bet · GM01JuU22 · 1999-04-27 00:00:00 — Motbakgrund härav anser utskottet att några ytterligareuttalanden av inte kan anses erforderliga.Utskottet avstyrker motion Ju709 i nu ifrågavarandedelar.PreskriptionsavbrottI motion Ju916 (m) begärs att preskriptionsavbrottskall inträda redan när en misstänkt delgesförundersökningsprotokollet. Enligt motionärernasuppfattning innebär nuvarande regler inte bara enrisk för åtalspreskription utan också för attbrottsoffret går miste om brottsskadeersättningenligt brottsskadelagen (1978:413).Vad först gäller frågan om åtalspreskription hadeutskottet att ta ställning till ett motsvarandemotionsyrkande vid /98 (1997/98:JuU1s. Utskottet anförde den gången följande.Av 35 kap. 1 § BrB framgår att den tidsfrist eftervars utgång påföljd för brott i allmänhet inte kanådömas, dvs. åtalspreskription inträder, endast kanavbrytas genom att den misstänkte häktas ellererhåller del av åtal för brottet. Frågan om påvilket sätt åtalspreskription skall kunna avbrytasövervägdes ingående under förarbetena tillbrottsbalken. Departementschefen anförde i dennafråga att det inte fanns tillräckliga skäl att låtadelgivning av misstanke om brott varapreskriptionsavbrytande. En sådan ordning skulle imånga fall leda till en betydande förlängning avpreskriptionsfristerna och kunna leda tillprocessuella komplikationer, t.ex. i frågan omhuruvida delgiven misstanke avsett den sedermeraåtalade gärningen. Det kunde visserligen inteförnekas att de möjligheter gällande ordning gav denmisstänkte att själv förhindra preskriptionsavbrottkunde leda till föga tillfredsställande resultat.Enligt departementschefen kunde emellertid varjegränsdragning, hur den än skedde, i enskilda fallmedföra mindre gynnsamma konsekvenser (NJA II 1962s. 564 f).Efter att ha erinrat om att en annan ordning finnsi skattebrottslagen (1971:69) förklarade utskottetatt det inte var berett att frångå den reglering ifråga om åtalspreskriptionen som kommit till uttrycki och avstyrkte det då förevarandemotionsyrkandet.Såvitt avser brottskadeersättning har riksdagennyligen antagit en lag om ändringar ibrottsskadelagen (prop. 1998/99:41, bet.1998/99:JuU20, rskr. 1998/99:175). Ändringarna idenna del innebär sammanfattningsvis att rätten tillbrottsskadeersättning kvarstår . Om allmänt åtal har väckts,skall ansökan om brottsskadeersättning göras från det att dom eller slutligt beslut harvunnit laga kraft. Har allmänt åtal inte väckts menförundersökning inletts, skall ansökan göras från det att förundersökningen lagts nedeller avslutats. I övriga fall skall ansökan görasinom från det att brottet begicks. Om detfinns synnerliga skäl, kan dock en ansökan prövasäven om den kommit in för sent.I enlighet med gällande rätt skall alltjämt gällaatt ansökan prövas endast om brottet har anmältstill polis eller åklagare eller om sökanden visargiltig anledning till att någon sådan anmälan intehar gjorts.Vidare innebär den nya lagen att en särskildbestämmelse om preskription av fordran påbrottsskadeersättning införs. Preskriptionstiden förbrottet gäller som en yttersta tidsgräns för rätttill sådan ersättning oavsett vad som är föreskrivetom tid för att ansöka om brottsskadeersättning. Enfordran på brottsskadeersättning skall preskriberasenligt samma regler som gäller för en fordran påskadestånd i anledning av brottet.Särskilda regler om preskription av skadestånd pågrund av brott finns i 3 § preskriptionslagen(1981:130). Dessa preskriptionsregler innebär bl.a.att en fordran på skadestånd i anledning av brottpreskriberas tidigast efter brottet men atttiden förlängs i vissa fall. Förlängning kan ske ide fall då tiden för åtalspreskription för brottetär eller längre. Den nya lagregleringeninnebär att också preskriptionstiden för anspråk påbrottsskadeersättning kan förlängas på motsvarandesätt.När det gäller åtalspreskription är utskottet inteheller berett att frångå brottsbalkensreglering. I fråga om risken för preskription avrätt till brottsskadeersättning anser utskottet attde nya bestämmelserna i brottsskadelagen måste ansestillräckliga för att rättsförluster för brottsofferskall undvikas. Motion Ju916 i nu berörd delavstyrks.Otillåten utlämning av videogramI motion Ju917 (m) begärs en skärpning avbestämmelserna om videohandlares ansvar förotillåten utlämning av film eller videogram.Enligt 16 kap. 10 c § första stycket BrB döms densom uppsåtligen eller av grov oaktsamhet iyrkesmässig verksamhet eller annars i förvärvssyftetill den som är lämnar ut en film,ett videogram eller en annan upptagning av rörligabilder med ingående skildringar av verklighetstrogenkaraktär som återger våld eller hot om våld motmänniskor eller djur för otillåten utlämning av filmeller videogram till böter eller fängelse . Från straffbestämmelsen görs vissaundantag. Sålunda gäller bestämmelsen inte filmereller videogram som har godkäntför visning för någon åldersgrupp av barn . Den gäller inte heller en upptagning avrörliga bilder med samma innehåll som en film ellerett videogram som har godkänts av biografbyrån.Straffbestämmelsen gäller inte heller offentligaförevisningar av filmer eller videogram.Ansvar enligt straffbestämmelsen ådöms inte om enupptagning av rörliga bilder försetts med ett intygom att en film eller ett videogram med sammainnehåll har godkänts av förvisning för någon åldersgrupp av barn under femtonår, såvida inte intyget var oriktigt och den som harlämnat ut upptagningen insett eller bort inse detta.Allmänt åtal för brott mot paragrafen får enligt 16kap. 19 § BrB väckas endast efter medgivande avStatens biografbyrå.Utskottet har tidigare avstyrktliknande motionsyrkanden ( se 1996/97:JuU12 s. 10 foch 1997/98:JuU21 s. 22). I det sistnämndabetänkandet erinrade utskottet om att BRÅtillsammans med genomfört ettprojekt där huvudfrågan varit vilken betydelsevisuella våldsskildringar har för kriminellaungdomars tanke- och föreställningsvärld. Utskottetframhöll vidare att upplyst attansvar enligt den aktuella bestämmelsen förvideohandlare i praktiken bara utkrävts vid någotenstaka tillfälle. Vidare var förekomsten av olagavåldsskildringar ett mindre problem påvideomarknaden än tidigare.Den nyssnämnda studien har publicerats iVåldsskildringsrådets skriftserie nr 20. Den harutförts genom intervjuer med pojkar i åldern 15-19år, vilka vid intervjutillfället var omhändertagnaoch placerade på ungdomshem enligt 12 § lagen(1990:52) med särskilda bestämmelser om vård avunga.I studien konstateras bl.a. att ungdomarna i förstahand förknippar våld med verklighetens våld.Ungdomarna har klara regler och gränser för när ochhur våld får användas, men dessa tenderar attupphöra i kritiska situationer. Sambandet mellanungdomarnas egna normer för våld och våldet i medierär svagt, men ungdomarna låter sig inspireras avfilmer. Genom filmerna lär sig ungdomarna konkretavåldshandlingar och förhållningssätt.Även har berörtfrågan om spridning av våldsskildringar blandungdom. Senast skedde det i betänkande 1997/98:KU19s. 56 f. anförde då att detutgick från att regeringen fortlöpandeuppmärksammade de frågor som var förknippade medbl.a. medievåld och avstyrkte bl.a. ettmotionsyrkande motsvarande det nu aktuella.Utskottet har erfarit att regeringen tänker tainitiativ till att en utvärdering sker avtillämpningen av den aktuella straffbestämmelsen. Ensådan utvärdering kommer också att beröra polisensarbetsmetoder i frågan och syfta till att se överhur närpolisverksamheten och det lokalabrottsförebyggande arbetet bättre kan utformas föratt komma till rätta med videohandlare som inteföljer bestämmelserna. Resultatet av utvärderingenkommer att redovisas för utskottet. Utskottet anseratt utvärderingen inte bör föregripas och avstyrkermotion Ju917 i denna del.Olaga intrång i butikI motion Ju701 (m) begärs effektivare regler omolaga intrång i butik. Motionärerna anser att densom besöker en butik trots förbud avbutiksinnehavaren bör kunna dömas för olaga intrång.Enligt 4 kap. 6 § andra stycket BrB döms den somobehörigen intränger eller kvarstannar i kontor,fabrik, annan byggnad eller fartyg, på upplagsplatseller på annat dylikt ställe för olaga intrång tillböter. Är brottet grovt, är straffet fängelse ihögst två år.I rättsfallet NJA 1995 s. 84 ansågs en person, somtrots att han av affärsinnehavaren förbjudits attbesöka en affärslokal gått in i lokalen, inte kunnadömas för olaga intrång. Mot bakgrund av vad somanförts i förarbetena till 4 kap. 6 § andra stycketBrB och straffrättens legalitetsprincip kunde,enligt vad uttalade i sina domskäl,det nämnda stadgandet inte tolkas på annat sätt änatt det var avsett att utgöra ett skydd för lokaleroch vissa andra utrymmen som inte är tillgängligaför allmänheten. Med hänsyn härtill kunde enaffärslokal, dit allmänheten har fritt tillträdeunder dess öppethållande, inte anses vara en sådanlokal som åsyftas i 4 kap. 6 § andra stycket BrB.Med stöd av regeringens bemyndigande tillkalladejustitieministern den1 en kommitté med uppdrag att se överfrågor rörande trygghet i lokalsamhället. Kommittén,som antog namnet , överlämnade inovember 1995 sitt slutbetänkande Trygghet mot brott- Rollfördelning och samverkan (SOU 1995:146) tillregeringen. I betänkandet föreslås bl.a. attbestämmelsen i BrB om olaga intrång skall görastillämplig på alla slag av lokaler och inhägnadeområden. Betänkandet bereds iJustitiedepartementet.Utskottet kan för sin del hysa förståelse för atten butiksinnehavare kan vilja freda sig mot t.ex.snatterier genom att förbjuda en viss persontillträde till butiken. Utskottet anser emellertidatt beredningen av betänkandeinte bör föregripas. Utskottet avstyrker motionJu701.CykelstölderI motion Ju712 (kd) begärs ett tillkännagivande omvikten av att bekämpa cykelstölder. Åtgärder motcykelstölder skulle enligt motionären vara ett sättatt visa att statsmakterna tar kampen motvardagsbrottslighet på allvar.Enligt kriminalstatistiken för uppgickantalet anmälda tillgrepp av cyklar under nämnda årtill 118 440. klarades 1 771 sådanabrott upp, vilket gav en uppklarningsprocent på (Kriminalstatistik 1997, 1998:3, s. 58).Regeringen framhåller i budgetpropositionen förinnevarande budgetår (prop. 1998/99:1, utgiftsområde4, s. 45 f) att allmänhetens tilltro till polisenoch rättsväsendet i övrigt till stor del beror påhur framgångsrik polisen är i arbetet motvardagsbrottsligheten. En del av de nya medel somtillförs polisen för skall användasför att förstärka närpolisen i kampen mot dennabrottslighet. Regeringen framhåller ibudgetpropositionen att en effektivare och merautvecklad utredningsverksamhet kan varabetydelsefull i kampen mot vardagsbrottsligheten.Erfarenheter från försök på olika orter i landet harvisat att genomströmningstiderna för utredningar avvardagsbrott har kunnat minskas.Av regleringsbrevet för avseendepolisväsendet framgår att i polisväsendetsverksamhetsmål ingår att insatserna motvardagsbrottsligheten skall öka.Utskottet vill instämma i regeringens bedömningangående betydelsen av att vardagbrottslighetenbekämpas. Cykelstölder utgör ett typiskt exempel påsådan brottslighet. Emellertid kan det knappastankomma på att närmare specificera vilkaslag av vardagsbrottslighet som debrottsförebyggande myndigheterna bör bekämpa.Utskottet avstyrker motion Ju712.Elektronisk kontrollI motion Ju713 (mp) förordas att intensivövervakningmed elektronisk kontroll skall kunna beslutas avdomstol som en självständig påföljd.Enligt 1 § lagen (1994:451) om intensivövervakningmed elektronisk kontroll är denna tillämplig vidverkställighet av dom på fängelse, om den dömdeskall undergå fängelse och detinte är fråga om fängelse som förenats medskyddstillsyn enligt 28 kap. 3 § BrB. I fall somavses i 1 § får, på ansökan av den dömde, beslutasatt fängelsestraffet skall verkställas utanföranstalt. En ansökan får inte bifallas, om den dömdeär häktad eller intagen i kriminalvårdanstalt avnågon annan anledning än för verkställighet av detstraff som ansökan avser eller om särskilda skälannars talar mot verkställighet utanför anstalt. dömde tidigare undergått verkställighet utanföranstalt i form av intensivövervakning, får enansökan bifallas endast om det därefter förflutit enperiod av under vilken den dömde intebegått något brott som har föranlett strängarepåföljd än böter. Verkställigheten sker i enlighetmed lagens bestämmelser under ledning av den lokalakriminalvårdsmyndighet inom vars verksamhetsområdeden dömde har sin bostad (2 §).Verkställigheten utanför anstalt sker i form avintensivövervakning i för-ening med ett förbud förden dömde att vistas utanför bostaden annat än påsärskilt angivna tider och för bestämda ändamål.Efterlevnaden av förbudet skall kontrolleras medelektroniska hjälpmedel (3 §).Kriminalvårdsstyrelsen prövar på skriftlig ansökanav den dömde frågan om denne skall få undergåverkställighet av dom på fängelse utanför anstalt.Styrelsen får föreskriva att frågan i stället skallprövas av en regionmyndighet. Har ett beslut fattatsav en regionmyndighet, får det ändras av styrelsen.Den som beslutet angår får påkalla styrelsensprövning, om beslutet gått honom emot.Kriminalvårdsstyrelsens beslut får överklagas hosallmän förvaltningsdomstol (9 §).Frågan om intensivövervakning bör vara enverkställighetsform eller en självständig påföljdberördes i propositionen 1997/98:96 Vissa reformerav påföljdssystemet. Regeringen framhöll ipropositionen att utgångspunkten var attintensivövervakning borde vara i princip likaingripande som verkställighet i anstalt av ettkortare fängelsestraff, vilket talade för attintensivövervakning borde användas som enverkställighetsform och inte som en självständigpåföljd.Av betydelse i sammanhanget var också att införandeav intensivövervakning med elektronisk kontroll somett permanent inslag i straffsystemet motiverades avsåväl humanitära som samhällsekonomiska skäl. Hurstor betydelse i dessa hänseendenintensivövervakningen kom att få, berodde emellertidpå möjligheterna att begränsa användning avintensivövervakning till sådana fall däralternativet verkligen var en anstaltsvistelse. Omintensivövervakning kom att användas även i andrafall, dvs. där påföljden annars hade blivit någonform av kriminalvård i frihet skulle de humanitäraoch samhällsekonomiska fördelarna avintensivövervakningen minska i motsvarande mån.Genom att införa intensivövervakning som enverkställighetsform för kortare fängelsestraff kundesådana effekter minimeras. Intensivövervakning medelektronisk kontroll borde därför komma till ståndendast i fall där en domstol först kommit fram tillatt påföljden skulle vara fängelse.Vid bedömningen av om beslutanderätten borde liggapå domstol eller inom kriminalvården borde vidarebeaktas vilken typ av beslut det här var fråga om.Liksom var avsikten att reglerna omverkställighet av fängelsestraff genomintensivövervakning skulle innehålla standardiseradekriterier som endast gav det beslutande organet ettbegränsat utrymme för skönsmässiga bedömningar. Enhuvudregel borde sålunda vara att de dömda somönskade avtjäna kortare fängelsestraff genomintensivövervakning med elektronisk kontroll ocksåskulle få göra det. Det blev därför inte fråga omsådana kvalificerade bedömningar som domstolar varsärskilt lämpade för. I många fall kunde inte hellerdet nödvändiga underlaget för de bedömningar somtrots allt måste göras föreligga dådomstolen avgjorde målet. Om inte grundkriteriernaför intensivövervakningen gjordes om, vilketregeringen inte fann motiverat, framstod domstolensmedverkan inte som ändamålsenlig (prop. s. 111 f).Utskottet instämmer i regeringens här redovisadeöverväganden och avstyrker motion Ju713.StraffansvarsutredningenEn särskild utredare har haft i uppdrag att utredavissa frågor inom den allmänna straffrätten (dir.1994:39). I uppdraget har ingått att överväga vissafrågor med anknytning till det subjektiva rekvisitet(frågor om uppsåt m.m.) vid brott. Utredaren harövervägt om regelsystemet är ändamålsenligt utformatvad avser den nedre gränsen för uppsåt ochbedömningen av gärningar som någon begått undersjälvförvållat rus eller under påverkan av allvarligpsykisk störning eller under tillfälligsinnesförvirring som någon råkat i utan egen skuld.Utredaren har också utrett vissa frågor angåendebl.a. medverkansansvaret inom straffrätten. Vidarehar utredaren belyst ansvaret för underlåtenhet attavslöja eller hindra brott. Dessutom har frågan omen allmän skyldighet att bistå personer som befinnersig i fara för liv eller hälsa behandlats.Resultatet av arbetepresenterades i betänkandetStraffansvarets gränser (SOU 1996:185).Psykiskt störda lagöverträdareI 30 kap. 6 § finns ett förbud mot attvälja fängelse som påföljd om gärningsmannen harbegått det brott han döms för under påverkan av enallvarlig psykisk störning. Om rätten i ett sådantfall finner att inte heller någon annan påföljd börådömas, skall gärningsmannen enligt samma paragrafvara fri från ansvar.I motion Ju904 (m) begärs att det nuvarandeförbudet mot att döma psykiskt störda till fängelseavskaffas - i stället skall vård beredas den dömdeunder verkställigheten. I motion Ju907 (v) anförstvärtom att psykiskt störda lagöverträdare bör dömastill vård i stället för fängelse.Frågan om påföljden för psykiskt stördalagöverträdare har tagits upp avStraffansvarsutredningen. Sammanfattningsvis kansägas att utredningen har lämnat vissa förslag tilländringar såvitt gäller psykiskt stördalagöverträdares ansvar men gjortbedömningen att det krävs ytterligare utredning avreaktionssystemet.I juni 1998 anordnade enhearing i ämnet för att på så sätt skaffa ettunderlag för den fortsatta beredningen avStraffansvarsutredningens betänkande.Här bör även nämnas att adekvat vård och behandlingav intagna med psykiska störningar är en prioriteradfråga inom kriminalvården (prop. 1998/99:1,utgiftsområde 4, s. 82).Kriminalvårdsstyrelsen har tillsammans medRättsmedicinalverket genomfört en studie för attbelysa frågan om omfattningen och karaktären avpsykiska störningar i syfte att bereda de intagnaadekvat behandling. Studien kommer att presenterasinom kort.Vidare har stödavdelningar för psykiskt stördainrättats på olika anstalter.Frågan om påföljden för psykiskt stördalagöverträdare har behandlats av utskottet vid fleratillfällen . Senast skedde detvid /98 när utskottet behandlade ettregeringsförslag om ändringar ikriminalvårdslagstiftningen (1997/98:JuU19 s. 17 f).Utskottet hänvisade då till sin vid flera tillfällenintagna ståndpunkt, nämligen att beredningen avStraffansvarsutredningens betänkande borde avvaktas.Utskottet vidhöll den uppfattningen och avstyrktedet då föreliggande motionsyrkandet.Enligt vad utskottet erfarit avser regeringen attunder tillsätta en utredning som medutgångspunkt i förslagskall arbeta vidare med frågan om påföljder förpsykiskt störda lagöverträdare.Utskottet anser att det aviserade utredningsarbetetinte bör föregripas och avstyrker såväl motion Ju904som motion Ju907.Underlåtenhet att bistå nödställdaI motion So462 (fp) yrkas attStraffansvarsutredningens förslag tilllagbestämmelse om straff för den som underlåter attbistå nödställd skall genomföras.Beträffande frågan om skyldighet att bistånödställda innebär dagens regler att det inte finnsnågon generell straffsanktionerad skyldighet attingripa i situationer som är farliga för andrapersoner. Vissa regler finns dock som stipulerar enskyldighet att vidta räddningsåtgärder. I 39 §räddnings-tjänstlagen (1986:1102) föreskrivs sålundaen allmän varnings- och alarmeringsskyldighet. Densom upptäcker eller på annat sätt får kännedom om enbrand eller en olyckshändelse som innebär fara förnågons liv eller allvarlig risk för någons hälsaeller för miljön skall, om det är möjligt, varna demsom är i fara samt vid behov tillkalla hjälp.Detsamma gäller den som får kännedom om att detföreligger en överhängande fara för brand ellerliknande olyckshändelse. Skyldigheten att varnaeller tillkalla hjälp är straffsanktionerad. Här kanäven nämnas 5 § trafikbrottslagen (1951:649) varis.k. Vidare finns en ickestraffsanktionerad bestämmelse i 14 §vägtrafikkungörelsen (1972:603) vari föreskrivs attden som med eller utan egen skuld haft del itrafikolycka skall stanna och i mån av förmåga lämnahjälp åt skadade. Även inom sjöfarten finnsbestämmelser som här är av intresse. Enligt 20 kap.7 § sjölagen (1994:1009) straffas sålundabefälhavare med böter eller fängelse i högst ,om han försummar att lämna den som han anträffar isjönöd all hjälp som är möjlig och behövlig för attden nödställde skall kunna räddas, förutsatt att detkan ske utan allvarlig fara för det egna fartygeteller de ombordvarande. Samma gäller om han, eftersammanstötning med annat fartyg, försummar att lämnadet andra fartyget och de ombordvarande där allbehövlig och möjlig hjälp för räddning ur denuppkomna faran, förutsatt att det kan ske utanallvarlig fara för det egna fartyget eller deombordvarande. Befälhavaren är även skyldig att göraallt som står i hans makt för att rädda deombordvarande, om hans eget fartyg råkat i sjönöd.Slutligen har befälhavare för luftfartyg enligt 5kap. 7 § och 13 kap. 2 § 7 luftfartslagen(1957:297) om luftfartyget råkar i nöd, enstraffsanktionerad skyldighet att göra allt vad hankan för att rädda de ombordvarande samt flygplanetoch det gods som finns ombord.Straffansvarsutredningen har föreslagit att detinförs en särskild straffbestämmelse avseendeunderlåtenhet att bistå nödställd. Utredningen ansågatt det i vissa situationer föreföll finnas ett välstort avstånd mellan vad som för gemene man tordeframstå som ett i hög grad straffvärt och moralisktförkastligt agerande och vad lagstiftningen pekadeut som straffvärt. Utredningen anförde att detframstod som i hög grad stötande att inte någon somhelst påföljd inträdde för en underlåtenhet attbidra till räddandet av annans liv eller hälsa isituationer där detta kunnat ske utan olägenhet förden försumlige. En sådan underlåtenhet framstodockså enligt utredningen för de flesta som betydligtmer straffvärd än andra beteenden som ärstraffbelagda, t.ex. underlåtenhet att lämna inhittegods.När det gällde straffbestämmelsens utformningföreslog utredningen ett straffrättsligt ansvar förden som underlät att ingripa för att bistå en personsom befann sig i allvarlig fara för liv eller hälsaeller i en därmed jämförlig situation. Enförutsättning för straffansvar skulle dock enligtutredningen vara att det med hänsyn tillomständigheterna skäligen kunde begäras att hanskulle ingripa. I ringa fall skulle inte dömas tillansvar. Till ansvar skulle vidare - enligt förslaget- endast dömas om ett ingripande kunde ske utan faraför den handlande själv eller någon annan. När detgällde kravet på åtgärder ansåg utredningen att detgenerellt sett inte borde ställas höga krav. I mångaolyckssituationer borde det räcka med att mantillkallade hjälp av ambulanspersonal, polis ellerbrandkår. I andra situationer kunde det enligtutredningens uppfattning krävas en mer aktiv insats,t.ex. att man bistod med transportmedel för skadadepersoner eller att man drog upp en person, som höllpå att drunkna, ur vattnet. Det borde enligtutredningen finnas en relativt god marginal till denhandlingsskyldiges förmån.Utredningen föreslog att straffet för underlåtenhetatt bistå en nödställd skall vara böter ellerfängelse i högst två år.Straffansvarsutredningens förslag i denna del harremissbehandlats och förslaget bereds nu iJustitiedepartementet. Enligt vad utskottet inhämtatkommer frågan om straff för underlåtenhet att bistånödställd att behandlas i en proposition tillriksdagen under år 1999.Utskottet behandlade vid /98 liknandemotionsyrkanden (1997/98:JuU9 s.17 f).Inledningsvis konstaterade utskottet att frågan omdet bör vara straffbart att underlåta att bistånödställda är av stor betydelse.