver beredas vård. Av 11 § polislagen (1984:387) följer att en polisman kan omhänderta en person - aktuell för ett omhändertagande enligt 13 § LVM - i avvaktan på polis-myndighetens beslut, om polismannen finner att föreskrivna förutsättningar för beslut om omhändertagande föreligger och ett dröjsmål med omhänder-tagandet innebär fara för liv eller hälsa eller någon annan fara. Enligt 15 § polislagen skall polismannen så skyndsamt som möjligt anmäla åtgärden till sin förman. beslutade i egenskap av jourhavande polischef att omhänderta N.N. enligt 13 § LVM då det var sannolikt att hon på grund av alkoholmissbruk var i behov av vård och vårdbehovet inte kunde tillgodoses enligt SoL. Han ansåg det sannolikt att N.N. till följd av missbruket utsatte sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara och löpte en uppenbar risk att förstöra sitt liv. Han ansåg vidare att länsrättens beslut om vård inte kunde avvaktas på grund av att N.N. kunde få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om hon inte fick omedelbar vård. Såvitt framgår av utredningen var N.N. påverkad av alkohol vid det aktuella tillfället. De uppgifter som polismännen lämnade till var sådana att det får anses att han hade befogad anledning anta att N.N. missbrukade alkohol och att det inte rörde sig om en tillfällig överkonsumtion. Huruvida beslut att omhänderta N.N. 13 § LVM var riktigt får således bedömas utifrån dels om förutsättningar förelåg för vård enligt LVM - dvs. om föreliggande vårdbehov inte kunde tillgodoses på frivillig väg samt om N.N. genom missbruket utsatte sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara -, dels om N.N:s hälsotillstånd allvarligt kunde försämras om hon inte fick omedelbar vård. Ingripanden enligt 13 § LVM är i princip tänkta för fall där det föreligger en akut nödsituation och där den enskilde inte är beredd eller i stånd att frivilligt medverka till att komma under vård. För att bestämmelsen skall bli tillämplig måste det dessutom kunna antas att den enskilde på grund av sitt missbruk utsätter sin hälsa för allvarlig fara genom hjälplöshet eller avsiktlig vanvård. Hon underlåter t.ex. att äta eller löper risk att förolyckas eller frysa ihjäl. Det ligger i sakens natur att den enskilde polismannens bedömning av om förutsättningar för ett ingripande med stöd av 11 § polislagen föreligger får bli relativt summarisk. Det följer av åtgärdens akuta karaktär. Även kraven på underlaget för polismyndighetens beslut enligt 13 § LVM får av samma skäl inte sättas för högt. Det gäller att snabbt kunna bilda sig en uppfattning om huruvida utebliven vård kan resultera i ett allvarligt försämrat hälso-tillstånd för den berörde. Ofta kan det vara uppenbart att en polis-myndighet skall omhänderta en missbrukare enligt 13 § LVM. Ett typfall kan vara att polisen utomhus påträffar en känd missbrukare som är påverkad av alkohol eller narkotika och därför inte är i stånd att ta vara på sig själv. I andra situationer kan det var mer grannlaga om polisen skall ingripa. När det som i förliggande fall är fråga om en person som påträffas i sin egen bostad och som inte tidigare genom sitt uppträdande förefallit ur stånd att ta vara på sig själv får kraven på skäl för ingripande ställas högre. Det kan konstateras att polismännen hade kallats till N.N:s adress sedan en granne uttryckt oro för henne. Polismännens uppdrag var i första hand att kontrollera att N.N. var vid liv och att hon inte efterfrågade någon hjälp. Sedan kontakt med N.N. etablerats var denna del av polismännens uppdrag avklarad. Jag ser emellertid inget fel i att polismännen med anledning av sina iakttagelser av N.N. och hennes bostadsförhållanden gick vidare med frågan om hennes behov av hjälp och vård. Deras bedömning att N.N. kunde vara ett missbruksfall får med tanke på hennes kondition och förekomsten av spritflaskor i lägenheten godtas. Vad som i detta läge hade legat närmast till hands var - om vårdbehovet bedömdes som det viktigaste - att överväga vilka alternativ till vård som kunde aktualiseras. En kontakt med hade varit naturlig (jfr 3 § polislagen). Om åtgärder kunde vidtas den vägen föll förutsättningarna för LVM-vård. Polisen hade också kunnat väcka frågan om olika hjälpinsatser direkt med N.N. innan ett omhändertagande aktualiserades. var vid tillfället inte i sämre skick än att hon tillsammans med en av polismännen kunde rasta sina hundar i den närbelägna parken. Några mer ingående försök från polisens sida att motivera N.N. till behandling eller åtminstone ett läkarbesök tycks inte ha gjorts. Huruvida hon verkligen motsatte sig frivilliga insatser - vilket hon accepterat - går inte att i efterhand utröna. De noteringar som polismännen gjorde i sina rapporter att N.N. motsatte sig vård får anses godtagbara. När hade att på polismännens föredragning besluta om ett omhändertagande av N.N. skulle ske måste han också göra en bedömning av N.N:s hälsotillstånd och fråga sig om detta kunde antas bli allvarligt försämrat, om hon inte fick omedelbar vård. Det underlag som hade för att kunna bedöma N.N:s hälsa var emellertid mycket knapphändigt. Den information som förelåg om hennes fysiska tillstånd begränsades till polismännens uppgifter att N.N. vid tillfället var påtagligt berusad och att hon föll ihop i samband med polismännens besök. Att det rådde oordning i bostaden saknade i detta avseende i stort sett betydelse. När ett beslut om ingripande skall fattas på medicinska grunder framstår det som ganska givet att det finns tillgång till något medicinskt material. Om inte sådant av tillräckligt färskt datum föreligger ligger det närmast till hands att inhämta ett utlåtande från läkare. Det har även varit lagstiftarens mening att missbrukare som regel skall undersökas av läkare inför ett omhänder-tagande enligt 13 § LVM. Vid tillkomsten av lag om vård av miss-brukare anförde det föredragande statsrådet bl.a. följande (prop. Innan definitiv ställning tas till frågan om omhändertagande enligt 8 § (nuvarande 13 §) bör missbrukaren om möjligt undersökas av läkare, bl a för att utesluta att hans tillstånd beror på någon sjukdom som inte hänger samman med missbruk av alkohol eller narkotika. Läkaren bör också lämpligen kunna ge råd om missbrukaren är i behov av omedelbar sjukhusvård. Undantag från kravet på läkarundersökning före beslutet måste dock kunna göras om ingripandet brådskar, något som hela bestämmelsen i och för sig förutsätter. Läkare bör dock alltid kontaktas efter omhändertagandet och före länsrättens prövning av omhändertagandebeslutet skall läkarundersökning regelmässigt kunna ha skett. Det har emellertid inte ansetts nödvändigt att meddela någon uttrycklig föreskrift om läkarundersökning i samband med omhändertagande enligt lagen. Uttalandet har alltjämt giltighet. Beträffande läkarundersökning kan jag även hänvisa till allmänna råd 1989:3, LVM, s. 30 f. Av utredningen framgår att vid sitt beslut om omhändertagande av N.N. inte hade något underlag vare sig av medicinskt eller annat slag för att kunna dra några mer bestämda slutsatser rörande N.N:s hälsotillstånd och huruvida det förelåg fara för hennes hälsa om hon inte bereddes vård . Även om man kan acceptera en ganska summarisk bedömning vid polismännens akuta ingripande måste en noggrannare prövning göras när polismyndigheten tar ställning till om förutsättningar finns för ett omhändertagande enligt 13 § LVM. Något försök att få in medicinskt material från annat håll har inte gjorts. Inte heller har det föranstaltats om läkarundersökning av N.N. synes inte ens ha övervägt behovet av en sådan undersökning. Detta är enligt min mening mycket anmärkningsvärt. Tidsskäl eller andra praktiska hinder kan knappast åberopas till stöd för underlåtenheten, eftersom en undersökning enkelt hade kunnat genomföras sedan N.N. transporterats från sin bostad till polis-stationen i i avvaktan på besked om plats på behandlingshem. Jag är starkt kritisk till att ett beslut om omhändertagande enligt 13 § LVM i detta fall har fattats utan att det funnits någon tillfredsställande utredning rörande N.N:s hälsotillstånd. Det finns anledning anta att underlåtenheten att inhämta ett utlåtande bidrog till att N.N. omhändertogs utan att det förelåg övertygande skäl för ingripandet. yttrande ger vid handen att myndigheten anser att något läkarutlåtande normalt sett inte är erforderligt. handlande skall bedömas mot den bakgrunden. ståndpunkt är dock inte försvarbar. Enligt det citerade motivuttalandet bör missbrukaren om möjligt undersökas av läkare innan definitiv ställning tas om ett omhändertagande. Jag kan inte tolka uttalandet på annat sätt än att läkarundersökning bör vara huvudregel och att undantag från detta krav kan göras - så som också anges i motivuttalandet - endast om ärendet är så brådskande att utrymme inte finns för en undersökning. Jag kan också tänka mig ytterligare något fall där en undersökning inte behövs. t.ex. därför att missbrukaren och hans medicinska situation redan är väl känd av polisen. Det är viktigt att ha i minnet att tillämpningen av 13 § LVM innebär att man med stöd av en social lagstiftning i vårdsyfte berövar någon friheten. Att göra detta på grund av allmänna lekmannamisstankar om en persons hälsotillstånd inger allvarliga betänkligheter. Beträffande behovet av läkarundersökningen vill jag tillägga följande. Vid polismännens besök hos N.N. föll hon ihop. Polismännen antog att detta berodde på att hon var påverkad av alkohol. Efter omhändertagandet fördes N.N. till Ekebylunds behandlingshem. Vid en rutinmässig undersökning konstaterades att N.N:s blodtryck var mycket högt. var hennes blodtryck alarmerande högt och hon fördes akut till sjukhus. Man kan spekulera i om N.N. hade ett för högt blodtryck och om detta kan ha bidragit till att hon sjönk ihop på golvet. Om så varit fallet borde N.N. ha beretts läkarvård. Jag kan naturligtvis inte avgöra huruvida N.N. Blotta misstanken att så kan ha varit fallet understryker dock vikten av att polisen hade bort se till att hon undersöktes av läkare. En sådan undersökning i samband med ett ingripande enligt LVM är som framgår av de citerade motivuttalandena ovan indikerad bl.a. för att utesluta att vederbörandes tillstånd beror på någon sjukdom som inte hänger samman med missbruk av alkohol eller narkotika. dröjsmål med underställande av beslutet hos länsrätt Ett beslut om omhändertagande enligt 13 § LVM skall som tidigare angetts genast underställas länsrätten för prövning (15 § LVM). Någon exakt tidsgräns har inte uppställts. Med uttrycket genast torde dock avses snabbast möjliga handläggning med hänsyn till omständigheterna (se JO 1991/92 s. 271). I det aktuella fallet har omhändertagandebeslutet rörande N.N. fattats men underställts Länsrätten i först . Enligt min mening har det inte funnits några reella skäl för polismyndigheten att, även med beaktande av att beslutet fattades , dröja med underställningen på sätt som skett.