yttr · GL05JUU4Y · 1998-01-01 00:00:00 — Miljödomstolen har fullständig utredningsskyldighet enligt förslaget och dess avgörande grundas inte bara på vad som förekommit vid huvudförhandlingen utan även på vad handlingarna innehåller (se 22 kap. 11 och 21 §§). Enligt utskottets uppfattning ligger det i öppen dag att tvister av ifrågavarande slag inte lämpar sig för regler om tvistemål i allmänhet, vilka bl.a. i princip bygger på ett tvåpartsförhållande. Redan av detta skäl kan det inte anses lämpligt att ansökningsmålen handläggs enligt . Vad gäller domstolens sammansättning, avser förslaget åstadkomma att miljödomstolen har tillgång till erforderlig sakkunskap i varje förekommande mål. Som framgår av propositionen är de sakkunniga ledamöterna inte partsrepresentanter och utses inte heller av parterna (prop. del 1 s. 467). Med det anförda avstyrker utskottet motion Jo33 i denna del (yrkande 20). I motion 1996/97:Ju926 (mp) begärs att miljöbrott skall handläggas av miljödomstolar. Enligt propositionen skall prövningen av mål om straff eller förverkande på grund av miljöbrott prövas av tingsrätt i den sammansättning som gäller för brottmål i allmänhet (16 kap. 1 §). Någon närmare motivering till förslaget i denna del lämnas inte i propositionen (jfr prop. del 1 s. 465). Propositionen överensstämmer dock i denna del med gällande rätt. Mål om ansvar för eller förverkande på grund av brott handläggs enligt svensk rätt alltid av allmän domstol enligt regler om brottmål, oavsett om det är fråga om ansvar för brott mot eller brott mot specialstraffrätten. Det enda undantaget är mål om ansvar för yttrandefrihetsbrott. Enligt utskottets mening talar starka rättssäkerhetsskäl för denna ordning. Det synes inte heller lämpligt att låta miljödomstolarna hantera yttterligare en måltyp. Om det finns behov av särskild sakkunskap i mål om miljöbrott, kan denna tillföras genom bestämmelser om sakkunnigbevisning. Utskottet avstyrker motion 1996/97:Ju926 i ifrågavarande del (yrkande 7). I motion Jo34 (c) förespråkas att det skall inrättas sex miljödomstolar och i motion Jo37 (fp) begärs en utvärdering av miljödomstolarnas verksamhet. Enligt propositionen skall de tingsrätter som regeringen bestämmer vara regionala miljödomstolar (20 kap. 1 §). Av en inom upprättad promemoria framgår att regeringen anser att det beräknade målunderlaget för miljödomstolarna ger utrymme för högst fyra miljödomstolar. Miljödomstolarna bör inrättas med utnyttjande av den befintliga vattendomstolsorganisationen. , , och tingsrätter, eller sålunda fyra av de sex nuvarande vattendomstolarna, föreslås i promemorian bli miljödomstolar. Promemorian ger dock visst utrymme för att även låta bli miljödomstol. Enligt promemorian bör en förordning om miljödomstolarnas domkretsar kunna beslutas . Utskottet anser att det bör ankomma på regeringen att med utgångspunkt i bl.a. den beräknade måltillströmningen bestämma antalet miljödomstolar och lokaliseringen av dessa. Utskottet avstyrker motion Jo34 i denna del (yrkande 23). Vad gäller utvärderingen av miljödomstolarnas verksamhet, har regeringen uttalat i propositionen att den noga kommer att följa utvecklingen av miljödomstolarnas prövning och ingripa vid behov. Utskottet utgår från att regeringen även på annat lämpligt sätt kommer att följa upp verksamheten i miljödomstolarna, när dessa varit i funktion någon tid. Motion Jo37 i nu berörd del (yrkande 11) får därmed anses tillgodosedd, och den avstyrks. Med talerätt torde enligt processrättslig terminologi förstås att någon är behörig att vara part i en viss rättegång. Så är t.ex. kontrahenterna i ett avtal behöriga att vara parter i en rättegång om avtalets innebörd. En miljöorganisation har inte talerätt i miljötvister, såvida den inte intar ställning av part enligt allmänna regler, t.ex. därför att den är ägare av en fastighet som berörs av miljöfarlig verksamhet. I svensk rätt finns emellertid exempel på att ideella organisationer tillerkänts rätt att överklaga beslut, trots att besluten inte rört organisationens egen rättsställning. Sålunda gäller enligt 48 a § andra stycket miljöskyddslagen att lokala arbetstagarorganisationer har rätt att överklaga beslut meddelade i frågor om tillstånd och i frågor om försiktighetsmått för verksamheter inom miljöskyddsområde, under förutsättning att den organiserar arbetstagare i den verksamhet som avses med beslutet. Vidare gäller enligt 34 § förordningen (1985:835) om kemiska produkter att beslut som fattats av länsstyrelse eller central förvaltningsmyndighet med stöd av bemyndigande enligt lagen (1985:426) om kemiska produkter eller förordningen får överklagas av en konsumentsammanslutning eller centrala arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer, om överklagande sker i syfte att tillvarata konsumentintresset. Enligt propositionen skall ideella föreningar som enligt sina stadgar har till ändamål att tillvarata naturskydds- eller miljöskyddsintressen få rätt att överklaga överklagbara domar eller beslut som avsett tillstånd, godkännande eller dispens enligt . För att få överklaga skall föreningen ha bedrivit verksamhet i under och ha lägst 2 000 medlemmar. En ideell förening får inte överklaga avgöranden som berör försvarsintressen. En ideell förenings överklagande prövas inte, om domen eller beslutet vunnit laga kraft mot dem som har varit parter eller eljest såsom sakägare haft klagorätt i målet eller ärendet. I motion Jo32 (m) yrkas avslag på förslaget att ge miljöorganisationer talerätt. Enligt motionärerna bär förslaget drag av korporativism och saknar mening, eftersom det utesluter bl.a. Stiftelsen miljöcentrum från talerätt. I motion Jo35 (fp), yrkas att även yrkesfiskets organisationer bör ges talerätt och i motionerna Jo30 (m), Jo33 (kd), Jo34 (c) och Jo37 (fp) begärs att även andra miljöorganisationer än de som omfattas av förslagets definition skall ges talerätt. Motionärerna framhåller att miljöorganisationer som inte är ideella föreningar, t.ex. Stiftelsen miljöcentrum, utesluts från talerätt liksom de flesta föreningar som sysslar med miljöfrågor. Enligt vad regeringen anför i propositionen kan enskildas och deras organisationers engagemang i uppfyllandet av miljöpolitikens mål stärkas genom att de ges ett ökat inflytande vid miljörättsliga prövningar. Regeringen konstaterar att redan gällande ordning ger miljöorganisationer och andra stora möjligheter att föra fram sina åsikter under handläggningen av mål och ärenden. Mål och ärenden inleds normalt av den som vill driva någon verksamhet som kan påverka miljön. Något skäl att ge miljöorganisationer rätt att väcka talan eller eljest inleda ärenden finns därför inte, enligt regeringen. Regeringen anser däremot att en rätt för miljöorganisationer att överklaga är vad som främst är av betydelse för att öka deras inflytande vid miljörättsliga prövningar. Miljöorganisationer bör därför ges en klagorätt. Alla organsiationer kan dock inte ges rätt att överklaga beslut enligt , utan en begränsning bör ske. Den klagorätt som arbetsmarknadsparter och konsumentsammanslutningar har enligt gällande rätt bör behållas. Härutöver bör ideella föreningar som har till ändamål att tillvarata naturvårds- och miljöskyddsintressen ges klagorätt. Begränsningen till ideella föreningar motiveras med att endast organisationer som är öppna för allmänheten bör tillerkännas klagorätt. För att få klagorätt bör föreningen vidare ha verkat och ha ett någorlunda stort medlemsantal. Rätten att överklaga förutsätter inte att föreningen varit verksam i första instans (prop. del 1 s. 488 f). Vad först gäller frågan om miljöorganisationer över huvud taget bör tillerkännas rätt att överklaga avgöranden i miljömål eller miljöärenden, i vilka de inte intar ställning av part, delar utskottet regeringens uppfattning att en sådan rätt bör kunna öka organisationernas och indirekt enskildas engagemang i miljöfrågor och att det är önskvärt att öka miljöorganisationernas inflytande vid prövningen av miljöfrågor. Utskottet anser alltså att en principiell rätt till överklagande bör införas i överensstämmelse med regeringens förslag. När det sedan gäller frågan vilka miljöorganisationer som bör tillerkännas sådan rätt, anser utskottet att regeringens förslag är väl avvägt. Det kan visserligen beklagas att förslaget utesluter många verksamma miljöorganisationer. Emellertid måste det beaktas att miljöorganisationer redan enligt gällande rätt kan tillföra utredning i miljörelaterade mål och ärenden, även om de inte har ställning av part. Miljöorganisationer kan också framföra synpunkter genom att uppträda som ombud för parter eller andra sakägare. Att tillerkänna en organisation rätt att överklaga bör dock, som regeringen funnit, förutsätta att den genom sina medlemmar har förankring hos allmänheten. Motionerna Jo30 (yrkande 2), Jo32 (yrkande 36), Jo33 (yrkande 22), Jo34 (yrkande 24), Jo35 (yrkande 3) och Jo37 (yrkande 3) avstyrks. Av propositionen får anses framgå att miljöorganisationernas rätt att överklaga vissa avgöranden enligt är oberoende av om någon part eller sakägare fullföljt talan. Under utarbetandet av lagförslaget uppkom frågan om hur tiden för överklagande skulle beräknas för en miljöorganisation. Enligt vad regeringen anförde i lagrådsremissen skulle någon delgivning av avgörandet med organisationen inte erfordras för att överklagandetiden skulle börja löpa. När ett avgörande vunnit laga kraft mot sakägarna, skulle det också anses ha vunnit laga kraft mot miljöorganisationerna utan särskild delgivning. Lagrådet fann denna ståndpunkt vara den naturligaste och mest lämpliga. För att undvika oklarheter om den avsedda rättsverkan i förhållande till miljöorganisationerna av de ifrågavarande avgörandena förordade Lagrådet att en särskild lagbestämmelse skulle tas in i balken. Regeringen godtog Lagrådets förslag och intog en sådan bestämmelse i 16 kap. 13 § tredje stycket i förslaget. Bestämmelsen avfattades i enlighet med Lagrådets förslag (se prop. del 2 s. 213 och 490 f). Enligt utskottets mening är avfattningen av bestämmelsen inte helt lyckad. Eftersom bestämmelsen stadgar att miljöorganisationens överklagande inte prövas, om det ifrågavarande avgörandet vunnit laga kraft mot sakägarna, kan den ge anledning till viss tvekan i fråga om miljöorganisationens klagorätt är oberoende av om någon sakägare överklagat. Möjligen kan den också föranleda slutsatsen att miljöorganisationen inte behöver överklaga inom den tid som gäller för sakägarna utan att möjligheten står öppen även om skälet till att avgörandet inte vunnit laga kraft är att det överklagats av någon sak-ägare. Enligt utskottets mening skulle syftet med bestämmelsen komma till bättre uttryck om den avfattades på följande sätt: "En miljöorganisation som vill överklaga en dom eller ett beslut som avses i första stycket skall göra det innan tiden för överklagande gått ut för dem som varit parter eller annars såsom sakägare haft klagorätt i målet eller ärendet". Utskottet föreslår därför jordbruksutskottet att 16 kap. 3 § tredje stycket i förslaget ges denna utformning. Utskottet tillstyrker i övrigt propositionen i denna del. I motion Jo32 (m) begärs en utredning av rättsskyddsförsäkringens omfattning vid miljötvister. En utvidgning av denna skulle enligt motionärerna göra det lättare för enskilda att föra talan i miljötvister. Lagen (1993:1303) om vissa avtalsvillkor för rättsskyddsförsäkring meddelar vissa föreskrifter rörande sådan försäkring. Omfattningen av rättsskyddet är emellertid en fråga för parterna i försäkringsavtalet och inte en angelägenhet för lagstiftaren. Utskottet avstyrker motion Jo32 i denna del (yrkande 37). I 52-63 §§ miljöskyddslagen finns bestämmelser om s.k. miljöskyddsavgift. Miljöskyddsavgift är en särskild avgift som skall betalas vid uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av vissa tillstånd, föreskrifter, beslut eller villkor som meddelats enligt miljöskyddslagen under förutsättning att överträdelsen medfört ekonomiska fördelar för den som utövar den miljöfarliga verksamheten. Miljöskyddsavgiften påförs den fysiska eller juridiska person som utövade den verksamhet i vilken överträdelsen skedde. Miljöskyddsavgiften tillfaller staten och skall bestämmas till ett belopp som svarar mot de ekonomiska fördelarna av överträdelsen. Avgiften får sättas ned under detta belopp eller efterges, om särskilda omständigheter föreligger. Frågor om miljöskyddsavgift prövas av efter ansökan av . För att säkerställa anspråk på miljöskyddsavgift kan förordna om kvarstad. beslut om miljöskyddsavgift eller kvarstad verkställs som domstols dom eller beslut. beslut i mål om miljöskyddsavgift överklagas till , som prövar målet i sin sammansättning som vatten- I propositionen föreslås införande av en miljösanktionsavgift. Miljösanktionsavgift skall betalas av en näringsidkare som vid bedrivandet av näringsverksamhet åsidosätter föreskrifter som meddelats med stöd av eller påbörjar verksamhet som är tillståndspliktig eller anmälningspliktig enligt balken eller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av denna, utan att tillstånd har meddelats eller anmälan gjorts. Sådan avgift skall vidare betalas av näringsidkare som åsidosätter tillstånd eller villkor som har meddelats med stöd av balken eller enligt föreskrifter meddelade med stöd av denna. Miljösanktionsavgift skall dock endast tas ut för sådana överträdelser, för vilka regeringen har föreskrivit avgift. Avgiften tillfaller staten. Miljösanktionsavgift skall tas ut även om överträdelsen inte begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Avgift skall dock inte tas ut om det är uppenbart oskäligt. Regeringen meddelar föreskrifter om de överträdelser, för vilka miljösanktionsavgift skall betalas och om avgiftens storlek för olika överträdelser. Avgiftens storlek skall bestämmas med hänsyn till överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse överträdelsen avser. Miljösanktionsavgift skall uppgå till minst 5 000 och högst . Avgifterna skall fastställas enligt tariffer som regeringen bestämmer. Av tarifferna bör framgå med vilken periodicitet överträdelserna anses ha begåtts och hur beloppen skall beräknas, t.ex. eller dygn. Vid fortlöpande överträdelser som beräknas per tidsenhet kan i ett och samma beslut påföras högst . Ett beslut kan dock följas av flera; om rättelse inte sker får tillsynsmyndigheten fatta ett nytt avgiftsbeslut som omfattar en annan tidsperiod än det första beslutet. Tarifferna kan också konstrueras så att beloppen blir högre vid upprepade förseelser. Beslut om miljösanktionsavgift fattas av tillsynsmyndigheten efter hörande av den mot vilken anspråket riktas. En ålagd miljöskyddsavgift skall betalas från beslutets meddelande eller den som anges i beslutet. Beslutet får överklagas till miljödomstol. Har beslutet om miljösanktionsavgiften inte verkställts från beslutet, faller avgiften bort. I motionerna Jo30 (m) och Jo33 (kd) yrkas att det inte skall finnas någon beloppsgräns för miljösanktionsavgift. I motionerna Jo32 (m) och Jo37 (fp) begärs att högsta belopp för miljösanktionsavgiften skall vara och i motion Jo34 (c) att ett högre maximibelopp än skall bestämmas. Regeringen framhåller i propositionen att miljösanktionsavgiften är en administrativ avgift som skall beslutas av tillsynsmyndigheterna. Enligt regeringen utgör detta förhållande skäl att inte sätta maximibeloppet högre än . Avgiften är avsedd att vara enkel att tillämpa och minska utrymmet för skönsmässiga bedömningar (prop. del 1 s. 538 f). Utskottet har förståelse för den oro motionärerna hyser för att de föreslagna miljösanktionsavgifterna blir för låga för att verka avskräckande. Utskottet vill emellertid understryka att besluten om miljösanktionsavgift kan relateras till , under vilken en överträdelse pågår. Har rättelse inte skett inom den tid som ett första beslut om sanktionsavgift omfattar, kan tillsynsmyndigheten fatta ytterligare beslut. Det samlade beloppet av de miljösanktionsavgifter som påförs för en överträdelse kan alltså bli avsevärt högre än . Det bör vidare framhållas att miljösanktionsavgiften utgör ett komplement till straffreglerna i , och att den som vållar skada på miljön utöver miljösanktionsavgift riskerar att ådra sig såväl straff som skadeståndsskyldighet. Enligt utskottets mening kan de föreslagna miljösanktionsavgifterna bli en viktig del av ett väl fungerande sanktionssystem på miljörättens område. Utskottet avstyrker motionerna Jo30 (yrkande 1), Jo32 (yrkande 39), Jo33 (yrkande 28), Jo34 (yrkande 27) och Jo37 (yrkande 9). I motionerna Jo33 (kd) och Jo34 (c) yrkas att miljösanktionsavgift skall beslutas av domstol och alltså inte av tillsynsmyndighet. I motion Jo32 (m) anförs att ett beslut om miljösanktionsavgift inte bör kunna verkställas innan det vunnit laga kraft. I propositionen redovisar regeringen som sin uppfattning att behovet av en domstolsprövning vid fastställande av miljösanktionsavgifter är beroende av om avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvida överträdelsen skett av uppsåt eller oaktsamhet och om reglerna är utformade så att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar. Några sådana förutsättningar uppställs inte i förslaget. Avgift skall påföras när de objektiva förutsättningarna föreligger utan hänsyn till graden av klandervärdhet och avgiftsbeloppet skall bestämmas enligt en fastställd tariff. Något hinder mot den föreslagna uppbyggnaden av systemet torde, enligt regeringens uppfattning, inte möta enligt artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna (). Artikelns krav på domstolsprövning bör vara uppfyllt genom möjligheten att efter överklagande få miljösanktionsavgiften prövad av miljödomstol. Regeringen anser därför att domstolsprövning i första instans inte är påkallad. Genom att förlägga prövningen till tillsynsmyndigheterna får dessa ett ytterligare verktyg för att säkerställa en effektiv tillsyn och att miljöreglerna efterlevs i syfte att bidra till måluppfyllelsen i inledande bestämmelser. kan direkt vidta åtgärder med anledning av en konstaterad överträdelse. En betydlig effektivitetsvinst bör, enligt regeringen, kunna erhållas utan risk för rättssäkerheten (prop. del 1 s. 543 f). Enligt regeringens uppfattning bör ett beslut om miljösanktionsavgift vara direkt verkställbart för att överklaganden inte skall ske enbart i syfte att skjuta upp verkställigheten. I de fall beslutet kommer att prövas av domstol kan nämligen en väsentlig fördröjning av verkställbart beslut från det att överträdelsen skedde förväntas. Betydande räntevinster och liknande ekonomiska fördelar skulle komma den till godo som överklagade för att skjuta på verkställigheten. Beslutet bör dock kunna inhiberas av miljödomstolen vid överklagande (prop. del 1 s. 545 f). Utskottet anser för sin del att de skäl regeringen anför för att miljösanktionsavgifterna skall beslutas av tillsynsmyndigheterna är övertygande. Eftersom miljösanktionsavgiften bygger på strikt ansvar, behöver tillsynsmyndigheten inte gå in på någon bedömning av om en överträdelse ägt rum på grund av uppsåt eller oaktsamhet. Det blir tillräckligt att konstatera att en överträdelse faktiskt ägt rum; utredningen härom torde ofta bestå av skriftlig bevisning såsom besiktningsprotokoll eller liknande. Miljösanktionsavgiften bestäms sedan enligt av regeringen meddelade tariffer. En prövning av det nu beskrivna slaget bör utan svårighet kunna fullgöras av tillsynsmyndigheterna. Att tillsynsmyndighetens beslut därefter kan överklagas till miljödomstol ger tillräckliga garantier för prövningssystemets rättssäkerhet och förenlighet med . Utskottet delar också regeringens uppfattning att miljösanktionsavgifterna bör kunna tas ut utan hinder av att beslutet inte vunnit laga kraft. Överklagas beslutet, kan nämligen miljödomstolen med stöd av 28 § förvaltningsprocesslagen förordna att beslutet tills vidare inte får verkställas. Denna möjlighet måste anses ge en erforderlig garanti för att obefogade beslut om miljösanktionsavgift inte verkställs. Utskottet tillstyrker med det anförda propositionens förslag avseende miljösanktionsavgifter. Motionerna Jo32 (yrkande 38), Jo33 (yrkande 29) och Jo34 ( yrkande 27) avstyrks. I 13 kap. (BrB) finns bestämmelser om allmänfarliga brott. Vissa av brotten kan sägas ta sikte på förfaranden som skadar miljön. Sålunda föreskrivs i 13 kap. 7 § BrB att den som framkallar allmän fara för människors liv eller hälsa genom att förgifta eller infektera livsmedel, vatten eller annat, på annat sätt sprida gift eller dylikt eller sprida eller överföra allvarlig sjukdom, skall dömas för spridande av gift eller smitta till fängelse i högst . Är brottet grovt, skall dömas till fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. I 13 kap. 8 § BrB stadgas att den som framkallar allmän fara för djur eller växter medelst gift eller genom att överföra eller sprida elakartad sjukdom eller genom att sprida skadedjur eller ogräs eller på annat dylikt sätt, skall dömas för förgöring till böter eller fängelse i högst . Om brottet är grovt, skall dömas till fängelse lägst och högst . Den som av oaktsamhet begår en gärning som avses i 13 kap. 7 eller 8 § BrB döms enligt 13 kap. 9 § första stycket samma balk för vårdslöshet med gift eller smittämne till böter eller fängelse i högst . I 13 kap. 8 a § BrB finns en bestämmelse som tar sikte på vissa gärningar som inte är straffbara enligt någon av de tidigare bestämmelserna i kapitlet. Enligt paragrafen kan den som 1. förorenar mark, vatten eller luft på ett sätt som medför eller kan medföra sådana hälsorisker för människor eller sådana skador på djur eller växter, som inte är av ringa betydelse, eller annan olägenhet i miljön, 2.förvarar avfall eller annat ämne på ett sätt som genom förorening kan medföra hälsorisker, skador eller annan betydande olägenhet som anges under 1 eller 3. orsakar betydande olägenhet i miljön genom buller, skakning eller strålning dömas för miljöbrott till böter eller fängelse i högst . En förutsättning för straffbarhet är dock att förfarandet inte har tillåtits av behörig myndighet eller är allmänt vedertaget. Om brottet är grovt är straffet fängelse i lägst och högst . Kan gärningen med hänsyn till omständigheterna anses försvarlig, föranleder den inte ansvar enligt paragrafen. Om en gärning som avses i 13 kap. 8 a § BrB begås av oaktsamhet, döms enligt 13 kap. 9 § andra stycket samma balk för vållande till miljöstörning till böter eller fängelse i högst . Med stöd av 13 kap. 11 § BrB kan den som ådragit sig ansvar för bl.a. miljöbrott eller vållande till miljöstörning men som frivilligt avvärjer fara eller verkan som anges i paragraferna innan avsevärd olägenhet uppkommit, dömas till lindrigare straff än som är föreskrivet för gärningen. Utöver bestämmelserna i finns ett stort antal specialstraffrättsliga bestämmelser på miljörättens område. Genom dessa bestämmelser straffbeläggs uppsåtliga eller oaktsamma överträdelser av närmare angivna materiella bestämmelser i olika författningar med miljöanknytning. Straffskalorna sträcker sig vanligen från böter till fängelse i högst . Regeringen föreslår att miljöbrotten i och de specialstraffrättsliga bestämmelserna på miljörättens område samlas i ett kapitel i . Sålunda förs brotten miljöbrott och vållande till miljöstörning i sak oförändrade från till (29 kap. 1-2 §§ i förslaget). Härutöver föreslår regeringen införande av fem paragrafer med egna brottsbeskrivningar och brottsbeteckningar. Det rör sig om miljöfarlig kemikaliehantering, otillåten miljöverksamhet, försvårande av miljökontroll, bristfällig miljöinformation och nedskräpning (29 kap. 3-7 §§ i förslaget). För straffbarhet erfordras för dessa gärningar att de begåtts av uppsåt eller oaktsamhet, utom såvitt gäller miljöfarlig kemikaliehantering där det krävs att oaktsamheten är grov. Straffskalan sträcker sig från böter till fängelse i högst , med undantag för bristfällig miljöinformation och nedskräpning, för vilka brott det svåraste straffet är fängelse .