frsrdg · GM04RFK3 · 1999-01-01 00:00:00 — Det politiska uppdraget för med sig en utsatthet som innebär att ledamoten i vissa fall kan tvingas lämna uppdraget med kort varsel. Inkomster som ledamoten uppbär från annat håll, förutom föräldra-penningförmåner från den allmänna försäkringen, föranleder inte nedsättning av riksdagsarvodet. Ledamöterna i åtminstone några partier betalar en avgift till partigrupp och avgift till partidistrikt. syn på riksdagsarvodets storlek kom till uttryck (KU 1959:18) då uttalade att arvodet bör sättas till ett sådant belopp att det ger en med hänsyn till uppdragets natur rimlig inkomst för den som saknar andra inkomster, och helst bör ingen av ekonomiska skäl behöva avstå från att bli riksdagsledamot. Förändringar i den allmänna lönenivån bör få återverkningar även på riksdagsarvodet. I första hand bör jämförelse göras med statstjänstemän i motsvarande inkomstläge. Med uttrycket "uppdragets natur" åsyftade bl.a. att den kontakt med valkretsen som är nödvändig för en ledamot också är tidskrävande och att riksdagsarbetet till sin art är sådant att det splittrar annan verksamhet. Det är därför ofta svårt för en ledamot att utöva yrkes-verk-samhet. Utskottet åsyftade också att ledamotskapet var ett förtroendeuppdrag och att arvodet inte borde sättas så högt att det var "direkt ekonomiskt lockande". Att arvodet skulle motsvara en "rimlig inkomst" innebar att arvodet skulle ha en viss anknytning till den allmänna lönenivån. Från senare tid kan vägledning beträffande arvodets storlek hämtas från de uttalanden som gjordes 1993 i samband med att inrättades. fann i skrivelse till konstitutions-utskottet (1993/94:KU11 s. 20) : Arvodet bör ligga på en nivå som möjliggör att personer inom olika samhällssektorer kan åta sig uppdraget som riksdagsledamot. Riksdags-ledamoten skall vidare inte behöva vara beroende av sidoinkomster med hänsyn till vikten av att ledamöterna har en oberoende ställning. skall ledamöterna självfallet arvoderas på ett sätt som framstår som rimligt i förhållande till andra grupper i samhället och vinner accept i samhället. Att avgöra vad som är ett rimligt arvode för en riksdagsledamot är inte enkelt. Jag anser att arvodet i princip skall motsvara den ställning, det ansvar och den arbetsinsats som uppdraget för med sig. Den utsatthet som uppdraget innebär, dvs. bristen på "anställningstrygghet", bör också beaktas. Arvodet skall vidare främja en allsidig rekrytering av riksdagsledamöter samt upp-levas som rimligt av flertalet medborgare. är ledamotskapet ett för-tro-endeuppdrag som förutsätter ett stort mått av ideellt samhälls-enga-ge-mang. Riksdagsledamöterna kan enligt min mening inte fullt ut arvoderas i proportion till förtroendeuppdragets vikt, ansvar och arbetsinsats. Jag delar dock inte den ibland i den allmänna debatten framförda åsikten att riksdagsledamöter inte skall ha högre lön än de som de företräder. Arvodet måste enligt min mening, bl.a. för att möjliggöra en allsidig rekrytering, vara väsentligt högre än lönen för en genomsnittlig medborgare. När man bedömer vilken nivå riksdagsarvodet skall ha anser jag att man måste väga in hela den ekonomiska bild som gäller för ledamöterna. Den ekonomiska situationen påverkas med all säkerhet inte bara av arvodets storlek utan också t.ex. av vilka pensionsförmåner som uppdraget för med sig. Det finns skäl att i bedömningen också väga in relationen mellan arvodet och den kostnadsersättning på som vid sidan av arvodet på betalar till ledamöterna. betalar en stor del av de kostnader som är förknippade med uppdraget som riksdagsledamot. Man kan diskutera om inte i vart fall delar av kostnadsersättningen måhända i praktiken har karaktären av arvode. En internationell jämförelse visar att riksdagsarvodet är något lägre än vad de danska folketingsledamöterna och de norska stortingsledamöterna får i ersättning. De finska riksdagsledamöterna däremot når först i upp till ett arvode som är i paritet med det svenska riksdags-arvodet. Vid en vidare internationell utblick är det svenska riksdagsarvodet ganska lågt. Det gäller även vid en jämförelse med storleksmässigt jämförbara länder. Det är dock svårt att dra några kategoriska slutsatser eftersom det är svårt att överblicka den totala ersättningsnivån i de utländska systemen. Ett arvode som möjliggör rekrytering från olika samhällssektorer Riksdagsarvodet kan för den som är ung och studerande eller är lågavlönad i sitt yrke framstå som mycket högt. För personer i yrken eller med uppdrag med höga inkomster och för en del företagare kan det framstå som mycket lågt och i praktiken göra det ekonomiskt orimligt att bli riksdagsledamot. Inte bara arvodet är viktigt. Pensionsförmånerna från och inte minst ledamotskapets konsekvenser i pensionshänseende i förhållande till ledamotens yrke har stor betydelse. Detta gäller särskilt personer med höga inkomster i sina yrken. Pensionsförmånerna från såväl som från det allmänna pensions-systemet är direkt beroende av riksdagsarvodets storlek. Ett lägre arvode ger lägre pensionsförmåner än ett högre arvode. Ett riksdagsarvode som är lägre än lönen i ledamotens yrke ger ledamoten en lägre pension än om vederbörande arbetat kvar i sitt yrke. Den som går från ett högavlönat arbete till ett lägre arvode i förlorar alltså inte bara löpande inkomst. De framtida pensionsförmånerna påverkas negativt. Arvodet, pensionsförmånerna och inkomstgarantin spelar därför roll för den som i och med ledamotskapet ger upp en yrkeskarriär och för den företagare som genom ledamotskapet ger upp sitt företag. Det torde tillhöra undantagen att en riksdagsledamot kan förena riksdags-uppdraget med yrkesverksamhet eller företagande. I de fall det förekommer sker ingen minskning av riksdagsarvodet med hänsyn till inkomst från sådan verksamhet. Ålderspension från samordnas dock med annan statlig tjänstepension. En förändring som skett i rekryteringshänseende är att andelen ledamöter från den offentliga sektorn ökat medan andelen ledamöter från den privata sektorn minskat (jfr De folkvalda av och , s. 274). Ett arvode på framstår inte som särskilt attraktivt för en högavlönad i privat sektor. Det finns också inom den offentliga sfären grupper som kan ha svårt att av ekonomiska skäl kandidera till . Hit hör t.ex. högre tjänstemän och personer i den högre forskningen. Även rekrytering till av personer med bakgrund som kommunalt förtroendevalda kan försvåras av att arvodena för dessa i många fall ligger avsevärt högre än för riksdagsledamöter. Genomsnittet för ett kommunalråd I de större kommunerna var arvodena väsentligt högre. Det genomsnittliga arvodet för ett landstingsråd 1997 var ca . För en landstingsstyrelseordförande var genomsnittet . Härtill kommer att förtroendevalda i kommuner och landsting i regel kan utöva uppdraget på hemorten. För att i någon större utsträckning genom arvodet påverka rekryteringen av riksdagsledamöter bland företagsledare i större företag skulle det i många fall behöva höjas till en nivå som jag bedömer är helt orealistisk. Att genom ett högre riksdagsarvode påverka rekryteringen från andra delar av den privata sektorn liksom från den kommunala och landstingskommunala sidan förefaller däremot vara möjligt. Det är inte realistiskt att tänka sig ett riksdagsarvode som är så högt, och som ger så goda pensionsförmåner, att ingen av ekonomiska skäl avstår från att kandidera till . Ersättningen bör dock vara sådan att ledamöter kan rekryteras från så många olika grupper som möjligt. Ett högt arvode är sannolikt i sig inte tillräckligt för att någon skall kandidera till . I botten måste det finnas ett stort samhälls-engagemang. Däremot kan sannolikt ett lågt arvode ha en avhållande effekt. Min bedömning är att bättre möjligheter till allsidig rekrytering av ledamöter kan skapas genom en höjning av arvodet. Jag utgår från att också ser över ledamöternas pensionsförmåner från den utgångs-punkten. Ett arvode som ger ledamöterna en oberoende ställning I samband med inrättandet av 1994 uttalade (1993/94:KU11 s. 20) bl.a. att riksdags-arvodet bör ligga på en nivå som gör att riksdagsledamöterna inte skall behöva vara beroende av sidoinkomster, med hänsyn till vikten av att ledamöterna har en oberoende ställning. Jag bedömer att riksdagsledamöternas arvode är så tilltaget att det utan vidare går att leva på. Ingen behöver normalt sett ha någon annan anställning för att klara sin försörjning. Det är vanligt att ledamöter har arvoderade sidouppdrag och andra biinkomster. Den viktigaste anledningen är förmodligen att ledamöterna har ett stort samhällsengagemang och att det därför är naturligt att engagera sig i olika verksamheter. Riksdagsledamöter har i kraft av att vara förtroendevalda och genom sina sakkunskaper ett stort förtroende som gör dem efterfrågade för olika uppdrag. Med "oberoende" kan man också avse att riksdagsledamöterna skall ha en sådan integritet och trygghet i kraft av en god ekonomisk ställning att han eller hon så långt möjligt förmår stå fri i sina ställningstaganden och att dessa grundas på personlig övertygelse. Riksdagsledamöternas ställning påminner i detta sammanhang om den ställning statstjänstemän, t.ex. domare, har. Det är enligt min mening otillfredsställande att riksdagsledamöternas arvoden numera är väsentligt lägre än lägsta lönen för ordinarie domare. Ett rimligt arvode i förhållande till andra grupper i samhället ledamöter har haft en tämligen gynnsam arvodesutveckling sett över . Arvodet har utvecklats i en takt som väl kan hävda sig med andra gruppers i samhället. Arvodesökningen har varit snabbare än löneökningarna för arbetare och tjänstemän i industrin och för statsanställda. En jämförelse med konsumentprisindex och basbelopp utfaller också till riksdagsledamöternas fördel. Jag anser att utvecklingen av ledamöternas arvode har varit väl motiverad med hänsyn till bl.a. riksdagsledamöternas ställning och arbetsförhållanden. Trots att arvodesutvecklingen varit god har jag kommit till den slutsatsen att den nuvarande arvodesnivån inte svarar mot uppdragets betydelse i relation till nivån på den ersättning som betalas till andra grupper i samhället. Jag tänker bl.a. på förtroendevalda i kommuner och landsting. Det finns inte skäl att direkt anknyta riksdagsarvodet till arvoderingen av kommunalt förtroendevalda. Jag anser dock att det inte är rimligt att arvodera riksdagsledamöterna för deras arbete med ett lägre belopp än vad som i allmänhet betalas till ledande förtroendevalda i landsting och större kommuner. Genom lagarna om avvikelse från ersättningslagen, som var en följd av det s.k. , har riksdagsarvodet släpat efter jämförelsegruppen, dvs. Differensen var vid en viktad beräkning och . Skillnaden var större vid en beräkning utan viktning. Det löneavtal som träffats för domargruppen innebär att lönerna höjts från lägst och högst till lägst och högst från . Därmed har differensen till riksdagsarvodet ökat kraftigt. Avtalet innebär också rejäla löneökningar från och . Införandet av har inneburit att statsrådens arvoden höjts i en betydligt snabbare takt än riksdagsledamöternas arvoden. Statsrådens arvodeshöjningar har varit mycket motiverade. Landets högsta politiska ledning har fortfarande väsentligt lägre arvoden än t.ex. ledande befattningshavare inom näringslivet. Eftersläpningen beträffande riksdagsledamöternas arvode har medfört att statsrådens arvoden nu betydligt överskrider den tillämpade relationen av ledamotsarvodet. Skillnaden mellan riksdagsledamöter-nas arvoden och statsrådens arvoden är . En tillämpning av den tidigare tillämpade relationen mellan riksdagsleda-möternas arvode och statsrådens arvode på skulle innebära att riks-dags-ledamöternas arvoden , när statsråden tjänar , skulle vara . Jag anser att höjningen av statsrådens arvoden och domargruppens löner är mycket befogad. Min bedömning är att riksdagsarvodet skall återställas i relation till dessa grupper. Det bör ske genom en engångsjustering av arvodesnivån. Ett arvode som vinner acceptans i samhället Det svenska folkets förtroende för olika samhällsinstitutioner är föremål för en intensiv diskussion och forskning (jfr t.ex. Opinionssamhället av och ). De senaste årens "affärer" har gett allmänheten en bild av att det före-kommer att förtroendevalda politiker, näringslivsföreträdare och andra makthavare använder sina positioner för att sko sig själva. Höjningar av arvoden och andra förmåner för politiker sätts ofta i relation till politiska beslut som påverkar situationen för någon enskild medborgargrupp. Det har inte minst märkts när det omfattande sanerings-programmet medfört omfattande besparingar i transfereringar och verksam-het. I en strävan att öka allmänhetens förtroende för är det enligt min bedömning viktigt att riksdagsledamöternas arvode uppfattas som rimligt och att beslut om arvodeshöjningar normalt är frikopplade från ledamöternas inflytande. Det vore olyckligt om det uppfattas så att politiker som enda grupp i samhället sätter sin egen lön. Det är lika fel om riksdagsledamöterna får ett arvode som uppfattas som orimligt högt som det är om ledamöterna arvoderas på ett sätt som försvårar en allsidig rekrytering av dugliga människor till . I båda fallen undergrävs anseende vilket skadar det demokratiska systemet. Under min granskning av det ersättningssystem som gäller för riksdags-ledamöterna har jag inte kunnat finna att det på riksdagsområdet finns grund för den inledningsvis nämnda negativa bild som förekommer i den allmänna debatten. Man kan från sådana utgångspunkter inte heller kritisera ordningen för att fastställa arvodet. Min bedömning är i stället att riksdagsarvodet inte är en tillräcklig ersättning för det arbete ledamöterna utför. Med nuvarande arvodesnivå stimuleras bl.a. inte en tillräckligt bred rekrytering av ledamöter. Jag bedömer att det genom en saklig information går att inför allmänheten försvara en, som jag bedömer nödvändig, höjning av arvodets nivå. En nyckel till framgång när det gäller att skapa accept för ett rimligt riksdagsarvode ligger i ett arvodessystem som är långsiktigt hållbart och inte beroende av tillfälliga opinioner. Systemet skall vara tydligt och långsiktigt och karakteriseras av stor öppenhet. I syfte att förbättra öppenheten och tydligheten i systemet anser jag att det skulle vara bra om ställningstaganden i samband med höjningar av riksdagsarvodet öppet motiverades. Riksdagsarvodets utveckling arvodesnämnden verkat efter införandet av har gruppen domare som tidigare tjänade som jämförelsegrupp haft en gynnsam löneutveckling och deras löner har varit betydligt högre än ledamots-arvodet. Den betydande eftersläpning av ledamotsarvodet i förhållande till domargruppen som blev följden av avvikelserna från ersättningslagen i samband med det s.k. har till stor del kvarstått nämnden verkat. Eftersläpningen har ökat genom det löneavtal som träffats för domargruppen. Det hade möjligen kunnat förväntas att genom en engångshöjning eller etappvis skulle återställt arvodet i nivå med jämförelsegruppen. Det har inte funnits några formella hinder för en sådan återställning. Enligt vad jag erfarit har nämnden tidigt övervägt frågan men beslutat att inte göra en återställning. Med den debatt i minnet som förekom i samband med före arvodesnämndens tillkomst, och det faktum att arvodets eftersläpning är en direkt följd av riksdagsbeslut, har jag förståelse för arvodesnämndens ställningstagande i frågan. arvodesnämnden har verkat har differensen mellan riksdagsarvodet och jämförelsegruppens löner således kvarstått, men en viss återhämtning har skett fram . Återhämtningens storlek beror på vilken tidpunkt man tar som utgångspunkt och hur beräkningen sker. Enligt arvodesnämndens beräkningar var skillnaden innan nämnden inrättades . Skillnaden var vid en viktad beräkning och . Efter löneavtalet för domarna har skillnaden blivit avsevärt större. hittillsvarande höjningar av arvodet har skett med stor följsamhet i förhållande till den allmänna löneutvecklingen på arbets-marknaden och den tidigare jämförelsegruppens lönehöjningar. Jag anser att det är en ansvarsfull och bra strategi som innebär att en lång tradition för att göra förändringar av riksdagsarvodet fullföljs. Det är en bra utgångspunkt för nämndens arbete. I arvodesnämndens uppgift bör också ingå att regelbundet pröva nivån på riksdagsarvodet mot bakgrund av samhällsutvecklingen i övrigt. Bedömningen av nivån på riksdagsledamöternas ersättning bör innehålla överväganden utifrån ett brett perspektiv. Jag tänker då främst på de demo-kra-tiska värdena: vikten av att upprätthålla parlamentets och leda-möternas status, betydelsen av att bredda rekryteringen till så att också människor som av ekonomiska skäl kan ha svårt att anta ett ledamotskap kan lockas att bli riksdagsledamöter. Dit hör t.ex. företagare, kommunal- och landstingspolitiker och personer i den högre forskningen m.fl. Arvodets nivå bör vidare vägas i relation till t.ex. statsrådens arvode, ersättningen till andra förtroendevalda och i förhållande till parlamentariker i andra länder. Stor betydelse bör tillmätas det faktum att ledamotskapet ställer allt större krav på ledamotens personliga egenskaper, engagemang och kunskaper. Övergången till personval förstärker kravet på att ersättningen till ledamöterna tillförsäkrar dem tillräckliga resurser och oberoende i sitt uppdrag. Arvodets nivå bör också återspegla det faktum att uppdraget har blivit mycket tidskrävande och att det i de flesta fall fullgörs utanför hemorten och i stor utsträckning tar kvällar och i anspråk. trygghet i vanlig mening finns heller inte och ersättning för övertid och obekväm tid lämnas inte. Sammanfattningsvis är enligt min mening riksdagsarvodet inte längre en tillräcklig ersättning till ledamöterna. Arvodesnivån är för låg och bör höjas. Det kan vara så att människor från grupper med även förhållandevis måttligt höga inkomster avstår från att kandidera till . Differensen till statsrådens arvoden, till domargruppens löner och till arvoden för dem som är ledande politiskt förtroendevalda i landsting och större kommuner har blivit omotiverat stor. Ersättningen är också internationellt sett låg. Jag finner att ett skäligt riksdagsarvode bör vara fr.o.m. . Jag förordar att kostnadsersättningen sänks med . Jag har övervägt olika system med differentierade arvoden. Därmed avses vanligen en differentiering i förhållande till ålder eller tid i parlamentet. Ett system med grundarvode och ålderstillägg efter tid i parlamentet tillämpas i . I flertalet studerade länder, däribland , , och , har alla ledamöter samma arvode. arvodeskommitté diskuterade införandet av ålderstillägg för ledamöter motsvarande vad de flesta statstjänstemän i den löne-klass som låg till grund för riksdagsarvodet hade (se KU 1974:18, bilaga 1 s. 9). Kommittén avvisade dock tanken på ett på detta sätt differentierat arvode och förordade att ersättningen skulle vara lika för alla ledamöter. Det finns för svenska förhållanden, som jag ser det, inget att vinna med en åldersdifferentiering av arvodet. Den önskvärda breddningen av rekryte-ringen till skulle knappast påskyndas genom en differentiering som innebär att arvodet stiger med ökande ålder eller tid i . En differentiering av arvodet kan också tänkas med utgångspunkt i ledamotens inkomst. Differentieringen kan antingen ta sikte på att genom ett högre arvode kompensera för en eventuell inkomstförlust i förhållande till ledamotens yrke eller att reducera riksdagsarvodet i förhållande till yrkes-inkomster eller andra sidoinkomster. Ett arvodessystem med samordning mellan arvode och sidoinkomster tillämpas i . Frågan om en samordning vid sammanträffande av förmåner på grund av uppdrag som riksdagsledamot och på grund av statsanställning berördes 1973 av (KU 1973:50 s. 6). Utskottet uttalade att full-görandet av uppdraget som riksdagsledamot enligt en särskild bestämmelse i regeringsformen måste anses gå före utövandet av ledamotens yrke och att löneavdrag i förekommande fall fick göras i den tjänst ledamoten hade vid sidan av uppdraget som riksdagsledamot. arvodeskommitté (se KU 1974:18 bilaga 1 s. 7) noterade uttalande och gick inte närmare in på frågan om en eventuell samordning mellan olika utgående förmåner. Kommittén förutsatte dock att ledamöternas engagemang vid sidan av riksdagsarbetet skulle komma att minska till följd av den ökande arbetsbördan i . Det tillhör undantagen att en riksdagsledamot i någon större omfattning kan förena yrkesverksamhet eller företagande med sitt uppdrag i . Det förekommer att ledamöter korta tider arbetar i sina yrken. I det avseendet har kommittén haft rätt i sin förutsägelse. Kommitténs förhoppning om minskat engagemang vid sidan av riksdagsarbetet har knappast infriats vad gäller ledamöternas sidouppdrag i och utanför . Riksdagsledamöterna engagerar sig i stor utsträckning i olika nämnder, styrelser och utredningar vid sidan av riksdagsarbetet. I de flesta fall har dessa engagemang ett samband med uppdraget som riksdagsledamot. Riksdagsledamöter har i kraft av att vara förtroendevalda och av sina sakkunskaper ett stort förtroende som gör dem mycket efterfrågade för olika uppdrag. När det gäller sidouppdragen i gäller enligt 7 kap. 11 § riksdagsordningen att en ledamot inte utan medgivande kan undandra sig uppdrag som han utsetts till genom val. Det är från allmänna utgångspunkter bra att en riksdagsledamot genom olika uppdrag får så bred erfarenhet som möjligt, så länge uppdragen inte inkräktar på riksdagsarbetet. En differentiering av arvodet genom en samordning, dvs. en sänkning av arvodet med hänsyn till annan inkomst och förmögenhet, vore av rekryteringsskäl olyckligt. Personer med andra inkomster eller förmögenhet skulle, om de invaldes i , med en sådan lösning utföra riksdagsuppdraget enbart eller till stor del i form av ideellt arbete. En differentiering som innebär ett högre riksdagsarvode för ledamöter med högre inkomster skulle teoretiskt också kunna tänkas. Rekryteringen till av ledamöter från grupper med högre inkomster skulle kunna tänkas underlättas med ett sådant system. För att uppnå några reella effekter skulle arvodesskillnaderna behöva bli mycket stora. Jag bedömer att en sådan ordning bl.a. därför inte är önskvärd. Riksdagsarvode utgår med samma belopp till alla ledamöter. Å andra sidan är de individuella skillnaderna stora när man ser till den totala ersättningsbilden. Tilläggsarvodena till ordförande, vice ordförande i utskott och vice talmän samt arvodena för sidouppdrag i innebär i praktiken att ledamotsuppdraget är förenat med en differentierad ersättning. Om bedömer att det finns behov av en ökad differentiering av ersättningen till ledamöterna med hänsyn till ålder eller position i skulle en utbyggnad av sidoarvodena kunna vara en framkomlig väg. infördes en differentiering av riksdagsarvodet med hänsyn till de kostnader uppdraget förde med sig. utgick lägre arvode till den som bodde i än till den som bodde ute i landet. Alla riksdagsledamöter erhåller arvode med samma belopp och härutöver en kostnadsersättning med samma belopp, av basbeloppet , dvs. Ersättningen sänktes från 16 2/av basbeloppet i samband med de ändringar av ledamöternas ekonomiska villkor som gjordes . Enligt kommunalskattelagen är riksdagsledamöternas kostnadsersättning skattepliktig intäkt, och de särskilda omkostnader som uppdraget medför och som inte är avsedda att täckas av traktamente och reseersättning får dras av helt. Utvecklingen av stöd till ledamöterna innebär att betalar allt större del av de kostnader uppdraget för med sig. Genomgripande förändringar av reglerna för traktamente och reseersättning genomfördes till en beräknad nettokostnad av . Förändringarna innebär att svarar för kostnader som uppkommer vid ledamöternas resor, dvs. resekostnader, logikostnader, merutgifter för måltider m.m. (ökade levnadskostnader). Även de resor för uppdraget som görs till eller till andra platser under delar av då inte är samlad betalas av .