bet · GM01KU25 · 1999-05-06 00:00:00 — Enligt anmälaren bör granskningeninriktas på huruvida regeringen har följt gällandebestämmelser när det gäller Energimyndighetensmöjligheter till utredning och yttrande.Till grund för granskningen har bl.a. legat tvåpromemorior upprättade inom ,bilagorna A 2.2.2-2.2.3.Tidigare granskning i konstitutionsutskottetRegeringen beviljade genom beslut den 17 juli 1997Affärsverket () medstöd av ellag tillstånd att dra fram ocht.o.m. begagna enlikströmsförbindelse mellan och , dens.k. Polenkabeln.Under /98 företog utskottet medanledning av en granskningsanmälan en granskning somgällde näringsminister av frågan om tillstånd för anläggandeav Polenkabeln. I granskningsanmälan påtalades attregeringen i beredningen av regeringsbeslutet den 17juli 1997 inte hade prövat projektet utifrån 4 kap.naturresurslagen. I detta sammanhang företogs ocksåen granskning med anledning av en anmälan där detbegärdes att utskottet skulle granska om jävförelegat vid beredningen av regeringsärendet.När det gällde frågan om jäv hade förelegat förvissa tjänstemän i Närings- och handelsdepartementetvid beredningen och avgörandet av regeringsärendetanförde utskottet i sin bedömning att det vidgranskningen inte hade kommit fram annat än att detaktuella regeringsärendet hade handlagts i enlighetmed gällande regler. I denna del lämnadesreservationer från (fp) och (mp), som ansåg att jävförelegat.I övrigt föranledde granskningen inget uttalandefrån utskottets sida.Regeringens beslut den 23 april 1998I ansökte hosregeringen om en komplettering av den genom beslutetden erhållna koncessionen förPolenkabeln. Kompletteringen avsåg ett ändrattekniskt utförande av överföringsförbindelsen.Regeringen beslutade , medundantag från 4 § elförordningen (1994:1250), attSvenska kraftnäts ansökan skulle beredas iRegeringskansliet inför regeringens prövning avärendet.I skälen för sitt beslut anförde regeringen bl.a.att beredningen av ärendet var av begränsadomfattning. Med hänsyn härtill och till ärendetsbrådskande natur borde enligt regeringen ärendet medundantag från 4 § elförordningen beredas iRegeringskansliet.Gällande bestämmelserDet allmänna beredningskravet i regeringsformenEnligt 7 kap. 2 § regeringsformen (RF) skallbehövliga upplysningar och yttranden inhämtas frånberörda myndigheter vid beredningen av regerings-ärenden. I den omfattning som behövs skall tillfällelämnas sammanslutningar och enskilda att yttra sig.I proposition 1973:90 med förslag till nyregeringsform och ny riksdagsordning anfördedepartementschefen i fråga om det moment iberedningsfasen av regeringsärenden som består i attupplysningar och meningsyttringar inhämtas utifrånsom underlag för regeringens beslut (s. 287):Att det som ett led i beredningen avregeringsärenden i stor utsträckning inhämtasyttranden från myndigheter, organisationer och andraenskilda sammanslutningar är ett karaktäristiskt ochbetydelsefullt inslag i svensk politiskbeslutsprocess. Remissyttranden från olikaorganisationer över grundlagberedningens förslagvittnar också om den vikt man från detta hålltillmäter remissförfarandet, särskilt ilagstiftningsärenden. Det är enligt min meningnaturligt att ordningen med remisser från regeringensom ett led i beredningsarbetet även ifortsättningen kommer till uttryck i RF. Idepartementsförslaget har bestämmelserna härom,vilka tagits upp i den här aktuella paragrafen,getts det innehåll som grundlagberedningen harföreslagit.I /Stjernquists kommentar till grundlagarna(s. 222) erinras om de ovan angivna uttalandena iförarbetena till RF. Härefter konstateras att ettvisst remisstvång föreskrivs i RF. Behövligaupplysningar och yttranden skall inhämtas frånberörda myndigheter, och de är skyldiga att svara,om de inte endast bereds tillfälle att yttra sig.Organisationer (sammanslutningar) och enskilda skallberedas tillfälle att yttra sig. I kommentaren sägsvidare att vilka myndigheter som är berörda och ivilken omfattning det är erforderligt attorganisationer och enskilda får tillfälle att yttrasig avgörs av vederbörande departementschef ellerannan föredragande under vanligt konstitutionelltansvar. Av naturliga skäl söker man enligtkommentaren ofta begränsa remisserna. RF:sremissregel gäller alla typer av regeringsärenden,styrelse-ärenden såväl som förvaltningsärenden.Beredningen av regeringsärenden om nätkoncessionAv 2 kap. 1 § ellagen (1997:857) framgår attregeringen prövar frågor om nätkoncession avseendeutlandsförbindelse.Enligt 4 § elförordningen skall nätmyndigheten() utreda ärenden som rörprövning av nätkoncession för utlandsförbindelse ochmed eget yttrande överlämna ärendet till regeringensprövning.Regeringens dispensmaktI 11 kap. 12 § RF sägs att regeringen får medgeundantag från föreskrift i förordning eller frånbestämmelse som har meddelats med stöd av beslut avregeringen, om inte annat följer av lag eller beslutom utgiftsanslag.I /Stjernquists grundlagskommentar (s. sägs att Kungl. Maj:t av ålder har ansettsregelmässigt kunna bevilja dispens - dvs. undantag igynnande riktning i det särskilda fallet - frånföreskrift i författning beslutad av Kungl. Maj:toch från föreskrift tillkommen med stöd avbemyndigande av Kungl. Dispens frånföreskrift i lag och från föreskrift som grundar sigpå riksdagsbeslut har däremot ansetts förutsättabemyndigande i lagen eller riksdagsbeslutet.Vidare sägs i grundlagskommentaren att enligt detsynsätt som ligger bakom den nya RF är dispens enform av rättstillämpning. Eftersom regeringen liksomalla andra myndigheter är bunden av normmässighetensprincip, kan varken regeringen eller annatnormgivande organ härleda någon dispensbefogenhet ursin normgivningskompetens. Ett normgivande organ ärprincipiellt bunden av sina egna normer. Enligtkommentaren förutsätter en befogenhet att medgedispens från en föreskrift i en författning sålundaen dispensregel i samma författning eller i en annanförfattning av minst samma konstitutionella valör.Med detta synsätt skulle en allmän behörighet förregeringen att bevilja dispens frånregeringsförordningar eller underordnademyndigheters föreskrifter ha kunnat åstadkommas ivarje fall genom vanlig lag. Justitieministern ansågemellertid (prop. 1973:90 s. 410) att endispensbestämmelse borde tas in i RF i"förenklingssyfte".I kommentaren påpekas att bestämmelsen inte innebärnågon behörighet för regeringen att bevilja dispensfrån en föreskrift i lag. För detta fordras alltjämtett bemyndigande i samma lag eller i en annan lag.Däremot innebär bestämmelsen behörighet attdispensera inte bara från förordningar som fallerinom regeringens kompetens på grund av 8 kap. 13 §RF (föreskrifter om verkställighet av lag,föreskrifter inom "restkompetensen") utan också frånförordningar beslutade med stöd av bemyndiganden ilagar.Avslutningsvis framhålls i kommentaren att enallmän förutsättning för dispens är att beslutetinte kommer i konflikt med vad harbeslutat genom lag eller beslut om utgiftsanslag.Regeringens beslut den 6 augusti 1998Regeringen beslutade med ändringav beslutet att denöverföringsförbindelse som koncessionen avser skallutföras enligt Svenska kraftnäts nya ansökan.Av beslutet framgår att bl.a. har beretts tillfälle att yttra sigöver Svenska kraftnäts ansökan. Energimyndighetenhar härefter kommit in med ett yttrande.Promemoria från NäringsdepartementetI en promemoria upprättad inom Näringsdepartementetden anförs att syftet medberedningen av ett ärende är att dels inhämtarelevanta sakuppgifter, dels låta berörda instanseryttra sig i ärendet. Vilken myndighet som har handom beredningen av en viss typ av ärenden är enligtdepartementet en lämplighetsfråga.Vidare påpekas i promemorian att huvuddelen av allaärenden om meddelande av nätkoncession avgörs avnätmyndigheten. Det är då enligt departementetnärmast en självklarhet att nätmyndigheten ocksåbereder dessa ärenden. Ett litet antal ärenden,nämligen de som avser en utlandsförbindelse, avgörsav regeringen. I 4 § elförordningen har regeringenav lämplighetsskäl föreskrivit att nätmyndighetenskall bereda jämväl dessa ärenden. Skälen för dennareglering är enligt departementet främst attnätmyndigheten, på grund av att myndigheten beredermånga ärenden om nätkoncession, har en organisationsom är särskilt anpassad för beredning av sådanaärenden.I promemorian anförs vidare att den heltövervägande delen av relevanta sakuppgifter redanhade tillförts ärendet i det fall somgranskningsanmälan avser. Enligt departementet rördede enda nya uppgifter som tillfördes ärendet denändrade tekniska utformningen av Polenkabeln och denändring av kabelns påverkan på omgivningen som dennya utformningen medförde. Denna ändring bestodhuvudsakligen av att påverkningarna från en planeradelektrodstation helt eliminerades.Departementet anför att någon nämnvärdkomplettering av de sakuppgifter som Svenskakraftnät lämnat i sin ansökan inte behövdes.Beredningen skulle därmed huvudsakligen bestå i attinhämta synpunkter från berörda instanser. Enligtden för projektet gällande tidplanen skulle kabelntas i drift , varföranläggningsarbetena måste påbörjas under sommaren1998. Ärendet bedömdes därför som brådskande. Idenna situation fann regeringen det lämpligast i attbereda ärendet i Regeringskansliet.I promemorian påpekas att detta beslut innebar ettundantag från föreskriften i 4 § elförordningen.Departementet framhåller att regeringen enligt 11kap. 12 § RF får medge undantag från föreskrift iförordning om inte annat följer av lag eller beslutom utgiftsanslag. Något förbud att medge undantagfrån föreskriften i 4 § elförordningen finns inte ilag eller beslut om utgiftsanslag.Enligt departementet har regeringen alltså hafträtt att, med undantag från 4 § elförordningen,bereda ärendet i . Departementetframhåller att synpunkter inhämtades i ärendet frånberörda instanser, däribland Energimyndigheten.Vidare är, enligt departementet, frågan om vilkenmyndighet som skall bereda ett visst ärende enlämplighetsfråga. Departementet anför attsammanfattningsvis har regeringen iakttagit gällandeföreskrifter vid behandlingen av det ärende som EvaGoës tar upp i sin anmälan.Kompletterande promemoria från NäringsdepartementetI en kompletterande promemoria upprättad inomNäringsdepartementet behandlasfrågor om dels en riksdagsbehandling av 4 §elförordningen, dels remissynpunkter påberedningsprocessen.När det gäller frågan om en eventuellriksdagsbehandling av 4 § elförordningen redovisardepartementet att bestämmelsen om att regeringenskall pröva ansökan om nätkoncession som avserutlandsförbindelse infördes i lagen (1902:71 s. 1)innefattande vissa bestämmelser om elektriskaanläggningar (ellag) genom en lagändringsom beslutades av (prop.1993/94:162, bet. NU22, rskr. Lagändringenträdde i kraft (prop.1994/95:222, bet. 1995/96:NU1, rskr. 1995/96:2).Motsvarande bestämmelse har införts ellag(prop. 1996/97:136, bet. NU3, rskr. 27, SFS1997:857).I promemorian påpekas att frågan om nätkoncessionerför utlandsförbindelser behandlas i proposition1993/94:162 i avsnitt 9.2 och i lagtextensspecialmotivering i avsnitt 16.1. I dessa avsnittanges att ansökan skall prövas av regeringen med enmotivering till detta ställningstagande. Någonnärmare beskrivning av hur beredningsprocessen viden sådan ansökan är tänkt att gå till ges inte.Frågan om myndighetsfunktionen för tillsyn avnätverksamhet behandlas i avsnitt 11. Inte heller idetta sammanhang behandlas beredningsprocessen avkoncessionsansökningar närmare.Vidare anförs i promemorian att frågan omkoncessionsprövning av utlandsförbindelser behandlasi proposition 1994/55:222 i avsnitt 5.3.3. Avsnittettar upp bedömningsgrunder vid prövning av ansökan omnätkoncession, men behandlar inteberedningsprocessen.Departementet anför att frågan inte behandlasnärmare i proposition 1996/97:136, som i dessaavseenden endast innebär en överföring avbestämmelserna ellag.Enligt departementet innebär dettasammanfattningsvis att bestämmelserna i 4 §elförordningen, såvitt departementets utredningvisar, inte har varit föremål för riksdagensprövning.När det gäller eventuella remissynpunkter påberedningsprocessen anför departementet att ingen avremissinstanserna har framfört synpunkter på attregeringen i ärendets beredning gjort undantag från4 § elförordningen.Utskottets bedömningSom framgår av redovisningen ovan behandladeutskottet vid sin granskning denberedning som föregick regeringens beslut den 17juli 1997 att med stöd av lagen (1902:71 s. 1)innefattande vissa bestämmelser om elektriskaanläggningar (ellagen) bevilja Svenska kraftnättillstånd att dra fram och begagnaden s.k. Polenkabeln. Granskningen avsåg bl.a. omtillståndsfrågan borde ha prövats enligt 4 kap.naturresurslagen. Utskottet fann att granskningen idetta avseende inte föranledde något uttalande frånutskottets sida. När det gällde fråga om jäv förvissa tjänstemän i dåvarande Närings- ochhandelsdepartementet fann en majoritet i utskottetatt det aktuella regeringsärendet hade handlagts ienlighet med gällande regler. I denna del lämnadesreservation från (fp) och (mp).Av redovisningen ovan framgår vidare att Svenskakraftnät ansökte hos regeringen om enkomplettering av den erhållna koncessionen förPolenkabeln. Den granskning som utskottet nu hargenomfört avser regeringens beslut den 23 april 1998angående beredningen av detta regerings-ärende.Regeringens beslut avsåg att Svenska kraftnätsansökan, med undantag från 4 § elförordningen,skulle beredas i i stället för hosNätmyndigheten. beslutaderegeringen att bevilja Svenska kraftnäts ansökan.Utskottet finner inte skäl att ifrågasätta attregeringen i det aktuella fallet har utnyttjatmöjligheten enligt 11 kap. 12 § RF att medgeundantag från föreskrift i en förordning. Dock villutskottet framhålla att en självklar utgångspunkt äratt varje regeringsärende skall beredas med all denomsorg som är möjlig, även om den tid som står tillbuds är begränsad.Den granskning som utskottet nu har genomfört harenligt utskottets mening inte gett vid handen attregeringens beslut om undantag frånberedningsordningen har medfört att det allmännaberedningskravet för regeringsärenden enligt 7 kap.2 § RF inte har uppfyllts. Granskningen föranlederdärför inte något uttalande från utskottets sida.2.3 Socialminister avett ärende om dispens till folktandvårdenatt bedrivaavtalstandvård utanför socialförsäkringenÄrendetAnmälanI en anmälan, bilaga A 2.3.1, har begärts attutskottet skall granska om regeringen genomsocialminister hade rätt att meddeladispens till Folktandvården, ,för att bedriva avtalstandvård utanförsocialförsäkringen för 20-åringar. iVärmland har därefter enligt anmälan beslutat omavtalstandvård för 20-åringar fr.o.m. den 1september 1998. Ett sådant avtal innebär enligtanmälan att patienten i fråga avtalar bort sin rätttill högkostnadsskydd enligt lagen om allmänförsäkring. Det finns enligt anmälan skäl attifrågasätta om regeringen genom socialministerWallström hade rätt att ge denna dispens eftersomsådana möjligheter ej givits i lag.Regeringens beslutRegeringen biföll i beslut , bilagaA 2.3.2, en framställning från iVärmland om att, utan hinder av bestämmelserna itandvårdstaxan, få bedriva både tandvårdenligt den statliga tandvårdstaxan ochavtalstandvård för patienter som fyller 20 år.Av regeringsbeslutet framgår att Folktandvården iVärmland hade för avsikt att erbjuda sina patientersom fyllde möjlighet att väljamellan att få sin tandvård antingen enligt en fastårsavgift - s.k. avtalstandvård - eller enligt denstatliga tandvårdstaxan. För den som valde den fastaavgiften skulle ingen tandvårdsersättning lämnasfrån . För övriga patienter skulletandvårdsersättning lämnas enligt gällande regler.I beslutet redovisas om bakgrunden tillFolktandvårdens ansökan att läns allmännaförsäkringskassa i ett yttrande till tandvårdschefeni - med hänvisning till vad som följde avbestämmelserna i tandvårdstaxan (1973:638) - hadeställt sig tveksam till folktandvårdens möjligheteratt kunna bedriva både avtalstandvård utantandvårdsersättning och tandvård i enlighet medtaxans regler. hade till följdhärav, för att undvika komplikationer, sett det somönskvärt att Folktandvården sökte dispens hosregeringen.I den promemoria i ärendet, bilaga A 2.3.3, somutskottet erhållit från och somupprättats inom har gettsytterligare uppgifter om bakgrunden till ansökan. Avdessa framgår bl.a. följande.Tandvårdschefen i hade i början av år 1997väckt frågan om möjligheten att kunna erbjudapersoner i som fyller tandvård motviss årsavgift enligt avtal för en period av två år,s.k. De personer som valde dennamodell skulle erlägga en fast årsavgift somfolktandvården fastställde. Avgiften skulle grundaspå tidsåtgången för olika personalgrupper attgenomföra vårdprogram och reparativa vårdinsatserutslagna på hela avtalsperioden. Statligtandvårdsersättning skulle inte lämnas för depersoner som valde denna vårdmodell. Efteravtalsperiodens slut skulle en ny riskbedömninggöras av patienten som grund för ett fortsatt avtal.Årsavgifterna skulle sannolikt variera mellan ca 350och 3 600 kronor.Vid kontakter med hadetjänstemännen där inte framfört några hinder motkonstruktionen, varför arbetet fortsatte inomFolktandvården i med att utforma systemet.Innan slutligt beslut fattades framhöll dockFörsäkringskassan i i ett utlåtande attlandstinget för att undvika komplikationer bordesöka dispens hos regeringen från bestämmelserna itandvårdstaxan. i gjort enförfrågan hos om det varmöjligt för folktandvården att meddela tandvårdsåväl inom den allmänna försäkringen som utanfördenna, och då enligt andra grunder äntandvårdstaxan. Verket hade med hänvisning till 1,4, 6, 21 och 26 §§ tandvårdstaxan gjort denbedömningen att vård meddelad av folktandvårdsklinikinte kunde erbjudas utanför tandvårdsförsäkringensram och att sådan alltid omfattades avtandvårdstaxans bestämmelser oavsett om denrubricerades som avtalstandvård eller inte.BakgrundBestämmelser om tandvård och tandvårdsförsäkringDen allmänna tandvårdsförsäkringen infördes den 1januari 1974 (prop. 1973:45, bet. SfU 1973:20, rskr.1973:212).Flera undersökningar hade visat att storabefolkningsgrupper av ekonomiska skäl saknadetillfredsställande möjligheter till god tandvård.Det ansågs mot denna bakgrund vara angeläget attgenom en utbyggnad av den allmänna sjukförsäkringenmed en allmän tandvårdsförsäkring skapa likamöjligheter åt alla medborgare till en god tandvårdtill överkomliga avgifter. Utgångspunkten förförsäkringsreformen var att tandvårdsförsäkringenskulle gälla alla vuxna och omfatta alla slagsbehandlingar. Försäkringen borde gälla hos såvälfolktandvården som privatpraktiserande tandläkare.För barnen borde tandvården liksom varaavgiftsfri genom folktandvården. Det ansågs vara avgrundläggande betydelse att försäkringen innefattadeen maximitaxa för all behandling som utfördes inomförsäkringens ram och att tandläkarna således skullebli taxebundna (prop. 1973:45 s. 57).Tandvården är en del av hälso- och sjukvården, menden regleras i en särskild lag, tandvårdslagen(1985:125).För den landstingskommunala tandvården gällerenligt 5 § tandvårdslagen att varje landsting skallerbjuda en god tandvård åt i huvudsak dem som ärbosatta inom . Tandvård som landstingetsjälvt bedriver benämns i lagen folktandvård.Folktandvården skall enligt 7 § svara för delsregelbunden och fullständig tandvård för barn ochungdomar t.o.m. det år då de fyller , delsspecialisttandvård för vuxna och dels övrig tandvårdför vuxna i den omfattning som bedömerlämpligt.Barn- och ungdomstandvården skall enligt 15 a § medvisst undantag vara avgiftsfri för patienten. Förspecialisttandvården och övrig tandvård för vuxnafår ta ut vårdavgifter enligt grundersom bestämmer, om inte något annat ärsärskilt föreskrivet. Bestämmelsen innebär attreglerna i lagen om allmän försäkring och itandvårdstaxan är tillämpliga för merparten avvuxentandvården (se prop. 1993/94:220, bet.1993/94:SfU20).Tandvårdsförsäkringen är en del av sjukförsäkringen,som regleras i 2 kap. lagen (1962:381) om allmänförsäkring, AFL. Ersättning för tandvård lämnasenligt 3 § nämnda kapitel, om vården ges vid enfolktandvårdsklinik. Ersättning utges vidare enligtbestämmelsens dåvarande lydelse bl.a. om vårdenlämnas av en tandläkare, som är uppförd på en av denallmänna upprättad förteckning.Ersättning lämnas enligt grunder som regeringenfastställer. Ersättning lämnas inte för tandvård åten försäkrad som fyller högst under det år dåvården ges. Sådan vård är avgiftsfri enligt vad somföreskrivs i tandvårdslagen.I grunderna för ersättning kan regeringen enligt 1§ dels bestämma den högsta patientavgift och dethögsta arvode som får tas ut av en vårdgivare som äransluten till försäkringen, dels meddela närmareföreskrifter om verksamhetens bedrivande hosvårdgivaren och om skyldighet för denne att lämnauppgifter om verksamheten.Regeringen får således fastställa grunderna förtandvårdsersättning inom den allmänna försäkringen.Regeringen har - för den tid som är i fråga -gjort det i den då gällande tandvårdstaxan(1973:638).Enligt 1 § den taxan gäller föreskrifterna i 1-14§§ tandvård som enligt 2 kap. 3 § första stycketlagen om allmän försäkring meddelas vidfolktandvårdsklinik, odontologisk fakultet ellerannars genom det allmännas försorg eller lämnas avtandläkare som är uppförd på en av den allmännaförsäkringskassan upprättad förteckning. Entandläkare får enligt 4 § inte ta ut högre arvode(tandvårdsersättning och patientavgift) än somframgår av en till förordningen fogad bilaga.Tandvårdsersättning betalas enligt 7 § endast om detarvode som ersätts överstiger 1 300 kronorsammanlagt under en behandlingsperiod.Försöksverksamhet inom tandvårdsförsäkringenUnder /91 begärde och fick regeringenriksdagens godkännande av riktlinjer för planeradförsöksverksamhet på tandvårdsområdet (prop.1990/91:100 bil. D, bet. 1990/91:SfU11,rskr. 1990/91:200).Försöksverksamheterna bedömdes komma att i vissaavseenden behöva avvika från den gällande ordningen,vilken alltjämt byggde på den proposition och detriksdagsbeslut som låg till grund förtandvårdsförsäkringens införande. Regeringen ansågdärför att borde föreläggas förslag omgodkännande av riktlinjerna (a. prop. s. 61).Försöksverksamheterna skulle syfta till en jämnareresursfördelning inom riket och en bättrehushållning med resurserna. De skulle vidareinnebära decentralisering av ansvaret från centralstatlig nivå till lokal nivå och möjlighet till ökadavreglering. Olika system skulle prövas förersättning från försäkringen till huvudmännen medutgångspunkt från att ersättningen beräknades efterett visst belopp per individ som omfattades avförsöket. Några av försöken omfattade även ensatsning på undersökande och förebyggande åtgärder,bl.a. i form av bastandvård. En ersättningsmodellmed klara incitament för patienterna att genombättre förebyggande arbete - främst i form avegeninsatser - kunna förbättra tandhälsan och därmedsänka sina vårdavgifter hade utvecklats förförsöksverksamhet. Det borde också öppnas möjlighetatt försöksvis helt eller delvis tillämpa lokaltanpassade ersättningssystem i stället för dengällande tandvårdstaxan. En viktig utgångspunkt församtliga försöksverksamheter var att patienternainte skulle komma att vidkännas någraavgiftshöjningar. Inom försöken kunde såvälförsäkringskassan som landstingens roll komma attförändras väsentligt. I något av försöken kunde detockså bli aktuellt att frångå gällande regler föranslutning till försäkringen. Försöksverksamheternabedömdes kunna påbörjas och pågåunder av högst med årlig uppföljning.Aktuella för försöksverksamhet bedömdes främst varalandstingen i , , ochKristianstad samt folktandvården i Göteborg.Efter riksdagsbeslutet utfärdade regeringen förordningen(1991:1234) om försöksverksamhet påtandvårdsområdet.Förordningen gällde till en början vidförsöksverksamhet inom och Göteborgsoch samt i kommun.Försöksverksamheten skulle få pågå under längst treår räknat fr.o.m. . Efter den senasteändringen i förordningen (SFS 1997:984) gällde denvid försöksverksamhet inom och länslandsting samt i , ochförsöksverksamheten fick pågå längst till utgångenav .