bet · GN01JuU4 · 1999-12-07 00:00:00 — Utskottet villemellertid inte nu föregripa det beredningsarbetesom pågår i . Motion T463 i dennadel avstyrks.Anlitande av psykologer inom rättsväsendetI motionerna Ju407 (kd) och Ju803 (fp) yrkas att aktivt stödav bl.a. ekonomisk art skall lämnas åt Institutetför Forensisk Psykologi.Utskottet har tidigare behandlat liknandemotionsyrkanden (bet. 1997/98:JuU24 s. 21 f och bet.1998/99:JuU26 s. 20). För en utförlig redovisning avvad som gäller bl.a. i fråga om användning avsakkunniga i rättegångar och det projekt sommotionen tar sikte på kan hänvisas till detförstnämnda betänkandet. Sammanfattningsvis gårprojektet ut på att , och psykologiskainstitutionen vid skall bildaett bolag med namnet . Bolagets affärsidé är attsystematisera formerna för hur adekvat psykologiskkunskap, kompetens och forskning tillförsrättsväsendets olika delar. Målsättningen förbolaget skall vara att huvuddelen av desakkunniguppdrag som lämnas av rättsväsendet tillpsykologer skall förmedlas av bolaget. Denövergripande tanken är att rättsväsendet alltidskall anlita psykologer av erkänt hög kompetens.Utskottet anförde vid /1998 attfrågan om huruvida en psykolog som anlitas somsakkunnig i ett mål eller ärende har erforderligkompetens för sitt uppdrag är en fråga som måstebedömas av den myndighet eller domstol som anlitarhonom. När det gäller psykologer som anlitas avdomstol ansåg utskottet att det förtjänade attframhållas att domstolen alltid måste avgöra måletpå grundval av vad den finner bevisat och alltsåaldrig kan vara bunden av en sakkunnigs uppfattning.Det nu anförda hindrade inte att utskottet delademotionärernas uppfattning att psykologer, somanlitas av rättsväsendet som sakkunniga, bör varaväl skickade för sitt uppdrag. Att olika initiativtas av enskilda och myndigheter för att höjakompetensen bland dessa psykologer ansåg utskottetböra välkomnas. Vad gäller ansåg utskottet att det intefanns tillräckligt underlag för att ta ställningtill om staten bör stödja bolagets verksamhet. Meddet anförda avstyrkte utskottet den då aktuellamotionen.Vid frågans behandling under förra iapril 1999 antecknade utskottet att det hadeinhämtat att någon verksamhet i bolaget ännu intekommit i gång. Stöd hade sökts hos , men någotsvar hade då inte erhållits. Utskottet avstyrkte dendå föreliggande motionen.Enligt vad utskottet inhämtat hade i november 1999någon verksamhet ännu inte kommit i gång i bolaget.Utskottet står alltjämt fast vid sina uttalandenvid riksmötena /98 och 1998/99. Emellertid finnsdet inte heller något underlag för att taställning till om staten bör stödja bolagetsverksamhet. Motionerna Ju407 och Ju803 avstyrks.Förhör med barnI motion Ju911 (m) begärs ändringar av 17 §förundersökningskungörelsen i syfte att ge polisenbättre förutsättningar för att genomföra förhör medbarn. Motionärerna framhåller bl.a. att ett barn somhörs under förundersökning måste få den tid och detillfällen det behöver för att kunna berätta alltsom det vet.I förundersökningskungörelsen (1947:948) finnsbestämmelser om förhör med bl.a. barn underförundersökning i brottmål. Av 17 §förundersökningskungörelsen framgår att förhör mednågon som är och som är misstänkt förbrott, målsägande eller vittne, skall planeras ochverkställas så att det inte uppkommer fara för attden som förhörs tar skada. Särskild varsamhet böriakttas om förhöret rör sexuallivet. Det bör nogatillses att uppseende inte väcks kring förhöret.Detta får inte göras mera ingående änomständigheterna kräver. Förhör bör äga rum endasten gång, såvida det inte främst med hänsyn till densom förhörs är lämpligare att hålla flera förhör.Härutöver kan nämnas att förhör med barn bör hållasav någon med särskild fallenhet för uppgiften. Ärutsaga av barn av avgörande betydelse förutredningen bör, om det finnes vara av vikt medhänsyn till barnets ålder och utveckling samtbrottets beskaffenhet, någon som äger särskildsakkunskap i barn- eller förhörspsykologi biträdavid förhöret eller yttra sig angående värdet avbarnets utsaga (18-19 §§förundersökningskungörelsen).Riksåklagaren har behandlat frågan om förhör medbarn under förundersökning i promemorianFörundersökning vid sexuella övergrepp mot barn (RÅ-PM 1999:01). RÅ pekar i promemorian på att det kanfinnas ett antal skäl att hålla mer än ett förhörmed barnet. Sådana skäl är följande.- Ett långt förhör är tröttande för ett litet barn.- En social kontakt måste upprättas mellanförhörsledaren och barnet.- Kontrollfrågor behöver ställas för att bedömatilltron till barnets uppgifter. Har motstridigauppgifter framkommit under utredningen, är detviktigt att ett kompletterande förhör hålls.- Det kan ibland vara nödvändigt att besöka platsendär en händelse ägde rum och där genomföra ettförhör.- Försvararen eller den misstänkte skall beredastillfälle att via förhörsledaren ställa frågor tillbarnet.- Förhörsledaren kan behöva kontrollera att enmålsägandes uppgifter står fast.Utskottet vill till en början framhålla attregleringen i förundersöknings-kungörelsen rörandeförhör med barn präglas av hänsynstaganden till dethörda barnets utsatta ställning. Det måste ocksåbeaktas att - åtminstone i den mån det hörda barnetberörs av brottsligheten - det som regel måste ansesvara till barnets bästa att saken blir utredd.Bestämmelserna synes alltså stå i godöverensstämmelse med artikel 3 i Förenta nationernaskonvention angående barnets rättigheter() som stadgar att, vid åtgärder avbl.a. domstolar och myndigheter som rör barn,barnets bästa skall komma i främsta rummet. Atthänsyn till det hörda barnet skulle påkalla någonförfattningsändring kan utskottet alltså inte finna.Frågan är då om, som motionärerna hävdar,bestämmelserna lägger hinder i vägen förbrottsutredningar som berör barn. Den aktuellabestämmelsen föreskriver att förhör bör äga rumendast en gång, såvida det inte främst med hänsyntill den som förhörs är lämpligare att hålla fleraförhör. Det är således till en början klart attflera förhör får hållas för att undvika att barnetutsätts för onödiga påfrestningar. Avfattningen avbestämmelsen ger emellertid ett visst utrymme föratt hålla mer än ett förhör även när utredningenkräver det och så har bestämmelsen också uppfattatsi RÅ:s ovan anmärkta promemoria.Vid en samlad bedömning kan utskottet inte finnaannat än att den nuvarande regleringen iförundersökningskungörelsen innebär en lämpligavvägning mellan hänsynen till det hörda barnetsutsatta situation och intresset av en korrekt utfördbrottsutredning. Utskottet avstyrker motion 911 i nuberörd del.Forum vid skadeståndskrav på grund avfelaktig myndighetsutövningI motion Ju813 (m) begärs en reform av forumreglernavid skadeståndstalan på grund av felaktigmyndighetsutövning. Motionärerna menar att dennuvarande regleringen i vissa fall av s.k.kumulerade fel kan hindra den enskilde från att fåsin talan prövad av domstol.Skadeståndslagen (1972:207) ger regler omskadestånd när inte annat är särskilt föreskriveteller föranleds av avtal eller i övrigt följer avregler om skadestånd i avtalsförhållanden ( 1 kap. 1§).I lagens 3 kap. finns bestämmelser omskadeståndsansvar för det allmänna. Staten ellerkommun skall sålunda ersätta personskada, sakskadaoch ren förmögenhetsskada, som vållas genom feleller försummelse vid myndighetsutövning iverksamhet för vars fullgörande staten ellerkommunen svarar. Motsvarande gäller förkommunalförbund, församling och kyrklig samfällighet(2 §). Staten eller kommun skall i vissa fallersätta ren förmögenhetsskada som vållats av att enmyndighet lämnat felaktiga upplysningar eller råd (3§). Talan om ersättning enligt 2 § får dock inteföras med anledning av beslut av ellerregeringen eller av ellerRegeringsrätten, om inte beslutet upphävts ellerändrats. Sådan talan får inte heller föras medanledning av beslut av lägre myndighet, vilket efteröverklagande prövats av regeringen, Högsta domstoleneller Regeringsrätten, utan att beslutet upphävtseller ändrats (7 §).Som huvudregel skall talan om ersättning mot stateneller kommun väckas i enlighet med bestämmelserna iRB, dvs. vid allmän underrätt (tingsrätt).I 3 kap. 10 § skadeståndslagen har emellertidmeddelats särskilda regler om forum för vissa slagav anspråk som avses i samma kapitel. Av paragrafenföljer sålunda att talan om ersättning enligt 3 kap.2 § med anledning av dom eller beslut av Högstadomstolen, Regeringsrätten eller hovrätt skallväckas i , under det att talan motsådant avgörande av tingsrätt skall väckas ihovrätt. På motsvarande sätt gäller attersättningstalan enligt 3 kap. 2 § med anledning avbeslut eller åtgärd av statsråd, justitieråd,regeringsråd, någon av ombudsmän,justitiekanslern, riksåklagaren, domare ellergeneraladvokat i Europeiska gemenskapernas domstol,domare i förstainstansrätten vid denna domstol ellerden som utövar något av dessa ämbeten eller avhovrättsdomare eller revisionssekreterare skallväckas i ; sådan talan med anledningav beslut eller åtgärd av domare i allmän underrätt,inskrivningsdomare eller annan som vidinskrivningsmyndighet har förordnats att handläggainskrivningsärende skall väckas i hovrätt.Av skäl som utskottet redovisar nedan skall alltsåtalan enligt 3 kap. 10 § skadeståndslagen väckas vidsådan domstol som enligt 2 kap. 2 § eller 3 kap. 3 §RB som första instans skall uppta mål om ansvareller enskilt anspråk på grund av brott som begåttsav vissa statliga befattningshavare i derastjänsteutövning (forum privilegiatum).Av 10 kap. 21 § RB följer att regleringen i 3 kap.10 § skadeståndslagen gäller i stället för RB:sbestämmelser om laga domstol. Om en talan som avsesi den sistnämnda paragrafen väcks vid tingsrätt, kanden alltså avvisas på grund av rättegångshinder.I fråga om regleringen av behörig domstol i nuifrågavarande fall anförde departementschefen underförarbetena till skadeståndslagen bl.a. följande.Hänsyn till själva instansordningen påkalladetydligen att man inte gjorde några avsteg från dennanär det gällde skadeståndskrav med anledning avbeslut av administrativ myndighet eller sådanajudiciella avgöranden av förvaltningsdomstol ellerspecialdomstol som inte överprövades av allmändomstol. För sådana fall borde därför som huvudregelgälla att skadeståndstalan skulle väckas vid allmänunderrätt. Särskilda synpunkter gjorde sig dockgällande beträffande Kungl. Maj:t:s i statsrådet ochRegeringsrättens avgöranden samt beslut avjustitiekanslern och riksåklagaren.Det uppkom, framhöll departementschefen, speciellaproblem när det gällde skadeståndskrav med anledningav sådana judiciella avgöranden av allmän domstoleller specialdomstol som överprövats av hovrätt ochHögsta domstolen. Det var inte överensstämmande medgrunderna för instansordningen att en lägre instansskulle kunna pröva riktigheten av de högreinstansernas avgöranden, om också baraprejudiciellt. Reglerna i 2 kap. 2 § och 3 kap. 3 §RB om s.k. forum privilegiatum för bl.a. domare vidde allmänna domstolarna och vissa specialdomstolarfick också ses som ett uttryck för denna tankegång.När det gällde skadeståndsanspråk mot staten medanledning av dessa domstolars avgöranden syntes mandärför i forumfrågan böra följa den ordning somenligt nämnda lagrum gällde i fråga om de domare somhade forum privilegiatum.Det var i och för sig naturligt att enskadeståndstalan mot det allmänna med anledning aven tjänstemans åtgärd eller underlåtenhet i tjänstenprövades i samma ordning som åtal för ämbetsbrotteller enskilt anspråk på grund av sådant brott. Detblev också resultatet av den angivnahuvudregeln om behörighet för allmän underrätt, omman bortsåg från några specialfall. Men ocksåprocesstekniska och processekonomiska skäl taladeför att samma instansregler skulle gälla förprövningen av ett ersättningskrav mot staten medanledning av en tjänstemans fel eller försummelseoch för prövningen av ett mot tjänstemannen självriktat skadeståndskrav. Väcktes talan mot bådestaten och den enskilde tjänstemannen bordemöjligheter finnas att handlägga målen gemensamt.Detta blev emellertid omöjligt om det gällde olikaregler beträffande instansordningen. Man löpte dåden risk för motstridiga avgöranden rörandeidentiska frågor som det i och för sig rådde fullenighet om att man så långt som möjligt borde undgå.Av sådana processuella skäl som departementschefennu anfört ansåg han att den särskilda forumregel somskulle ges beträffande skadeståndsanspråk medanledning av sådana judiciella avgöranden somöverprövas av allmän domstol, borde helt och hålletanpassas till reglerna om forum privilegiatum. Detinnebar att forumregeln blev tillämplig ocksåbeträffande skadeståndstalan med anledning avjustitiekanslerns och riksåklagarens beslut, fastänhänsynen till instansordningen i dessa fall inte ioch för sig påkallade någon avvikelse frånhuvudregeln om behörighet för allmän underrätt ifråga om anspråk med anledning av administrativabeslut.En sådan särskild forumregel borde ges detinnehållet att skadeståndstalan mot staten medanledning av dom eller beslut av hovrätt, allmänunderrätt, expropriationsdomstol, vattendomstoleller krigsrätt skulle väckas vid den domstol somenligt 2 kap. 2 § eller 3 kap. 3 § RB var behörigatt ta upp mål om ansvar eller enskilt anspråk pågrund av ämbetsbrott av domare vid den domstol sommeddelat domen eller beslutet. Talan med anledningav beslut eller åtgärd av tjänsteman som anges inämnda lagrum i RB skulle väckas vid den domstol somvar behörig att ta upp mål om ansvar eller enskiltanspråk på grund av ämbetsbrott av sådan tjänsteman.Av hänsyn bl.a. till instansordningen och dågällande regler om åtal för ämbetsbrott avregeringsledamot, justitieråd och regeringsråd bordevidare tilläggas behörighet attpröva ersättningsanspråk med anledning av dess egna,Regeringsrättens eller avgöranden,anförde departementschefen vidare (prop. 1972 :5 s.380 f).Det problem som motionärerna uppmärksammat rör iförsta hand den situationen att någon vållats skadagenom fel eller försummelse vid myndighetsutövningav flera myndigheter, av vilka någon omfattas avregeln i 3 kap. 10 § skadeståndslagen. När denskadelidande väcker talan mot staten blir olikaregler om rätt domstol gällande, vilket kan ledatill att talan i viss del avvisas. Inte heller kannågon gemensam handläggning komma till stånd avanspråk som på grund av de nu aktuella reglernaskall tas upp vid olika fora.Justitiekanslern () har i sitt remissyttrandeöver betänkandet Det allmännas skadeståndsansvar vidöverträdelse av EG-regler (SOU 1997:194)uppmärksammat problematiken (dnr ). JKframhöll i sitt yttrande att i hans verksamhet vidnågra tillfällen aktualiserats frågan hur den rätttill skadestånd, som enligt den svenskaskadeståndsrätten kan föreligga vid samverkandeskadeorsaker, skall kunna prövas i ett sammanhangnär ett händelseförlopp påstås innefatta fel avolika instanser som var för sig eller i vart falltillsammans kan vara skadeståndsgrundande och någonav de utpekade instanserna faller underforumbestämmelsen i 3 kap. 10 § skadeståndslagen.Som exempel kunde nämnas en talan mot staten somväcktes vid tingsrätt och där det gjordes gällandeatt både en allmän underrätt och en åklagarmyndighetförfarit felaktigt. På grund av 3 kap. 10 §skadeståndslagen avvisades talan i den del den avsågtingsrätten. I ett annat skadeståndsmål hade talangrundats både på ett visst förfarande iRegeringsrätten och på vissa åtgärder av andramyndigheter. I det målet hade talan såvitt avsågRegeringsrätten avvisats av samma skäl. Det kundeenligt JK ifrågasättas om inte den nuvarandeordningen innebar att det ibland blev omöjligt elleri vart fall ytterligt svårt för den enskilde attkomma till sin rätt när flera myndigheters åtgärderi samverkan hade orsakat en skada. Denna problematikborde även kunna få aktualitet när skadeståndstalaninnefattade påstående om att staten gjort sigskyldig till fel som bestått i överträdelse avgemenskapsrätten. JK förordade att spörsmålet skulleövervägas i lämpligt sammanhang.Utskottet har erfarit att JK avser att överlämna en promemoria i ämnet tillRegeringskansliet.Enligt vad utskottet inhämtat pågår för närvarandeinga överväganden i frågan i Regeringskansliet.Av JK:s ovannämnda remissyttrande och deavvisningsbeslut till vilka han hänför sig framgår,enligt utskottets bedömning, att den gällandelagstiftningen rörande talan mot staten enligt 3kap. 2 § skadeståndslagen för fel eller försummelsevid myndighetsutövning i vissa fall kan vållasvårigheter för käranden. Att bedöma om någralagstiftningsåtgärder är påkallade låter sigemellertid inte göras utan omsorgsfullaöverväganden. När nu JK avser att aktualiseraproblemet genom en promemoria tillRegeringskansliet, anser utskottet dock inte att detnu finns skäl för att ta något initiativ.Den fortsatta hanteringen av frågan iRegeringskansliet bör avvaktas. Utskottet avstyrkermotion Ju813.KameraövervakningI motion Ju810 (c) efterfrågas en lagreglering avanvändning av övervakningskameror i taxibilar.Kostnaden för att ansöka om tillstånd tillkameraövervakning i taxibilar bör dessutom sänkas,anser motionären.Lagen (1998:150) om allmän kameraövervakninginnehåller bestämmelser om användningen avövervakningsutrustning. Lagen skiljer mellan allmänkameraövervakning som kräver tillstånd och sådan sombara kräver anmälan. Sålunda är det enligt 11 §under vissa förutsättningar tillräckligt med anmälanvid allmän kameraövervakning i banklokal ellerpostkontor. Vidare får övervakningskamera på vissavillkor sättas upp i butikslokal, dock interestaurang eller annat näringsställe (12 §). I vissanärmare angivna fall krävs varken tillstånd elleranmälan (7-9 §§). Det gäller t.ex. övervakning sompolismyndighet bedriver i syfte att förebygga ellerförhindra brott. Tillstånd meddelas av länsstyrelsensom bl.a. har att beakta vad som anges i 6 §. Avparagrafen framgår att tillstånd skall meddelas omintresset av sådan övervakning väger tyngre än denenskildes intresse av att inte bli övervakad. Viddenna bedömning skall särskilt beaktas bl.a. omövervakningen behövs för att förebygga brott. Etttillstånd till allmän kameraövervakning får helteller delvis meddelas för begränsad tid (19 §).Länsstyrelsens beslut kan överklagas hos allmänförvaltningsdomstol (29 §).Frågan om tillstånd till användning avövervakningskamera i taxibilar är föremål förrättslig prövning. Sedan i Stockholmslän avslagit en ansökan om tillståndtill sådan användning, överklagades beslutet tilllänsrätten som lämnade överklagandetutan bifall. Talan mot länsrättens beslutfullföljdes i Kammarrätten i som prövademålet enligt den nu gällande lagen om allmänkameraövervakning. Kammarrätten, som inhämtadeyttrande från Justitiekanslern, avslog överklagandeti . Kammarrätten konstaterade attsyftet med lagstiftningen var att skydda enskildamot integritetskränkningar som kan orsakas avanvändning av övervakningsutrustning. Vad somanförts till stöd för ansökan fick i och för siganses beaktansvärt. I det aktuella fallet var detemellertid fråga om utrustning som medgav enförhållandevis närgången granskning. Vidare skulledenna kombineras med bild- och ljudinspelning,vilket avsevärt skulle öka integritetsintrånget. Viden samlad bedömning fann Kammarrätten att det rördesig om ett så stort intrång i enskildas personligaintegritet att detta vägde tyngre änövervakningsintressena. Kammarrättens avgörande haröverklagats till Regeringsrätten som nyligenmeddelat prövningstillstånd i målet (beslut den 5oktober 1999 i mål 6572/1998). Något slutligtavgörande föreligger alltså inte.Vid förra behandlade trafikutskottet ettmotionsyrkande liknande det nu ifrågavarande.Trafikutskottet konstaterade att lagen om allmänkameraövervakning endast varit i kraft i någramånader och att justitieministern aviserat enutvärdering av lagen. Vidare noteradetrafikutskottet att ett mål av principiell betydelsehade fullföljts till fann det rimligt att taxiförare fickta ny teknik till hjälp för att kunna skydda sig motangrepp. fann dock att mot den nuangivna bakgrunden inte nu borde uttalasig rörande möjligheterna att användaövervakningskamera i taxibilar. Motionen avstyrktes(1998/99:TU10 s. 11 f).I ett skriftligt frågesvar i den 9september 1999 har justitieministern förklarat atthon bedömde att det kunde vara lämpligt attregeringen tog upp frågan om behovet av att i lagsärskilt reglera möjligheten till kameraövervakningi taxibilar så snart det fanns ett lagakraftvunnetställningstagande i frågan.Utskottet instämmer i trafikutskottets bedömningatt det är rimligt att taxiförare i princip fåranvända ny teknik för att skydda sig mot brottsligaangrepp. Huruvida nuvarande lagstiftning ger utrymmeför kameraövervakning av här aktuellt slag är enfråga som det ankommer på domstolarna att bedöma.Frågan är också föremål för prövning iRegeringsrätten. Härtill kommer attjustitieministern aviserat att regeringen kan kommaatt se över frågan sedan Regeringsrätten meddelatsitt avgörande.Utskottet avstyrker motion Ju810 i denna del.Av 30 § lagen om allmän kameraövervakning följeratt regeringen eller den myndighet regeringenbestämmer får ge länsstyrelserna rätt att ta utavgifter för en ansökan, anmälan ellertillsynsåtgärd.Av 3 § förordningen (1998:314) om allmänkameraövervakning framgår att avgift för ansökan omtillstånd till sådan övervakning bestäms enligtavgiftsklass 5 i 10 § avgiftsförordningen(1992:191). Avgiften uppgår till 2450 kr.Utskottet har från i läninhämtat att tillstånd till allmän kameraövervakningi flertalet fall meddelas tills vidare. I vissa fallsker dock en tidsbegränsning, normalt till fem år.Utskottet kan inte finna fog för att anse attavgiften för tillstånd till allmän kameraövervakningär för hög och avstyrker motion Ju810 i nu aktuelldel.Åtgärder mot inställda huvudförhandlingarI motion Ju723 (m) begärs åtgärder för att kommatillrätta med inställda huvudförhandlingar ibrottmål. Motionärerna efterfrågar bl.a. enmöjlighet till tredskodom i brottmål.Utskottet har vid flera tidigare tillfällenbehandlat motionsyrkanden av motsvarande innebörd.För en utförlig redogörelse för tidigareställningstaganden och genomförda undersökningar iämnet kan hänvisas till betänkandet 1998/99:JuU1 s.29 f. Situationen kan sammanfattas så attRiksrevisionsverket i två rapporter (RRV 1994:16 ochRRV 1997:48) analyserat frågan och lämnat förslag pååtgärder. Bland dem kan nämnas en ökad användning avett förenklat delgivingsförfarande, polishämtningoch häktning. Vidare har påregeringens uppdrag gjort en studie av omfattningenav problemet.I det nämnda betänkandet vidhöll utskottet tidigareuttalanden som i huvudsak gick ut på att utskottetser med stark oro på problemet med inställdaförhandlingar. Utskottet underströk också vikten avatt regeringen tar erforderliga initiativ i ämnet.När utskottet senast behandlade motionsyrkandenmotsvarande de nu ifrågavarande var det i sambandmed propositionen 1998/99:37 Ändringar irättegångsbalken m.m. Utskottet framhöll då att det,i likhet med regeringen, fäste stor vikt vid attbestämmelserna om påföljd för utevaro frånförhandling var utformade så att man i möjligastemån kunde komma till rätta med de problem som följdemed att ställa in förhandlingar för att sedan behövakalla till ny förhandling. Utskottet konstateradeatt regeringens förslag i propositionen var ett stegi rätt riktning.När det sedan gällde motionsönskemålen omytterligare åtgärder noterade utskottet att det intesaknades vare sig analyser eller förslag på åtgärderi ämnet. Utskottet, som anmärkte att frågan omåtgärder mot inställda huvudförhandlingar bereddes iJustitiedepartementet, kunde inte se något behov avytterligare utredningsarbete. Vilka åtgärder somborde vidtas fick den fortsatta beredningen iRegeringskansliet visa. Som utskottet tidigareframhållit var det dock viktigt att regeringen togerforderliga initiativ i frågan. Då föreliggandemotionsyrkanden avstyrktes (1998/99:JuU13 s. 4).I regleringsbrevet för domstolsväsendet har regeringen givit Domstolsverketi uppdrag att lämna förslag till åtgärder för attminska antalet inställda huvudförhandlingar ibrottmål i tingsrätterna. I den utsträckningförslagen kräver författningsändringar skall verketlämna förslag till sådana.