yttr · GL05SOU2Y · 1998-01-01 00:00:00 — Regeringen erinrar vidare om möjligheten att genom lagen om riksfärdtjänst få ersättning för resor mellan olika kommuner inom . Den enskilde kan enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring m.fl. lagar också få ersättning för sjukresor utanför den egna kommunen och för resa med fordon som inte går i kollektivtrafik. Kommunen kommer även fortsättningsvis att enligt 3 § socialtjänstlagen ha det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Efter , då de nya bestämmelserna i socialtjänstlagen om bistånd träder i kraft, kan undantagsvis bistånd för resa ges enligt § SoL, anförs det. har utgivit rekommendationer innebärande att folkbokföringskommunen skall svara för kostnaderna för färdtjänstresa under högst tre månaders vistelse i annan kommun. Drygt 260 kommuner har anslutit sig till rekommendationen. I förslaget till 12 § lagen om färdtjänst stadgas att en tillståndsgivare får återkalla ett tillstånd att anlita färdtjänst bl.a. om tillståndshavaren gjort sig skyldig till allvarliga eller upprepade överträdelser av de föreskrifter och villkor som gäller för färdtjänsten. En motsvarande bestämmelse finns i den nuvarande lagen (1993:963) om . Enligt propositionen har bestämmelsen aldrig tillämpats, vilket emellertid inte motsäger att den har haft en betydelse för att förhindra ekonomisk brottslighet genom samarbete mellan trafikutövaren och tillståndshavaren vid t.ex. färdbevishanteringen. Regeringen bedömer att en återkallelse av tillstånd till färdtjänst eller riksfärdtjänst skall kunna ske endast då det föreligger ett allvarligt missbruk. Tillståndsgivarens beslut enligt ovannämnda paragrafer kan enligt 16 § förslaget till lag om färdtjänst överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. I sex motioner ifrågasätts förslaget att tillstånd till färdtjänst inte behöver meddelas om den sökande kan tillgodose sitt transportbehov på annat sätt. I en av motionerna yrkas avslag på regeringens förslag i denna del medan olika tillkännagivanden begärs i övriga motioner. I motion 1996/97:T72 av m.fl. (c) yrkas att avslår regeringens förslag om inkomstprövning i samband med prövning av tillstånd till färdtjänst (yrkande 1) samt att uttalar att närståendes tillgång till bil inte kan vara grund för avslag på begäran om tillstånd till färdtjänst (yrkande 2). Motionärerna anser att den enskildes inkomster inte skall vägas in vid tillståndsprövningen. Om tillräckligt funktionshinder föreligger skall tillstånd meddelas, om så inte är fallet skall tillstånd inte medges. Förslaget i denna del bör därför avslås. bör även förtydliga att närståendes tillgång till bil inte kan vara grund för avslag vid tillståndsprövningen, anförs det. I motion 1996/97:T69 av och () begärs ett tillkännagivande av vad i motionen anförts om att de handikappolitiska målen jämlikhet och delaktighet även skall tillämpas i fråga om rätten till färdtjänst. Motionärerna anför att syftet med den nya lagen är att färdtjänsten skall ses som en del av kollektivtrafiken och att det därför är principiellt felaktigt att väga in faktorer som närståendes tillgång till bil och sökandens ekonomiska förhållanden i bedömningen av om tillstånd skall ges. Inkomstprövning förekommer inte i kollektivtrafiken och bör följaktligen inte heller göra det inom färdtjänsten, anförs det. Vidare påverkar närståendes tillgång till bil inte människors rätt att använda kollektivtrafiken. Enligt motionärerna måste det enda avgörande för rätten att resa med färdtjänst vara funktionshindret och den enskildes behov. I motion 1996/97:T73 av Per m.fl. (m) yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts avseende tillståndsgivningen (yrkande 1). Regeringens förslag kan enligt motionärernas mening leda till ett oacceptabelt godtycke vid bedömningen av om en sökande är färdtjänstberättigad eller ej. Enligt motionärerna är det funktionshindret, inte ekonomi eller hemförhållanden, som skall vara avgörande för vem som är berättigad till färdtjänst. I motion 1996/97:T74 av m.fl. (v) yrkas att hos regeringen begär förslag till sådan ändring i lagen om färdtjänst att den enskildes transportbehov prövas oberoende av att make/maka, annan anhörig eller granne m.fl. kan sköta transporten (yrkande 3). Enligt motionärerna finns en risk att första stycket andra meningen i förslaget till 7 § lagen om färdtjänst öppnar för kommunernas godtycke och sparnit och medför försämringar för funktionshindrade personer. Motionärerna anser att meningen bör utgå och ersättas med en formulering om att rätten till färdtjänst bestäms av den enskildes transportbehov. Liknande synpunkter har framförts i motion 1996/97:So54 av m.fl. (v) (yrkande 5 delvis). I motion 1996/97:T71 av m.fl. (mp) yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om 7 § andra meningen i förslaget till lag om färdtjänst (yrkande 1), om att ej inkomstrelatera rätten till färdtjänst (yrkande 4) och om att ej inskränka rätten till färdtjänst med hänvisning till familjemedlem (yrkande 5). Motionärerna befarar att paragrafens lydelse skall leda till inskränkningar i människors rätt till färdtjänst p.g.a. sparnit inom kommunerna. Enligt motionärerna bör vid tillståndsprövningen inte någon hänsyn tas till den enskildes eller familjens sammanlagda inkomst. Motionärerna hänvisar därvid till regeringens ambition att färdtjänst skall vara en trafikpolitisk fråga. En funktionshindrad, myndig person skall vidare inte kunna bli nekad tillstånd med hänvisning till att en familjemedlem kan tillgodose den funktionshindrades behov av att resa. En sådan beroendeställning till närstående är enligt motionärerna integritetskränkande. I tre motioner behandlas föreskrifter för och återkallelse av tillstånd till färdtjänst. I motion 1996/97:T71 (mp) yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kommunens möjlighet att meddela föreskrifter om tillstånd till färdtjänst (yrkande 2). Den föreslagna lagen ger utrymme för att ställa villkor beträffande hur många resor som tillståndet omfattar och inom vilket område resan får göras. Enligt motionärerna innebär denna inskränkning att skillnaderna mellan funktionshindrades och andra människors möjligheter att resa ökar. Rätten för en kommun att meddela föreskrifter angående antalet resor som tillståndet berättigar till skall enligt motionärerna vara begränsad på ett tydligare sätt i lagtexten. Sådana föreskrifter skall inte kunna motiveras med, som det anges i propositionen, "kommunalekonomiska behov", anförs det. I motion 1996/97:T74 (v) yrkas att hos regeringen begär förslag till reglering så att ett tillstånd till färdtjänst skall gälla färd i hela landet (yrkande 4). Motionärerna anser att om någon har fått tillstånd till färdtjänst i den egna kommunen eller regionen, skall han automatiskt få tillstånd även i andra regioner i landet, för att exempelvis kunna färdas obehindrat vid besök på andra orter. I samma motion yrkas att avslår regeringens förslag om återkallelse av tillstånd till färdtjänst vid missbruk (yrkande 5). Enligt motionärerna skall åtgärder p.g.a. missbruk av tillstånd till färdtjänst vidtas i enlighet med reglerna i . Motionärerna vill inte ställa sig bakom en regel som innebär att en person kan få sin rätt till färdtjänst indragen och därefter medan saken utreds inte kan resa någonstans. Motionärerna påpekar att ingen kan utestängas från rätten att använda sig av kollektivtrafiken på grund av missbruk. Liknande synpunkter har framförts i motion 1996/97:So54 av m.fl. (v) (yrkande 5 delvis). Utskottet har inget att erinra mot att bestämmelserna om färdtjänst lyfts ur socialtjänstlagen och ersätts av en särskild lag om färdtjänst. Såvitt särskilt gäller förslaget tilll 7 § i den nya lagen, dvs. bestämmelsen om vad som krävs för att tillstånd till färdtjänst skall meddelas, har utskottet emellertid delvis en annan uppfattning än regeringen. Regeringen påpekar i propositionen att kommunerna har möjlighet att vid bedömningen av huruvida bistånd skall ges i form av färdtjänst enligt 6 § socialtjänstlagen beakta sökandens ekonomiska förhållanden. Enligt regeringens mening finns det skäl att även fortsättningsvis kunna lägga den enskildes goda ekonomi såsom grund för ett avslagsbeslut. Regeringen föreslår därför att 7 § lagen om färdtjänst skall innehålla en mening om att för det fall den sökande kan tillgodose sitt transportbehov på annat sätt behöver tillstånd till färdtjänst inte meddelas. Utskottet vill emellertid erinra om att syftet med att ersätta bestämmelserna om färdtjänst i socialtjänstlagen med en särskild lag om färdtjänst är att färdtjänst fortsättningsvis skall behandlas som en transportform och inte längre som en form av bistånd för att uppnå en skälig levnadsnivå. I konse-kvens härmed anser utskottet att det endast är den enskildes funktionshinder som skall få läggas till grund för bedömningen av om tillstånd till färdtjänst skall meddelas. Omständigheter som den sökandes ekonomiska förhållanden eller någon närståendes tillgång till bil får således inte påverka avgörandet. Enligt utskottet bör därför den andra meningen i första stycket i regeringens förslag till 7 § lag om färdtjänst utgå och motionerna T69 (s), T71 (mp) yrkandena 1, 4 och 5, T72 (c) yrkandena 1 och 2, T73 (m) yrkande 1, T74 (v) yrkande 3 och So54 (v) yrkande 5 delvis bifallas. Utskottet delar regeringens uppfattning att ett tillstånd till färdtjänst, bl.a. av kommunalekonomiska skäl, bör kunna förenas med föreskrifter exempelvis rörande hur många resor tillståndet omfattar och inom vilket område resorna får göras. Genom att villkor endast får uppställas i skälig omfattning saknas det enligt utskottets mening anledning att befara att den genomsnittlige färdtjänstresenären kommer att drabbas av inskränkningar i antalet tillåtna resor. Inte heller kommer enligt utskottets uppfattning den färdtjänstberättigade person som gör ett stort antal nödvändiga resor med färdtjänst, exempelvis dagliga resor till arbetet, att förlora möjligheten till detta. Avsikten med bestämmelsen är i stället att minska överkonsumtionen av icke nödvändiga resor. Vad gäller föreskrifter om geografiska begränsningar får även sådana villkor meddelas endast i skälig omfattning. Kommunen har vidare enligt förslaget till 3 § lag om färdtjänst en skyldighet att, om det finns särskilda skäl, tillhandahålla färdtjänst för resor mellan kommunen och en annan kommun. Kommunen har enligt samma paragraf möjlighet att anordna färdtjänst i eller mellan andra kommuner. Funktionshindrade personer kan vidare ha rätt till ekonomiskt stöd för resor utanför hemkommunen. Enligt utskottet bör regeringens förslag i denna del tillstyrkas och motionerna T71 (mp) yrkande 2, T74 (v) yrkande 4 och So54 (v) yrkande 5 delvis avstyrkas. Utskottet har heller inget att erinra mot att det i lagen om färdtjänst införs en bestämmelse om att tillståndsgivaren skall ha möjlighet att återkalla ett tillstånd att anlita färdtjänst. Vad gäller återkallelse av tillstånd på grund av att tillståndshavaren överträtt de föreskrifter och villkor som gäller för färdtjänsten krävs enligt lagförslaget att det rör sig om allvarliga eller upprepade överträdelser. Utskottet instämmer med regeringen att återkallelse av tillstånd i dessa fall skall kunna ske endast då det föreligger ett allvarligt missbruk av rätten att anlita färdtjänst. Utskottet förutsätter vidare att återkallelse av tillstånd till färdtjänst, liksom beträffande riksfärdtjänsten, sker med försiktighet. Beslut om återkallelse av tillstånd kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Enligt utskottet bör propositionen i denna del tillstyrkas och motionerna T74 (v) yrkande 5 och So54 (v) yrkande 5 delvis avstyrkas. Enligt förslaget till 11 § lagen om färdtjänst skall de avgifter som kommunerna får ta ut för resor med färdtjänst vara skäliga och inte överstiga tillståndsgivarens självkostnader. Grunderna för avgifterna bestäms av kommunen om denna är tillståndsgivare och som regel av de länstrafikansvariga organen om en trafikhuvudman är tillståndsgivare. Enligt (Att resa med färdtjänst; följer upp och utvärderar 1997:3) varierar den egenavgift som en färdtjänstberättigad person betalar avsevärt mellan landets kommuner. I 60 undersökta kommuner utgjorde den avgiftsfinansierade andelen av färdtjänstbudgeten. För en färdtjänstresa med taxi var den högsta avgiften och den lägsta . I sin rapport till regeringen är Statskontoret tveksamt till att staten bör reglera prissättningen för färdtjänst genom att föreskriva att en kollektivtrafiktaxa skall tillämpas. Det är enligt statskontoret lämpligare att börja med olika kostnadssänkande åtgärder i form av gemensamt huvudmannaskap för kollektivtrafik och färdtjänst, gemensamma beställningscentraler och effektivare upphandling och först senare överväga minskade avgifter. Regeringen anser att den avgift som resenären skall betala vid färdtjänst liksom nu bör bestämmas lokalt eftersom färdtjänstresandets omfattning beror på många sammanhängande faktorer. Att avgifterna kan komma att skilja sig mellan landets olika kommuner är inte något principiellt mer annorlunda än att kollektivtrafiktaxan varierar mellan de olika länen. Skillnaderna i avgifter för färdtjänsten kan dock enligt regeringen beräknas bli mindre när ansvaret för färdtjänsten förs över till trafikhuvudmannen. En varierad prissättning under dygnets olika timmar, vilket förekommer för linjetrafiken, kan enligt propositionen vara motiverad. Exempelvis kan rabatter ges då taxitrafiken har god kapacitet och en högre avgift gälla när det över huvud taget inte finns någon linjetrafik. I fyra motioner anförs att färdtjänstavgifterna bör motsvara kostnaderna för resor med kollektivtrafik. I en av motionerna yrkas att beslutar i frågan. I motion 1996/97:T74 av m.fl. (v) yrkas att beslutar att vid färdtjänstresa skall tillståndshavaren betala en avgift (egenavgift) som motsvarar normala resekostnader med allmänna färdmedel (yrkande 6). Enligt motionärerna har huvudprincipen varit att funktionshindrade som har ett transportbehov skall ha samma utgifter för detta som icke funktionshindrade har i kollektivtrafiken. Regeringens förslag till 11 § lagen om färdtjänst ger en öppning för inkomstprövning av färdtjänsten. Motionärerna anser därför att skall fastställa färdtjänstavgiften till den nivå som gäller för kollektivtrafiken. I motion 1996/97:So54 av m.fl. (v) framförs liknande synpunkter (yrkande 6). I motion 1996/97:T73 av Per m.fl. (m) yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts angående avgiften för färdtjänst (yrkande 2). Motionärerna anser att ansvaret för att funktionshindrade så långt som möjligt skall kunna leva ett normalt liv skall gälla även vad avser resandet. Eftersom färdtjänstresor är en ersättning för, eller ett komplement till, kollektivtrafik bör taxorna följa samma principer, anförs det. Under de tider då färdtjänst ersätter kollektivtrafik bör enligt motionärerna principen vara att färdtjänsttaxan knyts till kollektivtrafiktaxan. Andra tider, t.ex. , skall avgifterna vara skäliga och inte överstiga tillståndsgivarens självkostnad. I motion 1996/97:T71 av m.fl. (mp) begärs ett tillkännagivande av vad i motionen anförts om avgifter för färdtjänst (yrkande 3). Motionärerna anser att den avgift som kommunen tar ut av tillståndshavaren skall vara skälig och att den inte i alltför stor mån får överstiga avgifterna inom kollektivtrafiken. Enligt förslaget till 11 § lagen om färdtjänst skall avgifter för resor med färdtjänst vara skäliga, inte överstiga tillståndsgivarens självkostnader samt fastställas enligt grunder som kommunen eller annat länstrafikansvarigt organ bestämmer. Förslaget överensstämmer i väsentliga delar med nu gällande bestämmelse i socialtjänstlagen. I likhet med regeringen anser utskottet att grunderna för avgifter för resor med färdtjänst även fortsättningsvis bör bestämmas lokalt. Inriktningen bör enligt utskottet vara att avgifterna skall följa samma principer som, och fastställas i nivå med, taxorna för kollektivtrafiken. Regeringens förslag bör även i denna del tillstyrkas. Motionerna T71 (mp), yrkande 3, T73 (m) yrkande 2, T74 (v) yrkande 6 och So54 (v) yrkande 6 får enligt utskottet anses tillgodosedda och bör därför avstyrkas. beslutar att med detta yttrande till trafikutskottet för fortsatt beredning överlämna motionerna 1996/97:So51 (kd) yrkande 3, 1996/97:So54 (v) yrkandena 4-6 och 1996/97:So55 (fp) yrkande 2, vilka alla väckts med anledning av skrivelsen 1996/97:120 om handikappolitik. I beslutet har deltagit: (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), Elisebeht (), (), (), () och (). Ökad tillgänglighet för funktionshindrade i kollektivtrafiken m.m. () anser att tredje och fjärde styckena av socialutskottets bedömning under avsnittet "Ökad tillgänglighet för funktionshindrade i kollektivtrafiken m.m." bort ha följande lydelse: Utskottet anser att regeringen bör upprätta en handlingsplan med målsättningen att kraftfullt öka kollektivtrafikens tillgänglighet för funktionshindrade. Utskottet ser mycket allvarligt på den bristande trafiksäkerheten inom färdtjänsten. Krocktest har visat att dagens rullstolar endast tål smärre kollisioner. Fastspänning av passagerare i rullstolen ger därför inte alltid ett tillräckligt skydd. Målsättningen måste enligt utskottet vara att färdtjänstpassagerare skall ha rätt till samma trafiksäkerhet som alla andra. Kraven på fastsättning av rullstol, bilbälte för den resande och användning av olika rullstolar i fordon måste skärpas i de nya reglerna. bör vid sin revidering av föreskrifterna på området beakta detta. Enligt utskottet måste vidare beställarna av transporttjänster uppställa tydligare och hårdare krav, exempelvis på förarutbildning och på att de rekommendationer som finns tillämpas strikt. Även i dessa avseenden måste bestämmelserna skärpas. Detta bör med bifall till motionerna T213 (kd) yrkande 23 och So51 (kd) yrkande 3 samt med anledning av motionerna T74 (v) yrkande 1, T75 (fp) yrkande 1, T214 (fp) yrkande 16, So54 (v) yrkande 4 och So55 (fp) yrkande 2 ges regeringen till känna. () anser att andra stycket av socialutskottets bedömning under avsnittet "Tillståndsgivningen" bort ha följande lydelse: Enligt regeringens förslag skall ett tillstånd till färdtjänst i skälig omfattning kunna förenas med föreskrifter exempelvis rörande hur många resor tillståndet omfattar och inom vilket område resorna får företas. Motsvarande inskränkningar i rätten att resa finns inte beträffande kollektivtrafiken. Enligt utskottet medför förslaget att skillnaderna mellan funktionshindrade personers och andra människors möjligheter att resa ökar, vilket är otillfredsställande. Mot bakgrund av att de flesta kommuner har ekonomiska svårigheter anser utskottet att föreskrifter angående antalet tillåtna resor inte skall kunna ställas upp av "kommunalekonomiska skäl". Rätten för en kommun att meddela föreskrifter bör enligt utskottets mening vara begränsad på ett tydligare sätt än i nu föreliggande lagförslag. Regeringen bör återkomma till med ett nytt förslag till lagtext. Detta bör med bifall till motion T71 (mp) yrkande 2 ges regeringen till känna. Motionerna T74 (v) yrkande 4 och So54 (v) yrkande 5 delvis bör avstyrkas.