bet · GM01LU17 · 1999-03-16 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet sex motioner frånallmänna motionstiden om vissaskadeståndsrättsliga frågor. Motionerna gäller olikaspörsmål rörande det allmännas skadeståndsansvar,skadeståndsansvaret för atomskador, frågan omregressrätt för utgiven sjuklön, skadestånd tillefterlevande, ansvar för genetiskt modifieradeorganismer och skadeståndsansvar för hundägare.Utskottet avstyrker bifall till samtliga motioner.Till betänkandet har fogats sex reservationer ochtvå särskilda yttranden. 1998/99:L601 av m.fl. (m) vari yrkasatt hos regeringen begär förslag ominförande av regressrätt för utgiven sjuklön i falldär sjuklön utgivits till en arbetstagare på grundav att en annan person uppsåtligen skadatarbetstagaren i enlighet med vad som anförts imotionen.1998/99:L602 av () vari yrkas1. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ersättning vidfelaktigt anhållande,2. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ersättning vidfelaktigt gripande,3. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om ersättning vidfelaktig myndighetsinformation,4. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om vidgadjämkningsregel,5. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om kortarepreskriptionstid.1998/99:L604 av () variyrkas att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om hundägaresersättningsskyldighet.1998/99:Ju916 av m.fl. (m) vari yrkas7. att hos regeringen begär förslag tilländrade regler för kränkningsersättning i enlighetmed vad som anförts i motionen.1998/99:MJ749 av m.fl. (c) vari yrkas13. att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om en obligatoriskansvarsförsäkring för introduktion av genteknisktmodifierade organismer.1998/99:N228 av m.fl. (m) vari yrkas18. att som sin mening ger regeringentill känna vad i motionen anförts om översynen avatomansvarighetslagen. Skadeståndsansvar för felaktigmyndighetsinformationDen grundläggande regeln om skadeståndsansvar finnsi 2 kap. 1 § skadeståndslagen (1972:207). Dettalagrum innebär att var och en som uppsåtligen ellerav vårdslöshet (culpa) vållar person- eller sakskadaär skyldig att ersätta skadan. Skadeståndslageninnehåller också särskilda regler om arbetsgivaress.k. Enligt 3 kap. 1 § är enarbetsgivare ansvarig för person- eller sakskada somvållas av arbetstagaren genom fel eller försummelsei tjänsten. Arbetsgivaren svarar också för renförmögenhetsskada om arbetstagaren vållat skadangenom brott. Med ren förmögenhetsskada avses sådanekonomisk skada som uppkommer utan samband med attnågon lider person- eller sakskada. Arbetsgivaresprincipalansvar omfattar även de offentligaarbetsgivarna. Är det fråga om myndighetsutövningsträcker sig statens och kommunernas ansvar längreän andra arbetsgivares. När fel eller försummelsehar begåtts vid myndighetsutövning, svarar detallmänna nämligen inte bara för person- och sakskadautan också för ren förmögenhetsskada (3 kap. 2 §).Den 1 januari 1999 infördes en bestämmelse i 3 kap.3 § skadeståndslagen om det allmännas ansvar förfelaktig myndighetsinformation. Enligt bestämmelsenskall stat och kommun ersätta ren förmögenhetsskadasom har orsakats en enskild medborgare genom feleller försummelse när en myndighet lämnar felaktigaupplysningar eller råd, om det med hänsyn tillomständigheterna finns särskilda skäl. Vidbedömningen av om det i det enskilda fallet finnssådana skäl skall särskilt beaktas upplysningarnaseller rådens art, deras samband med myndighetensverksamhetsområde och omständigheterna närupplysningarna eller råden lämnades. Regelnförutsätter inte att informationen har lämnats vidmyndighetsutövning. Av lagförarbetena framgår attansvaret skall kunna göras gällande endast i ettbegränsat antal fall och att det är den enskildesjälv som har att visa att de rekvisit som uppställsi bestämmelsen är uppfyllda, liksom att detföreligger ett adekvat orsakssamband mellaninformationen och skadan samt skadans storlek m.m.(prop. 1997/98:105, bet. LU27).Kenth Skårvik (fp) anför i motion L602 att kravetpå "särskilda skäl" för skadeståndsansvar vidfelaktig myndighetsinformation innebär en alltförstark begränsning av ersättningsrätten. En bättremodell för att uppnå en rimlig begränsning avskadeståndsansvaret är, menar motionären, attersättning kan jämkas vid medvållande från denskadelidandes sida. I motionen begärs etttillkännagivande med detta innehåll (yrkande 3).Vid utskottets behandling avpropositionen om det allmännas skadeståndsansvar(prop. 1997/98:105) hade utskottet att ta ställningtill ett motionsyrkande med motsvarande innebörd somdet nu aktuella. Propositionen och de med anledningav propositionen väckta motionerna hade därvidremissbehandlats. Utskottet ansåg i det sammanhangeti likhet med regeringen att det särskilt bordemarkeras att skadeståndsansvar inte kommer i fråga isamtliga fall då en myndighet lämnar felaktiginformation som orsakar skada. Enligt utskottetsmening var det nämligen nödvändigt med en vissbegränsning och avgränsning av ansvaret. Utskottetkunde därför inte ställa sig bakom det då aktuellamotionsförslaget, vars konsekvenser enligt utskottetskulle bli svåra att överblicka. I stället instämdeutskottet i regeringens uppfattning om att det börkrävas att det finns särskilda skäl för attskadeståndsansvaret skall utlösas. Det då aktuellamotionsyrkandet avstyrktes (bet. 1997/98:LU27).Några omständigheter som medför att utskottet nubör frångå sin tidigare redovisade bedömning harinte tillkommit, och utskottet avstyrkerföljaktligen bifall till motion L602 yrkande 3.Skadeståndsansvar vid frihetsberövandenVid sidan av skadeståndslagen finns vissaspecialregler som ålägger det allmänna ett merlångtgående skadeståndsansvar. När det gäller skadaorsakad av frihetsinskränkningar har särskildaregler om strikt skadeståndsansvar, dvs.skadeståndsansvar oberoende av vållande, gällt sedanmycket länge i svensk rätt. När skadeståndslagen komtill ansåg man, med hänsyn till att denlagen utformats med vållandeprincipen som grund, attdet var lämpligast att hålla de särskilda reglernaom ersättning vid frihetsinskränkning utanför. Manvalde därför att behålla ordningen med en särskildlag om ersättning för dessa fall.En ny lag (1998:714) om ersättning vidfrihetsberövanden och andra tvångsåtgärder(ersättningslagen), som antogs av våren1998, trädde i kraft och ersatteden tidigare lagen (1974:515) om ersättning vidfrihetsinskränkning (prop. 1997/98:105, bet. LU27).Enligt ersättningslagen har, oavsett någons feleller försumlighet, bl.a. den som på grund avmisstanke om brott varit häktad eller, under minst24 timmar i sträck, varit anhållen eller underkastadreseförbud eller anmälningsskyldighet (24-timmarsregeln) rätt till ersättning av staten, omexempelvis frikännande dom meddelas ellerförundersökning avslutas utan att åtal väcks. Ävenden som avtjänat fängelsestraff har rätt tillersättning av staten om exempelvis frikännande dommeddelas efter resning. Det krävs i nu nämnda fallinte att beslutet i sak varit oriktigt för attersättning skall kunna utgå, och ersättning kan utgåäven om brottsmisstankarna alltjämt kvarstår.Ansvaret är således strikt. Ersättning lämnas förutgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång inäringsverksamhet och lidande.Genom den nya ersättningslagen utökadesmöjligheterna för den som fått sin frihet inskränktatt få ersättning från staten. Sålunda har den somvarit berövad friheten till följd av ett beslut vidmyndighetsutövning rätt till ersättning från statenäven i de fall då staten inte har ett strikt ansvar,om det står klart att beslutet om frihetsberövandevilade på felaktiga grunder och därför var oriktigt.Bestämmelsen gäller såväl judiciella somadministrativa frihetsberövanden och innebär att densom har blivit gripen kan få ersättning. Detsammagäller den som har varit anhållen i mindre än 24timmar.I motion L602 av () påpekas attäven ett kortvarigt frihetsberövande kan varaomtumlande och smärtsamt för den enskilde.Motionären anser därför att den s.k. 24-timmarsregeln vid anhållanden bör slopas och att ettstrikt ersättningsansvar bör gälla även vidgripanden. I motionen begärs tillkännagivanden härom(yrkandena 1 och 2).När hade att ta ställningtill regeringens förslag till ny ersättningslagavslogs motionsyrkanden med samma inriktning som denu aktuella. beslut motiverades med attett utvidgat ersättningsansvar i enlighet medmotionärernas förslag med all säkerhet skulle ledatill besvärande konsekvenser för de brottsutredandemyndigheternas arbete och innebära en alltförlångtgående återhållsamhet när det gäller befogadeingripanden och därmed till en minskad effektiviteti brottsbekämpningen. I vissa fall skulle den avmotionärerna förordade ordningen få direkt stötanderesultat. Som exempel på fall där den skulle få ickeönskvärda konsekvenser nämndes polisingripanden isamband med mäns våld mot kvinnor i nära relationer,där kvinnan inte står fast vid sina uppgifter pågrund av påtryckningar från mannen, samt polisensinsatser vid rasistiska demonstrationer och mot s.k.mc-brottslighet. Härtill kom att den av motionärernaföreslagna utvidgningen av skadeståndsansvaretskulle innebära en betydande belastning på deersättningsprövande myndigheterna. Sammantaget fannsdet, enligt mening, varken frånprincipiella eller praktiska utgångspunktertillräckliga skäl för en utvidgning av statensstrikta ersättningsansvar genom att slopa 24-timmarsregeln (bet. 1997/98:LU27, rskr. 277).När utskottet nu åter har att ta ställning tillmotionsyrkanden om ett utökat strikt ansvar för detallmänna vid judiciella frihetsberövanden, villutskottet först hänvisa till uttalande ifrågan . Utskottet kan i enlighet härmedkänna en viss sympati för de principiella skäl sommotionären anfört för ett utvidgat ersättningsansvarför staten. Ett frihetsberövande, även om det ärkortvarigt, kan givetvis för den enskilde upplevassom mycket ingripande och orsaka både lidande ochekonomisk skada.Genom den nya ersättningslagen har den som varitberövad friheten än rätt tillersättning under förutsättning att det står klartatt beslutet om frihetsberövande vilade på felaktigagrunder och därför var oriktigt, vilket iförhållande till vad som gällde tidigare innebär enutvidgning av möjligheterna till ersättning.Utskottet är inte berett att , knappt tre månaderefter det att den nya ersättningslagen trätt ikraft, förorda att ersättningsrätten utvidgasytterligare. Om 24-timmarsregeln upphävs blirnämligen konsekvensen att ersättning måste utges ifler fall än , även om ingripandet i det ögonblickdet görs i sak är oantastligt. Därtill kommer attdet inte går att bortse från den kostnadsökning fördet allmänna som prövningen av ett betydligt högreantal ersättningsanspråk tillsammans med det ökadeantalet utgivna ersättningar skulle innebära. Omersättningsbeloppen skulle betalas frånpolismyndighetens ramanslag kommer detta givetvisatt påverka resurserna för brottsbekämpningen. Ienlighet med uppfattning anserutskottet vidare att frågan om den närmareutformningen av ett strikt ansvar för staten förvissa frihetsinskränkningar inte en gång för allabehöver vara given, och utskottet förutsätter attregeringen noga följer tillämpningen av reglerna.Något tillkännagivande från sida medanledning av motion L602 yrkandena 1 och 2 börsåledes, enligt utskottets mening, inte komma tillstånd. Motionsyrkandena avstyrks.Rätt till ersättning enligt ersättningslagenföreligger inte om den som har varit utsatt förfrihetsinskränkningen själv uppsåtligen harföranlett åtgärden. Den som har försökt undanröjabevis eller på annat sätt försvåra sakens utredningeller försökt undandra sig förundersökning ellerlagföring kan få ersättning endast om det finnssynnerliga skäl. Ersättning kan vidare vägras ellersättas ned (jämkas), om det med hänsyn tillomständigheterna är oskäligt att ersättning betalas.Ersättningen får emellertid inte jämkas enbart påden grunden att misstanke om brott kvarstår.Skadestånd på grund av frihetsinskränkning kan ocksåjämkas, om den drabbades eget beteende har föranlettbeslutet om frihetsinskränkning. Sistnämndabestämmelse infördes i samband med den nuvarandeersättningslagens tillkomst och är en nyhet iförhållande till vad som gällde tidigare (prop.1997/98:105).I motion L602 vill () se attjämkningsmöjligheten utvidgas ytterligare. Enlämpligt formulerad regel är enligt motionären attersättning skall kunna jämkas om den skadelidandesjälv medverkat till skadan. I motionen begärs etttillkännagivande med denna innebörd (yrkande 4).Utskottet, som hade att ta ställningockså till ett likalydande motionsyrkande, ansåg idet sammanhanget att den utvidgadejämkningsbestämmelsen väl täcker de fall då jämkningär befogad på grund av den skadelidandes egetbeteende. Inte heller kunde utskottet finna annat änatt jämkningsregeln fått en ändamålsenlig utformningsom också torde omfatta sådana situationer somavsågs i den då aktuella motionen (bet.1997/98:LU27).Utskottet vidhåller nu sin tidigare uppfattning ochavstyrker med det anförda bifall till motion L602yrkande 4.För skadeståndsanspråk i allmänhet gäller tio årspreskriptionstid enligt preskriptionslagen(1981:130). I ersättningslagen finns inga särskildaregler om preskription, vilket innebär att denallmänna tioåriga preskriptionstiden gäller.Kenth Skårvik (fp) begär i motion L602 etttillkännagivande om att preskriptionstiden föranspråk enligt ersättningslagen bör vara tremånader. En sådan ordning skulle enligt motionärenbidra till den nordiska rättslikheten (yrkande 5).Även när det gäller denna fråga vill utskottethänvisa till ställningstagande våren1998. Enligt vad utskottet då anförde i sitt avriksdagen godkända betänkande 1997/98:LU27 finns detanledning att i detta hänseende vara återhållsam medatt föreskriva avsteg från vad som gäller angåendeskadeståndsanspråk i allmänhet. Den enskildemedborgarens intresse av att inte behöva gå miste omersättning enbart på grund av en särskild förkortadpreskriptionstid måste anses väga tungt, och endastnär det finns starkt vägande skäl för en särskildpreskriptionsregel bör en sådan införas.Utskottet har inte ändrat sin inställningtill ifrågavarande spörsmål, och enligt utskottetsmening är de skäl som motionären anfört inte hellernu av den art eller styrka att det är motiverat attinföra en särskild preskriptionstid.Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotion L602 yrkande 5.Skadeståndsansvar för atomskadorRegler om ansvar för skador som uppkommer i sambandmed verksamhet inom atomanläggningar finns iatomansvarighetslagen (1968:45). Denna lag bygger påtvå internationella konventioner. Den enakonventionen är Pariskonvention omskadeståndsansvar på atomenergins område, somföreskriver att innehavaren av en atomanläggning äransvarig för atomskador oberoende av vållande, dvs.innehavarens ansvar är strikt. Den andrakonventionen är en i avslutadtilläggskonvention till , sominnehåller regler om supplerande statsansvar föratomskador.Enligt kananläggningsinnehavarens ansvar bestämmas till 15miljoner särskilda dragningsrätter (SDR). Endragningsrätt motsvarar ungefär tio svenska kronor.Beloppet får dock sättas högre eller lägre än dettariktvärde. Innehavaren måste ha en försäkring ellerannan ekonomisk garanti som täcker detansvarighetsbelopp som har bestämts. Systemet enligttillläggskonventionen verkar i flera steg.Anläggningsinnehavarens ansvar utgör det förstasteget. Det andra steget betalas av den stat däranläggningen är belägen och löper från gränsen förförsta steget, dvs. anläggningshavarens ansvar, upptill 175 miljoner SDR. Till det tredje steget, somlöper i intervallet 175-300 miljoner SDR, skall destater som är anslutna till tilläggskonventionen(s.k. Brysselstater) gemensamt betala efter ensärskild formel.Atomansvarighetslagen innehåller de regler somföranletts av de båda konventionerna. Sedan den 1juli 1995 gäller att anläggningshavaren svarar förskador upp till 175 miljoner SDR (prop. 1994/95:134,bet. Det betyder att de två första stegen ikonventionerna har reducerats till ett och att detär anläggningshavaren som står för detta. Iintervallet 175-300 miljoner SDR svarar svenskastaten gemensamt med övriga Brysselstater. Utöver deav konventionerna föranledda reglerna ombetalningsansvar har i atomansvarighetslagen förtsin ytterligare ett steg som innebär ett ansvar försvenska staten. Enligt bestämmelsen därom skallsvenska staten, i de fall en anläggningshavare här ilandet är ansvarig, betala ersättning med sammanlagt3 miljarder kronor per olycka. I detta belopp ärersättningarna enligt de tidigare stegen inräknade.Om det ansvarsbelopp som gäller enligt de ovanredovisade stegen inte räcker till ersättning föruppkommen skada, skall dessutom gottgörelse beredasav statsmedel enligt grunder som fastställs genomsärskild lagstiftning.I motion N228 av m.fl. (m) anförs attdet, med hänsyn till att anläggningshavarnas ansvarär begränsat, bör införas en rätt för staten attfrån anläggningshavaren återkräva medel som statenbetalat ut i kompletterande ersättning med anledningav en atomolycka. I motionen begärs etttillkännagivande om en översyn avatomansvarighetslagen med denna inriktning (yrkande18).Frågan om kraftföretagens ersättningsskyldighet vidatomskador har behandlats av regeringen ochriksdagen vid åtskilliga tillfällen. , isamband med beslut att höjaanläggningshavarnas ansvarsbelopp för atomskadorfrån till ca 1,925 miljarderkronor (175 miljoner SDR), behandlade utskottet ettstort antal motioner som innefattade olika långtgående krav på en ytterligare höjning avanläggningshavarnas skadeståndsansvar. Med anledningav motionerna uttalade utskottet som singrundinställning att ansvaret för atomskador iförsta hand bör bäras av kärnkraftsindustrin.Däremot ifrågasatte utskottet om det var förenligtmed att ålägga anläggningshavarnaett obegränsat ansvar. Mot bl.a. den bakgrundenavstyrkte utskottet då aktuella motioner men ansågdet angeläget att regeringen noga följerutvecklingen på området och, efter hand somförhållandena medger ett ytterligare ökatskadeståndsansvar för anläggningshavarna, återkommermed förslag till i saken. Utskottetframhöll också det angelägna i att regeringen ävenverkar på det internationella planet och tar tillvara de möjligheter som finns till förbättringar avansvarssystemet vid atomskador (bet. 1994/95:LU25).Då frågan om skadeståndsansvar vid atomskadorbehandlades av med anledning aven motion, pekade utskottet på att justitieministerngett en utredare i uppdrag att utreda vissa frågorom ett utökat skadeståndsansvar enligtatomansvarighetslagen (bet. 1996/97:LU9). Bl.a.skulle förutsättningarna för ett obegränsat ansvarför anläggningshavarna utredas. I avvaktan påresultatet av det pågående utredningsarbetet ansågutskottet att några särskilda åtgärder frånriksdagens sida inte borde komma till stånd medanledning av motionen, vilken avstyrktes.När frågan , med anledning av en motionsom överensstämmer med den nu aktuella, ånyobehandlades i betänkande /98:LU27, kundeutskottet konstatera att det ovan nämnda uppdragetredovisats i departementspromemorian (Ds 1997:55)Ändringar i atomansvarighetslagen. I promemorianföreslogs att lagens regler om anläggningshavarensansvar ändras på ett sådant sätt attanläggningshavaren i enlighet med allmännaskadeståndsrättsliga principer får bära ettobegränsat ansvar. Vidare föreslogs attanläggningshavaren åläggs att täcka sinskadeståndsskyldighet genom försäkring till ettbelopp om lägst 300 miljoner SDR. Promemorian harremissbehandlats, varvid övervägande delen avremissinstanserna avstyrkte förslaget om ettobegränsat ansvar för anläggningshavaren.Våren 1998 anordnade ett mötemed företrädare för berörda myndigheter ochorganisationer angående ändringar iatomansvarighetslagen. I den promemoria som varbifogad inbjudan anfördes, helt i linje med vadutskottet uttalade , att det inte tordevara förenligt med att åläggaanläggningshavarna ett obegränsat ansvar, eftersomdet synes vara uteslutet att få teckna enansvarsförsäkring till ett obegränsat belopp.Ytterligare en aspekt att ta i beaktande är, enligtvad som upplystes i promemorian, att man står ibegrepp att revidera . Mot denbakgrunden kunde det enligt promemorian ifrågasättasom inte ett eventuellt införande av regler om ettobegränsat ansvar bör anstå, i varje fall till dessatt revisionsarbetet är avslutat. En annan möjlighetsom nämndes var att höja ansvarsbeloppet, och ipromemorian ansågs att förutsättningarna härförborde utrönas.Vid sitt ställningstagande till den dåaktuella motionen ansåg utskottet att riksdagenborde avvakta resultatet av det pågående arbetetinom , och motionen avstyrktes.Utskottet har erfarit att en lagrådsremiss påifrågavarande område kan förväntas innevarande vår.Enligt utskottets mening bör inteföregripa regeringens kommande förslag, ochutskottet avstyrker således bifall till motion N228yrkande 18.Regressrätt för utgiven sjuklönRegler om skadeståndets bestämmande finns i 5 kap.skadeståndslagen. Den som har tillfogats personskadakan enligt 1 § få ersättning för både ekonomiskskada och s.k. ideell skada. Som ekonomisk skadaersätts sjukvårdskostnader och andra utgifter tillföljd av skadan samt inkomstförlust. Ideell skadagottgörs i form av ersättning för sveda och värksamt lyte eller annat stadigvarande men.Vid bestämmande av ersättning för inkomstförlustskall enligt 3 § avräknas vissa förmåner som denskadelidande med anledning av förlusten har rätttill, bl.a. ersättning som betalas på grund avobligatorisk försäkring enligt lagen (1962:381) omallmän försäkring. Vidare skall avräknas pensioneller annan periodisk ersättning eller sjuklön, omförmånen betalas av en arbetsgivare eller på grundav en försäkring som är en anställningsförmån. Lagen(1991: 1047) om sjuklön, som trädde i kraft den 1januari 1992, innebär att en arbetstagare ges rättatt av varje sjukdomsfall(sjuklöneperiod) - numera - behålla en vissandel av den lön och andra anställningsförmåner somhan eller hon annars skulle ha gått miste om tillföljd av sjukdomen.Bestämmelserna om avräkning bygger på principen attskadeståndet skall täcka den verkliga förlusten.Varken under- eller överkompensation skall uppstå.Bestämmelserna bygger vidare på grundsatsen attavräkningen skall ske enligt en nettometod. Dennainnebär att skadeståndsbeloppet skall bestämmas såatt det motsvarar endast den del av förlusten somavräkningsförmånerna inte täcker. För sådanersättning som skall avräknas föreligger över huvudtaget inte skadeståndsskyldighet. Detta medför attnågon regressrätt inte föreligger beträffandeavräkningsförmånerna, vilket betyder att den somutgett en avräkningsförmån inte kan återkrävaskadevållaren på vad som utgetts.I motion L601 yrkar m.fl. (m) attriksdagen hos regeringen skall begära förslag ominförande av regressrätt för utgiven sjuklön i falldär sjuklön utgetts till en arbetstagare på grund avatt en annan person uppsåtligen eller av vårdslöshetskadat arbetstagaren.Som redovisats i motionen har utskottet tidigarevid flera tillfällen behandlat motioner varihemställts att hos regeringen skullebegära förslag om införande av regressrätt förarbetsgivaren för utgiven sjuklön när annan personuppsåtligen eller genom vårdslöshet skadatarbetstagaren. hänvisade utskottet ibetänkande 1996/97:LU9 till att frågan tagits upp iett lagstiftningsärende som gällde vissaavräkningsfrågor vid personskadeersättningar (prop.1994/95:229, bet. 1995/96:LU3), vari utskottetförklarat sig vara ense med regeringen i fråga ombehovet av en översyn av reglerna om samordningmellan å ena sidan skadeståndet för personskada ochå andra sidan försäkring och andra förmåner medanledning av skadan.