bet · GM01KU25 · 1999-05-06 00:00:00 — Liksom tidigare fick den enligt 1 § avseförsäkrade som året innan behandlingen påbörjas hadefyllt lägst 19 år.I förordningen föreskrevs att utan hinder av vadsom var föreskrivet i vissa paragrafer itandvårdstaxan (1973:638) ersättning frånsjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmänförsäkring till vårdgivaren fick bestämmas tillvisst belopp per försäkrad som omfattades avförsöksverksamheten. Storleken av patientavgiftenbestämdes enligt 3 § av den allmännaförsäkringskassan för respektive försöksområde eftersamråd med företrädare för vårdgivaren.De ändringar som gjorts i förordningen, bl.a.förlängningen av tiden för försöksverksamheten,förelades inte för godkännande. I sambandmed att socialförsäkringsutskottet behandlademotioner som väckts med anledning av återkallelsenav regeringens proposition 1995/96:119 Reformeradtandvårdsförsäkring (skr. 1995/96:147, jfr nedan)erinrade emellertid utskottet om att det till ochmed utgången av pågick försöksverksamhetermed alternativa ersättningsformer inomfolktandvården i ,och Göteborgskommun, och utskottet förklarade att det inte hadenågra erinringar mot att denna försöksverksamhetfortsatte och att en ordentlig utvärdering avverksamheterna kom till stånd (bet. 1995/96:SfU14).Riksdagsbehandling av frågan om tandvårdsförsäkringunder 1990-taletUnder har gjorts flera försök attreformera tandvårdsförsäkringen. De främsta skälenvar att kostnaderna ökat mer än beräknat trots atttandhälsan blivit allt bättre för en övervägande delav befolkningen.Den borgerliga regeringen lade frampropositionen Förändrat ersättningssystem förvuxentandvård (prop. 1993/94:93). Propositioneninnehöll riktlinjeförslag om två parallellaersättningssystem, premietandvård och tandvård motersättning enligt åtgärdstaxa med valfrihet förpatienter och vårdgivare att välja system.Premietandvård avsågs bygga på avtal mellan patientoch vårdgivare. Vårdgivaren skulle ha rätt att självbestämma storleken på patientavgiften (premien) ochförsäkringskassan skulle lämna en till vårdgivarenårlig fast ersättning per patient. Ersättningensstorlek varierade beroende på patientens ålder.Åtgärdstaxan avsågs utgöra en reviderad version avden då gällande tandvårdstaxan, med i huvudsakstatligt reglerade arvoden och patientavgifter. Förbåda systemen skulle finnas ett gemensamthögkostnadsskydd.Socialförsäkringsutskottet uttalade i sittbetänkande 1993/94:SfU10 vissa betänkligheter motdelar av förslaget men förutsatte att regeringen iden kommande propositionen bl.a. skulle göra vissaförtydliganden och att Lagrådet skulle komma attgranska det kommande lagförslaget. Utskottet ansågdock att de föreslagna riktlinjerna för ettförändrat ersättningssystem i princip kundeaccepteras och föreslog att godkänna dem.Riksdagen beslöt också att godkänna de ipropositionen föreslagna riktlinjerna (rskr.1993/94:203).Kort därefter överlämnade regeringen till riksdagenpropositionen Ersättningssystemet för vuxentandvård(prop. 1993/94:221), vilken innehöll förslag tillerforderliga lagändringar och ytterligareredovisning för hur ett förändrat ersättningssystemför vuxentandvård avsågs bli utformat på grundval avde riktlinjer som godkänt.Socialförsäkringsutskottet fann i sitt betänkande1993/94:SfU18 det anmärkningsvärt att regeringeninte hade hörsammat utskottets önskemål om enlagrådsgranskning av de aktuella förslagen samtansåg att propositionen inte innehöll någratillfredsställande klargöranden på de punkter därutskottet begärt sådana. Utskottet inhämtadeLagrådets yttrande.Lagrådet anförde i sitt yttrande att det kunderiktas allvarlig kritik för oklarheter och bristermot den föreslagna lagregleringen. Lagrådet kundeinte tillstyrka att förslagen utan ytterligareändringar och kompletteringar lades till grund förlagstiftning.Socialförsäkringsutskottet ansåg att den starkakritik som Lagrådet riktat mot förslaget varberättigad. Utskottet delade bl.a. de synpunkterLagrådet framfört när det gällde en lagreglering avpremietandvårdssystemet. Detta system avsågsutformas så att det endast till en mindre del, genomförsäkringens fasta bidrag till premien, knöts tillden allmänna försäkringen. I övrigt skulleförhållandet mellan vårdgivaren och patienten kommaatt ha civilrättslig karaktär. Vårdgivaren skullegöra en riskbedömning, fastställa grunderna förpremien, bestämma premiebelopp och eventuell bonussamt träffa avtal med patienten om vilken vårdpatienten skulle få för sin premie. Vårdgivarensroll i premietandvårdssystemet företedde enligtutskottet stora likheter med en försäkringsgivares,som vårdgivaren emellertid själv skulletillhandahålla de tjänster "försäkringen" avsåg.Utskottet kunde i likhet med Lagrådet förutse attdet kunde uppkomma delade meningar mellanvårdgivaren och patienten om de ömsesidigaförpliktelserna enligt det avtal de träffat. Det varenligt utskottet inte tillfredsställande attförhållandet mellan vårdgivare och patient inteföreslogs bli närmare reglerat i lag, utan parternaskulle bli hänvisade till att lösa sina tvisterenligt de allmänna civilrättsliga bestämmelserna omavtal och köp.Socialförsäkringsutskottet var inte berett atttillstyrka regeringens förslag och ansåg vidare attde av godkända riktlinjerna inte längreskulle äga giltighet utan att regeringen bordeåterkomma till med ett helt nytt förslagavseende ersättning för vuxentandvård.Sedan socialförsäkringsutskottets betänkande avkammaren återförvisats till utskottet för förnyadbehandling och utskottet vidhållit sitt tidigareställningstagande (bet. 1993/94:SfU28), beslutaderiksdagen i enlighet med utskottets hemställan(rskr. 1993/94:452).I början av år 1996 förelade regeringen efter attha hört Lagrådet ett nytt förslagReformerad tandvårdsförsäkring (prop. 1995/96:119).Sedan det framkommit att propositionen inte hadetillräckligt stöd i , återkallades denemellertid.Regeringen aviserade därefter ekonomiskavårproposition (prop. 1995/96:150) en begränsningoch omstrukturering av tandvårdsförsäkringen fr.o.m.år 1998.I 1997 års ekonomiska vårproposition (prop.1996/97:150) framförde regeringen sin avsikt attlämna förslag om en förändrad tandvårdsförsäkringsom kunde träda i kraft den 1 januari 1999.Tandvårdsförsäkringen avsågs ges en ändradinriktning. Härmed avsågs dels att införa ett bättrestöd till personer som till följd av sjukdom ellerfunktionshinder hade särskilda tandvårdsbehov, delsatt ge övriga vuxna patienter ett ekonomiskt stödmed en mer tandhälsoinriktad utformning än dengällande.Regeringen lade därefter frampropositionen Reformerat tandvårdsstöd (prop.1997/98:112). Propositionen innehöll förslag om enomstrukturering av ersättningssystemet förvuxentandvård (tandvårdsförsäkringen) fr.o.m. den 1januari 1999. Tandvårdsförsäkringen skulle inriktaspå att ge alla vuxna ett ekonomiskt stöd för denvardagliga hälsobefrämjande tandvården, s.k.bastandvård, men också ge vissa äldre personer samtandra personer som till följd av sjukdom ellerfunktionshinder hade särskilda tandvårdsbehov ettbättre ekonomiskt stöd än det tidigare. Förbastandvården föreslogs en möjlighet att tecknaabonnemang, vilket innebar att patienten för sittbehov av bastandvård skulle betala enfast avgift som vårdgivaren fastställer. Ersättningfrån försäkringen skulle lämnas också i det fallpatienten hos vårdgivaren tecknat ett abonnemang. -Den tidigare principen med en högsttaxa föreslogsbli avskaffad, vilket betydde att prissättningen påtandvård skulle bli fri för vårdgivarna.Regeringen ansåg inte att något yttrande frånLagrådet behövde inhämtas.Socialutskottet, till vars beredningsområde fråganövergått, beslutade vid behandlingen avpropositionen att inhämta Lagrådets yttrande överbl.a. förslag till lag om ändring i lagen (1962:381)om allmän försäkring, lag om ändring itandvårdslagen (1985:125) och lag om ändring ihälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Lagrådetyttrade följande under rubrikenAllmänna synpunkter.Av den allmänna motiveringen till förslaget framgåratt regeringen avser att i en förordning somersätter den nuvarande tandvårdstaxan (en sådanförordning benämns i fortsättningen "den nyatandvårdstaxan") ta med föreskrifter omtandvårdsersättning för s.k. abonnemang påbastandvård . Lagrådet anser sig intekunna underlåta att ta ställning till hur de sålundaförutskickade föreskrifterna förhåller sig till deframlagda lagförslagen från konstitutionella ocheljest rättsliga synpunkter.Förslaget om abonnemangstandvård företer betydandelikheter med den s.k. premietandvården som tvågånger tidigare varit föremål för Lagrådetsuppmärksamhet. I det första förslaget (prop.1993/94:221) föreslog regeringen inte någonlagreglering av frågan om premietandvård. Avsiktenvar att frågan skulle regleras genom enregeringsförordning. Socialförsäkringsutskottetremitterade de lagförslag som fanns i propositionentill Lagrådet. Detta ansåg sig inte kunna tillstyrkaatt förslagen i oförändrat skick lades till grundför lagstiftning. Lagrådet framhöll därvid bl.a. atten sådan normgivning beträffande premietandvårdensom förutsattes i propositionen sannolikt måste skegenom lag på grund av bestämmelserna i 8 kap. 2 §regeringsformen (bet. 1993/94:SfU18 s. 28 ff.).Riksdagen avslog propositionen.Nästa gång förslag om premietandvård lades fram förriksdagen innehöll propositionen ett förslag tillsärskild lag i ämnet. Lagrådet fann i sitt yttrandeatt även det remitterade förslaget föranleddeåtskilliga invändningar, särskilt såtillvida attsystemet lätt kunde ge upphov till tvister i olikafrågor mellan patienter och vårdgivare. För det fallatt systemet skulle genomföras lade Lagrådet framförslag till ändringar på en rad punkter. (Prop.1995/96:119 s. 148 ff.). Regeringen följde i alltväsentligt Lagrådets förslag. Propositionen vannemellertid inte erforderligt politiskt stöd iriksdagen och återkallades av regeringen.När nu förslag läggs fram om abonnemangstandvårdsaknas åter förslag till reglering i lag avsystemet. Det kunde därför ligga nära till hands attföra fram liknande kritik som lämnades vid denförsta lagrådsgranskningen. Lagrådet vill dock intebestrida att det också finns viktiga principiellaskillnader mellan förslagen. På olika sätt hargränserna kring systemet gjorts snävare och systemethar getts fastare konturer, bl.a. på så sätt att detnu omfattar endast åtgärder inom bastandvården. Mankan se abonnemangstandvården som ett vårdpaket, somvårdgivare och patient gemensamt kan acceptera ellerförkasta och som i det förra fallet ger vårdgivarenen klumpsumma inom den nya tandvårdstaxans ram.Reglerna om abonnemangstandvård liksom den nyatandvårdstaxan i övrigt synes vara avsedda attstödja sig på ett bemyndigande i 2 kap. 3 § lagen omallmän försäkring att ersättning för tandvård lämnasenligt grunder som regeringen fastställer. Man kanfråga sig vilken konstitutionell status som dettabemyndigande har. En möjlighet är att se ersättningför tandvård som enbart gynnande och därför inteomfattad av bestämmelserna i 8 kap. 3 §regeringsformen, vilka avser föreskrifter omförhållandet mellan enskilda och det allmänna somgäller åligganden för enskilda eller i övrigt avseringrepp i enskildas personliga eller ekonomiskaförhållanden. Detta synsätt passar emellertid inteså bra, i vart fall inte i fråga omabonnemangstandvården som avser både rättigheter ochskyldigheter för de ersättningsberättigadevårdgivarna.En annan möjlighet, som torde vara den riktiga, äratt bemyndigandet anses gälla med stöd av punkten 6första stycket andra meningen iövergångsbestämmelserna till regeringsformen. Enligtdenna får bemyndigande, som har beslutats avKonungen och gemensamt eller av riksdagenensam, utnyttjas även efter regeringsformensikraftträdande tills riksdagenbestämmer annorlunda.Bestämmelserna om tandvårdsersättning i lagen omallmän försäkring beslutades (SFS 1973:456,ikraftträdande ) och således innanregeringsformen trädde i kraft. Det nu aktuellabemyndigandet för regeringen löd då: "Ersättningutgår enligt grunder som Konungen efter förslag avriksförsäkringsverket fastställer för högst isänder." Det har därefter kvarstått i sakoförändrat. föreslås emellertid sakliga ändringari bemyndigandet, såtillvida att kravet på förslag avRiksförsäkringsverket och tvåårsbegränsningenbortfaller. Det har sagts (,Normgivningsmakten enligt regeringsform, 2uppl. 1989 s. 56) att om ett bemyndigande genomlagändring får ett nytt innehåll, måste detbetraktas som ett nytt bemyndigande och det blir dåmöjligt endast om det är förenligt med nyaregeringsformen. Någon grund för bemyndigandet förregeringen att utfärda en ny tandvårdstaxa finnsinte i 8 kap. 7 § regeringsformen. En sådan kansvårligen heller betraktas som föreskrifter omsådana avgifter som avses i 8 kap. 9 § andra stycketregeringsformen. Lagrådet anser dig dock kunna godtaatt det äldre bemyndigandet får fortsätta att gällamed stöd av nämnda övergångsbestämmelse iregeringsformen eftersom det till sin kärna, dvs. ifråga om bemyndigandet för regeringen att fastställagrunder för tandvårdsersättningen, föreslås blioförändrat. Enligt Lagrådets mening, grundad även påerfarenheter från pensionsreformen, bör dock fråganom bemyndiganden för regeringen påsocialförsäkringens område ses över och förslag tilländring av den nu aktuella bestämmelsen föreläggasriksdagen före utgången av nästa mandatperiod.Oavsett vad det äldre bemyndigandet formellt må haför verkan i fråga om det obligatoriska lagområdet,bör det inte komma i fråga att , drygt tjugo årefter den nya regeringsformens tillkomst, börja atttillämpa det i fråga om förhållandet mellanenskilda, dvs. på området för 8 kap. 2 §regeringsformen. Abonnemangstandvården ärkonstruerad som ett civilrättsligt avtal mellanenskilda som ger rätt till försäkringsersättning.Det får anses tillåtligt att desocialförsäkringsrättsliga gränserna för denna rättdras upp i den nya tandvårdstaxan. Det måste däremotanses inkonstitutionellt att i en förordning närmarereglera förhållandet mellan patienten ochvårdgivaren. Detta innebär att den nyatandvårdstaxan inte kan innehålla någonkonsumenträttslig normgivning och att därförkonsumenträtten på detta område blir i stort settore-glerad, i motsats till exempelvis den omfattanderegleringen i konsumenttjänstlagen; några särreglerfinns eller föreslås i 3-4 a §§ tandvårdslagen.Frånvaron av konsumenträttsliga bestämmelser iövrigt medför att den risk för tvister mellanvårdgivare och patient som påtalats och kritiseratsi båda de tidigare lagrådsyttrandena kvarstår iprincip. Visserligen kan området för tvister blimindre, eftersom avtalet är begränsat tillbastandvård, men det finns otvivelaktigt en mängdtvistefrågor kvar, t.ex. om en viss åtgärd somomfattas av avtalet behövs eller om en utförd åtgärdvarit felaktig.Enligt 11 kap. 3 § första stycket regeringsformenfår rättstvister mellan enskilda inte utan stöd avlag avgöras av annan myndighet än domstol.Försäkringskassorna kan inte ha någon beslutanderättvid tvister mellan vårdgivare och patient rörandeabonnemangstandvården. Det är här inte fråga omförhandsprövning, eftersom tandvårdsersättningenredan betalats ut till vårdgivaren, och harutbetalningen skett enligt ett formenligtabonnemangsavtal kan den inte heller anses felaktigoch därmed krävas tillbaka. Däremot kanförsäkringskassorna och de förtroendenämnder somfinns inom landsting och privat vård hjälpa till medtvistelösning på frivillig grund genom att geparterna råd och synpunkter. Leder detta inte tillresultat måste dock tvisten avgöras av allmändomstol med tillämpning av allmänna avtalsrättsligagrundsatser. Detta torde ofta föranleda attpatienter, som redan har betalat ersättning förabonnemanget, finner det bäst förenligt med sinaintressen att efterge sin rätt. Omvänt kan gälla attvårdgivaren får avstå från betalning för en åtgärdsom enligt hans åsikt faller utanför abonnemanget.Det ankommer emellertid inte på Lagrådet att avgöraom nackdelarna med den tilltänktaabonnemangstandvården är större än fördelarna. Somframgår av det förut anförda finner Lagrådet, om ockmed tvekan, att den är förenlig med rättsordningen iövrigt.I detta sammanhang vill Lagrådet anmärka att deföreskrifter av som förutskickas pås. 33 i propositionen i avsaknad av bemyndigandeenligt 8 kap. 7 § regeringsformen endast kan fåformen av verkställighetsföreskrifter.Socialutskottet tillstyrkte i alltväsentligt regeringens förslag (bet. 1997/98:SoU25).I fråga om abonnemang på bastandvård pekadeutskottet på att grundkonstruktionen vad gällerförsäkringsersättning för bastandvård var utformadså att ersättning lämnas i efterhand för varjeutförd åtgärd. Utskottet instämde i regeringensuppfattning att det borde tillskapas en möjlighetatt erbjuda erforderlig tandvård mot ett fast prisför och att en fastprismodell därförborde införas som ett frivilligt alternativ inombastandvården. Därigenom kunde vårdgivare ochpatient inom tandvårdsförsäkringen ges möjlighettill ett samarbete av mer planmässig och långsiktignatur.Socialutskottet påpekade vidare att regeringenenligt propositionen avsåg att i en förordning somersatte den gällande tandvårdstaxan ta införeskrifter om tandvårdsersättning för s.k.abonnemang på bastandvård och attLagrådet i sitt yttrande i denna del om ock medtvekan funnit att den tilltänktaabonnemangstandvården var förenlig medrättsordningen i övrigt. Detta innebar enligtutskottet att de socialförsäkringsrättsligagränserna för rätten till försäkringsersättning förabonnemangstandvården kunde dras upp i den nyatandvårdstaxan som regeringen avsåg att utfärda medstöd av bemyndigandet i 2 kap. 3 § AFL.Att den nya tandvårdstaxan enligt Lagrådets meninginte kunde innehålla någon konsumenträttslignormgivning och att därför konsumenträtten på dettaområde i stort sett skulle bli oreglerad var enligtutskottets mening en nackdel. Utskottet ansåg dockatt den tilltänkta abonnemangstandvården ändå bordegenomföras med hänsyn till de fördelar som detinnebar för patienter och vårdgivare. Området förtvister mellan vårdgivare och patient, som påtalatsoch kritiserats i de tidigare lagrådsyttrandena överpremietandvården, kunde antas bli mindre medpropositionens förslag eftersom avtalet är begränsattill enbart de åtgärder som ingår i bastandvården.Utskottet ville dock framhålla att det var angelägetatt abonnemangstandvården noga följs.Riksdagen följde socialutskottets hemställan (rskr.1997/98:289). De föreslagna ändringarna i lagen omallmän försäkring och en ny förordning (1998:1337)med tandvårdstaxa trädde därefter i kraft den 1januari 1999.Frågan om tandvårdsförsäkringen är obligatoriskI förarbeten till den allmännatandvårdsförsäkringen gjordes bl.a. följandeuttalanden av föredragande statsrådet av intresseför bedömning av frågan om tandvårdsförsäkringen ärobligatorisk, i den meningen att försäkringenomfattar all tandvård som lämnas av vårdgivare somär ansluten till försäkringen (prop. 1973:45).Som jag tidigare framhållit börtandvårdsförsäkringen när det gäller de allmännaförsäkringsreglerna omfatta alla personer över 19års ålder som är försäkrade enligt lagen om allmänförsäkring. (a. prop. s. 66)En naturlig utgångspunkt bör vara atttandvårdsförsäkringen skall gälla för vuxentandvårdsom ges i offentlig regi. Som försäkringsutredningenföreslagit bör försäkringen utformas så attersättning utgår vid all tandvård som de försäkradeerhåller inom folktandvården och vid deodontologiska fakulteterna. (a. prop. s. 69)Försäkringens ersättningsregler bör efter vad jagtidigare förordat utan vidare gälla vid allvuxentandvård som ges i offentlig regi. - - - Ilikhet med försäkringsutredningen anser jag atttandläkare som är anställd inom folktandvården skallvara taxebunden i den händelse han ärprivatpraktiserande vid sidan om sin tjänst. Dettainnebär att sådan tandläkare skall anmäla sig tillförsäkringskassan och föras upp på förteckningen.Vad nu sagts gäller även för tandläkare som enligtsärskilt avtal arbetar åt folktandvården. 72)De närmare förutsättningarna för rätt tillersättning och ersättningsbeloppen avses framgå avden tandvårdstaxa som Kungl. Ienlighet med försäkringsutredningens förslag avsestaxan bli fastställd efter förslag avriksförsäkringsverket för högst i sänder.Tandläkare som är uppförd på förteckning hosförsäkringskassa skall vara skyldig att följa taxansbestämmelser. Vidare skall taxan gälla för denoffentliga tandvården och därmed för de inom dennaanställda tandläkarna. (a. prop. s. 98 f.)I socialförsäkringsutskottets redogörelse förregeringsförslaget uttalades bl.a. följande (bet.SfU 1973:20 s. 15).En tandvårdsförsäkring inom den allmännasjukförsäkringens ram införs fr.o.m. den 1 januari1974. Den skall gälla alla försäkrade över 19 årsålder- - - och avse alla former av tandvård, alltså ävenförebyggande sådan, som ges såväl inomfolktandvården som vid odontologisk fakultet och hosprivatpraktiserande tandläkare.I sammanhanget kan också noteras följande uttalandei förarbetena till förändringar (prop.1997/98:112 s. 70).- - - Om barn- och ungdomstandvård utförs av enprivat vårdgivare finns inget hinder för denne attmot ersättning utföra vård som ligger utöver denvård som ersätts av landstingen. En sådan möjlighetexisterar inte för landstingens egen folktandvård.Föräldrar och barn som önskar en högre standard påtandvården än som är odontologiskt nödvändigt harsvårt att förstå varför de måste hänvisas till enannan tandläkare utanför folktandvården.Mot denna bakgrund föreslår regeringen attlandstingen skall ges möjlighet att även för barnoch ungdomar kunna ta ersättning för kostnaden förbehandling som inte är nödvändig för att uppnå ettfrån odontologisk synpunkt funktionellt ochutseendemässigt godtagbart resultat.Regeringens möjlighet att göra undantag frångällande författningarNormgivningen och regeringens möjlighet att meddelaundantag från gällande författningar regleras iregeringsformen.Enligt 8 kap. 17 § regeringsformen (RF) får lag ejändras eller upphävas annat än genom lag.Enligt 11 kap. 12 § regeringsformen får regeringenmedge undantag från föreskrift i förordning ellerfrån bestämmelse som har meddelats med stöd avbeslut av regeringen om ej annat följer av lag ellerbeslut om utgiftsanslag.Föreskrifter om enskildas personliga ställning samtom deras personliga och ekonomiska förhållandeninbördes meddelas enligt 8 kap. 2 § regeringsformengenom lag. Sådana föreskrifter är bland andraföreskrifter om rätt till fast och lös egendom, omavtal samt om bolag, föreningar, samfälligheter ochstiftelser.I fråga om regeringens möjlighet att medge undantagenligt 11 kap. 12 § regeringsformen sägs i Holmberg-Stjernquists kommentar följande.Av ålder har Kungl. Maj:t ansetts kunna regelmässigtbevilja dispens - dvs. undantag i gynnande riktningi det särskilda fallet - från föreskrift iförfattning beslutad av Kungl. Maj:t och frånföreskrift tillkommen med stöd av bemyndigande ilagen eller riksdagsbeslutet.Enligt det synsätt som ligger bakom den nya RF ärdispens en form av rättstillämpning. Eftersomregeringen liksom andra myndigheter är bunden avnormmässighetens princip (RF 1:1 st 3: denoffentliga makten skall utövas under lagarna), kanregeringen eller annat normgivande organ intehärleda någon dispensbefogenhet ur sinnormgivningskompetens: ett normgivande organ ärprincipiellt bundet av sina egna normer. Enbefogenhet att medgiva dispens från en föreskrift ien författning förutsätter sålunda en dispensregel isamma författning eller i en annan författning avminst samma konstitutionella valör. Med dettasynsätt skulle en allmän behörighet för regeringenatt bevilja dispens från regeringsförordningar ellerunderordnade myndigheters föreskrifter ha kunnatåstadkommas i varje fall genom vanlig lag.Justitieministern ansåg emellertid (prop s 410) atten dispensbestämmelse borde tas in i RF "iförenklingssyfte". Bestämmelsen innebär inte någonbehörighet för regeringen att bevilja dispens frånen föreskrift i lag; härvidlag skall alltjämtfordras ett bemyndigande i samma lag eller i enannan lag.