sou · GLB3116d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Vid vår genomgång av kommenterande slutsatser har vi kunnat konstatera att vissa teman, som kommittén lägger vikt vid, återkommer. Vissa förslag och rekommendationer förekommer nästan ordagrant i samtliga rapporter, t.ex. vikten av ett nära samarbete med frivilligorganisationer och att staterna bör publicera och diskutera både sin egen rapport till och kom- mitténs kommentarer i den allmänna debatten om hur arbetet med barn kan förbättras. Rapporterna ses som ett led i en process. Därför är det nödvändigt att innehållet sprids och blir känt för så många som möjligt i samhället. Vissa länder får beröm för sina informations- insatser, t.ex. vars regering har tagit upp rapporterna till diskussion i parlamentet. Franska myndigheter får också beröm för att på årsdagen av konventionens antagande anordna allmänna möten i samarbete med frivilligorganisationer. Lagar som återspeglar konventionen eller att konventionens be- stämmelser inlemmas i olika principdokument är inte tillräckligt. Kommittén granskar i lika hög grad hur konventionens bestämmelser faktiskt efterlevs i landets alla hörn. Vad gäller ländernas rapporter till fick flera länder, däribland , beröm för att ha beskrivit det juridiska systemet på ett föredömligt sätt. Däremot fick kritik för att rapporten inte innehöll tillräcklig information om det faktiska genomförandet av konventionens bestämmelser. I detta sammanhang lägger kommittén särskild vikt vid åtgärder för de sämst ställda i samhället. För att försäkra sig om att Barnkonven- tionens ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter förverkligas, skriver kommittén i flera av kommentarerna att det är nödvändigt med åtgärder som riktas till de mest sårbara barnen och ungdomarna. I flera av kommitténs kommentarer uttrycks en oro för det ökande antalet barn som lever i utsatta situationer. Kommittén noterar också att det i flera länder har skett försämringar för barn. Man granskar särskilt vilka åtgärder länderna har vidtagit för att förhindra att sociala och ekonomiska skillnader ökar. För flera länders vidkommande föreslår kommittén att det utvecklas särskilda program för grupper av utsatta barn, t.ex. vanvårdade barn, barn som har utsatts för våld eller sexuella övergrepp, barn i centrum för familjekonflikter och barn i rättssystemet. uttrycker i samtliga tio av oss granskade rapporter, sin oro för att länderna inte har tillräckligt effektiva rutiner för att övervaka hur efterlevs. Man föreslår att länderna ser över sina styrsystem samt metoder för uppföljning av barns situation. I flera rapporter efterlyser kommittén bättre och mer överskådliga statistiska uppgifter om hur barns situation utvecklas. Hur barnfrågorna samordnas inom förvaltningen tas upp i alla FN- kommitténs kommenterande slutsatser. Kommittén föreslår att länderna utvecklar mer effektiv samordning i frågor som rör barn, dels mellan olika departement och myndigheter på nationell nivå, dels mellan den nationella och lokala nivån. I detta sammanhang fick beröm för att ha inrättat ett barnutskott (Regeringens Børneudvalg), som består av samtliga ministrar som på något sätt har barnfrågor på sitt bord. På tjänstemannanivå finns ett tvärministeriellt barnutskott, bestående av höga tjänstemän inom de 15 departement som handlägger olika barnfrågor. Kommittén har vidare uttryckt att det är önskvärt att alla personer som skall fatta beslut om barn, såsom domare och andra jurister, lärare och socialarbetare utbildas om anda och innebörd. I sina kommenterande slutsatser över den svenska rapporten uttalade kommittén bl.a. Med avseende på generella tillämpningsåtgärder rekom- menderar Kommittén att inrättandet av en övervakningsmeka- nism noggrant övervägs liksom indikatorer för att mäta fram- stegen i tillämpningen av lagstiftnings- och andra åtgärder för att skydda barnets rättigheter. Kommittén understryker att tillämpningen av konventionen bör ske i nära samarbete med lokala myndigheter i syfte att garantera ett arbetssätt som är effektivt och överensstämmer med konventionens bestämmel- ser och allmänna principer. I det sammanhanget bör regeringen tillse att kommunala budgetnedskärningar genomförs med tillbörlig respekt för barnets bästa, i synnerhet såvitt avser barn från de mest utsatta grupperna. För att förstärka konventionens tillämpning i praktiken föreslår kommitten att den fördragsslutande staten överväger närmare samordning med frivilligorganisationerna på policy-nivå, att direkt införliva konventionens bestämmelser i nationell lagstiftning och att ytterligare stärka det internationella samarbetet och biståndet, i synnerhet till förmån för utsatta grupper såsom handikappade barn och barn i behov av särskilt stöd. För att anda och principer skall få ordentligt genomslag i beslutsfattandet är utbildning grundläggande. Alla beslutsfattare som på något sätt kommer i kontakt med frågor som regleras i måste ha utbildning i och kunskaper om . Det gäller såväl politiker som lärare, socialar- betare, stadsplanerare, jurister, poliser, åklagare, domare, sjuk- vårdspersonal, barnomsorgspersonal, invandrarverkets personal, psykologer, kuratorer – ja i stort sett alla yrkesgrupper inom den offentliga sfären. Syftet med en sådan utbildning skall vara att skapa förståelse för och insikt i själva idén med . Det räcker inte med att "lära sig" konventionen, att känna till vilka rättigheter som finns i den. Konventionen är, som har sagts, mer än en rättighetskatalog. Det är själva andan i och innebörden av konventionen som är viktig att förstå och ta till sig. Styrkan i är att den står för en respekt för barn och att den för in ett barnperspektiv som skall genomsyra all verksamhet och alla beslut som rör barn. Om man inte förstår andan och innebörden av riskerar man att inte heller fatta beslut som står i överensstämmelse med dess anda. har också – som framhållits ovan – kommit att lägga stor vikt vid utbildning. I alla de kommenterande slutsatser som vi har gått igenom, har frågan kommit upp och i de allmänna riktlinjer som kommittén har utarbetat för nästa rapportomgång läggs stor vikt vid utbildningsfrågorna. De flesta frågor som rör rättigheterna i ligger inom områden som sköts av kommuner eller landsting. Det handlar om skola, barnomsorg, socialtjänst, hälso- och sjukvård, kultur och fritid. I är den kommunala självstyrelsen en bärande princip som regleras dels i grundlagen (RF 1 kap.7 §), dels i kommunallagen (1991:900). Enligt 2 kap 1 § kommunallagen beslutar kommunerna själva om sådana angelägenheter som är av allmänt intresse som har anknytning till kommunens område och dess medlemmar och som inte skall handhas enbart av staten, annan kommun eller någon annan. Statens styrmedel är främst (generell) lagstiftning och fördelning av statsbidrag. Kommunalpolitiken är därför sannolikt viktigare för barn i vårt land än vad som sker på riksnivå. Det är i stor utsträckning kommunerna själva som beslutar om hur de fördelar resurser och lägger upp olika verksamheter. Även om många av dessa frågor är lagreglerade, så är det kommunerna som är ansvariga för den faktiska verksamheten. Skolan regleras i skollagen, barnomsorgen i socialtjänstlagen, ansvaret för särskilt utsatta barn i socialtjänstlagen etc. Men det är arbetet på den kommunala nivån som blir avgörande för om krav och principer skall slå igenom i verkligheten. Staten kan utöva tillsyn över verksamheten och gör det också genom centrala myndigheter som , m.fl. Eftersom det är regeringen som är fördragsslutande part i förhållande till , är det också regeringen som är ansvarig för att följs i hela landet. Därför kan man ställa krav på att regeringen verkligen använder sig av de medel regeringen förfogar över och skaffar sig de instrument som saknas. Regering och riksdag har möjlighet att genom lagstiftning formulera erforderliga krav på den kommunala verksamheten vad gäller barnets rättigheter. Exempel på detta är skollagen, hälso- och sjukvårdslagen och den s.k. barnomsorgslagen (13-18 §§ socialtjänstlagen). har i sin rapport redovisat en undersökning om kunskapen om inom landets kommuner. Av landets 288 kommuner svarade 273. I mindre än en tiondel av kommunerna () hade behandlats i fullmäktige, och då ofta med anledning av en motion från någon ledamot. Endast 47 kommuner () hade på något sätt informerat politiker, tjänstemän och berörd personal inom den kommunala verksamheten om innehållet i konventionen. 228 kommuner () svarade ja på frågan om det behövs fler insatser för att förbättra arbetet med . Många kommuner efterlyste mer informations- material, förslag på föreläsare, hjälp med att ordna studiedagar m.m. 106 kommuner () uppgav att de har antagit policydoku- ment för barn- och ungdomsfrågor. Det stora flertalet visade sig dock beröra bara vissa nämnder. Det framgick av undersökningen att många kommuner är i färd med att revidera sina barn- och ungdomsprogram och då utgår från . undersökning gjordes , efter att hade ratificerat . Det är inte någon ljus bild som framkommer. Framförallt synes det saknas kunskap om vad är och vad den står för. Som en uppföljning har och Socialdeparte- mentet gjort en ny enkätstudie . Resultatet av studien är preliminär, men sammanfattningsvis visar svaren att kommunernas arbete med att genomföra har ökat . Trots detta saknas fortfarande insatser i flertalet kommuner. Svaren pekar dock på ett fortsatt högt intresse för mer information och kunskapsutbyte om hur kan tillämpas. Vi har på grund av den begränsade tid som stått till vårt förfogande, inte haft möjlighet att göra någon grundligare kartläggning av hur det ser ut inom olika utbildningar. Nedan följer dock en redogörelse för situationen inom några av de mer centrala yrkena. fick 1991 regeringens uppdrag att utarbeta ett åtgärdsprogram för att höja kompetensen och utveckla ett barnpers- pektiv i arbetet med utsatta barn, Barn i fokus-projektet. Uppdraget redovisades i oktober 1995.9 Enligt slutrapporten från projektet är barnkompetensen allmänt sett låg bland berörd personal. I sin granskning av socialsekreterarnas handläggning av enskilda ärenden fann att socialsekreterarna saknade tillräckliga kunskaper om barns behov och utveckling, att socialsekreterarna sällan för samtal med de berörda barnen, att föräldrarnas omsorgs- förmåga inte dokumenteras och att bedömningar och motiveringar till beslut i stor utsträckning saknas. generalistutbildning som inte alltid ens ger elementära kunskaper om barn, konstaterade styrelsen. Förutom en grundläggande introduktion i arbetet med utsatta barn/barnfamiljer, behövs mer kvalificerad fortbildning för dem som vill bli experter på detta område. Vidare behövs, enligt , en kontinuerlig kompetensutveckling på så sätt att personalen ges möjlighet att hålla sig à jour med forskning och utveckling inom området barn som far illa. Barn i fokus-projektet har bl.a. gett ekonomiskt stöd till 27 för- söksprojekt, arrangerat två s.k. satellitkonferenser, finansierat 20- poängskurser vid socialhögskolorna i , och , gjort kartläggningar och utredningar samt presenterat rapporter. Projektets satsning på utbildning har resulterat i att en fristående 10- poängskurs vid i har permanentats samt att masterskurser om 10 poäng om socialt utsatta barn och om barns rättsliga ställning har inrättats vid i . anordnar 20-poängskurser om socialt arbete med barn för akademiker med erfarenhet av arbete med barn. Även vid i kan yrkesverksamma fortbilda sig inom området utsatta barn. anser emellertid i slutrapporten att tillgången till kvalificerad vidareutbildning inom området utsatta barn, trots dessa nya satsningar, kommer att vara begränsad samt att detta inte är acceptabelt. har anordnat ut- bildningar för socialsekreterare i processföring i LVU-mål, under medverkan av domare och advokater. Regeringen tillsatte en parlamentarisk kommitté med uppgift att lämna förslag till förnyelse av lärarutbildningen.10 Utredningen skall som utgångspunkt för sitt arbete ha de förändringar inom förskola, skola,vuxenutbildning, högskola och samhället i övrigt som har skett. I uppdraget ingår också att lämna förslag rörande lärarnas fortbildning, vidareutbildning och lärarutbildningens forskningsanknytning. I direktiven till utredningen påpekas att är ett grundläggande dokument för alla som arbetar med barn och att det är viktigt att skola och lärare uppmärk- sammar innehållet i denna. har utarbetat en skrift , ett mål- dokument som behandlar de fyra internationella grunddokument som har förbundit sig att verka för i alla utbildningssammanhang, däribland . Avsikten var att skriften skulle delas ut till alla lärare och rektorer. I förordet till måldokumentet anges att syftet med det är att utgöra ett underlag för skolornas arbete med lokala arbetsplaner och att det också kan användas som studiemedel i undervisningen. När det gäller förskollärare och fritidspedagoger finns Barnkon- ventionen i allmänhet med i utbildningen. Hur den hanteras är dock mycket olika beroende på den enskilda högskolan. Svenska OMEP 11 har gjort en genomgång av kursplaner vid de olika lärarutbildningarna och därvid konstaterat att det oftast stannar vid svepande över- gripande termer om mänskliga rättigheter. tar, enligt egen uppgift, regelmässigt upp Barnkon- ventionen i utbildningen för domare när det gäller frågor som rör barn och ungdomar i domstolarna. Det handlar om seminarier om LVU, vårdnadsmål, straffrätt, påföljdsfrågor, barn och ungdomar som vittnen, familjevåld, sexuella övergrepp mot barn och ungdomar etc. samt praxisdiskussioner och regionala utbildningdagar om såväl som verksamhet. Vid dessa utbildningar anlitas olika experter såsom psykiater, socialsekreterare, socialkonsulenter, personal från , utrednings- sekreterare m.fl. Utbildningarna vänder sig till domare vid såväl allmän förvaltningsdomstol som vid allmän domstol samt advokater. I anslutning till (1995:21) arrangerade gemensamt med Social- styrelsen nio konferenser på olika orter i landet. Konferenserna riktade sig till såväl domare som personal inom . Även åklagare får undervisning i de särskilda frågor som kommer upp då barn är involverade, t.ex. sexualbrott mot barn. 11 Organisation pour l´education Préscolaire, en frivilligorganisation som ingår i Nätverket för När det gäller andra yrkesgrupper inom rättsväsendet, har frågan varit föremål för behandling i med anledning av motioner om utbildning av poliser och jurister om bl.a. . konstaterade att denna fråga ingår i den grundläg- gande polisutbildningen, att erbjuder vidareutbild- ningar av olika slag samt att polisen på regional och lokal nivå anordnar diverse utbildningsaktiviteter inom olika områden för personalen. Utskottet anförde att det rent allmänt i första hand måste ankomma på de myndigheter m.m. som är verksamma på området att ta ställning till vilka utbildningsinsatser för personalen som bör prioriteras. Beträffande utbildning om uttalade justitieutskottet att konventionen självklart skall sätta sin prägel på allt arbete som rör barn, inte minst inom rättsväsendet, men att detta, när det gällde rättssystemet, i första hand innebär att regelsystemet skall uppfylla konventionens krav. Enligt utskottets mening fanns det ingen anledning för att ta något initiativ i frågan, varför motionerna avstyrktes.12 Vid de kontakter som vi har haft med framkom att ingen utbildning om sker i grund- utbildningen. När det gäller vidareutbildning i frågor som handlar om sexuella övergrepp mot barn, delas ut, men någon genomgång av konventionen görs inte. har uppgivit att de har varit i kontakt med ifråga om undervisning om . Skolan uttalade intresse, men hade för tillfället inte pengar att genomföra någon sådan utbildning. I finns en barnombudsman som ett stöd för barnets rättigheter. är en fristående myndighet underställd regeringen. har till uppgift att bevaka frågor som angår barns och ungdomars rättigheter och intressen. Hennes uppdrag utgår från och hon skall särskilt uppmärksamma att lagar och andra författningar samt deras tillämpning stämmer med åtaganden enligt Barn- konventionen. Hon skall inom sitt verksamhetsområde ta initiativ till åtgärder som syftar till att hävda barns och ungdomars rättigheter och intressen samt företräda och stödja barn och ungdomar i den allmänna debatten. Hon skall vidare hos regeringen föreslå de författningsändringar eller andra åtgärder som behövs för att barns och ungdomars rättigheter skall tillgodoses och ta initativ till samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barns och ungas säkerhet. skall ägna särskild uppmärksamhet åt frågor som rör utsatta barn och ungdomar. har också i uppdrag att informera om , upprätthålla kontakter med barn och ungdomar och ideella organisationer och myndigheter m.fl. samt att följa forsknings- och utvecklingsarbete som berör barn och ungdom. Däremot skall hon inte utöva tillsyn över andra myndigheter och ta upp ärenden kring myndigheternas behandling av enskilda. Denna funktion innehas bl.a. av ombudsmän (), som har möjlighet att också agera i barnfrågor. skall lämna en rapport till regeringen.13 har i sina årliga rapporter lagt en rad förslag vad gäller genomförande på både statlig och nivå. Som exempel kan nämnas behovet av ett centralt måldokument i samband med budgetpropositionen som beskriver regeringens samlade syn på barn- och ungdomspolitiken samt en nationell strategi för genomförande. Vidare har ställt krav på direktiv till statliga utredningar att beakta och att kommunerna i särskilda barn- och ungdomspolitiska handlingsplaner blir skyldiga att redovisa hur krav och intentioner kan uppfyllas på den kommunala nivån. Försök med kommunala barnombudsmän har genomförts i vissa kommuner i . 13 Lagen (1993:335) om och förordningen (1993:710) med instruktion för tjänst som barnombud. Det var ingen fristående funktion utan tjänsten sorterade under socialförvaltningen, men det rörde sig ändock om en samordningsfunktion för barnfrågor. Den tjänsten har dock dragits in. ger anslag till en förening som självständigt bedriver barnombudsarbete, bl.a. med en kris- och kontakttelefon. I en av de nyinrättade stadsdelsnämnderna i finns ett barnombud, dit barn skall kunna vända sig med synpunkter och frågor kring det som berör dem. Det finns några ytterligare exempel, men de är få. Inom regeringen har socialförsäkringsministern i första hand ansvar för , även om något uttryckligt förordnande inte har givits. Därutöver sker samordning genom de allmänna reglerna om gemensam beredning. Barnfrågorna inom Socialde- partementet handläggs inom enheten för Individ- och familjeomsorg, där en av handläggarna är särskilt ansvarig för allmänna barnfrågor och . Frågor om stöd till barnfamiljer handläggs inom enheten för socialförsäkringsfrågor. Ansvaret för de internationella aspekterna av arbetet med ligger på enheten för Folkrätt och mänskliga rättigheter (FMR) inom , där en handläggare har detta som deluppgift. Barn-och , som inrättades , hade i sitt ursprungliga uppdrag att vara ett samordnande och rådgivande organ i för barn- och ungdomsfrågor. Enligt nu gällande direktiv, som beslutades , har delegationen till uppdrag att vara regeringens rådgivande organ i barn- och ungdomsfrågor, att bistå regeringen med idéer och förslag som kan ligga till grund för vidareutveckling av barn- respektive ungdomspolitiken samt att stimulera till debatt i aktuella samhällsfrågor som rör barn och ungdomar.14 Delegationen sorterar under och ordförande i delegationen är stats- rådet (integrations- och ungdomsminister), vice ordförande är statsråden (socialförsäkrings- minister) och (skolminister). Delegationen består för övrigt av forskare och personer med olika kompetens i barn- och ungdomsfrågor. Enligt delegationens arbetsplan är den grundläggande formen för delegationens arbete gemensamma sam- manträden med teman. Därutöver arbetar delegationen utåtriktat i olika former, t.ex. med konferenser och hearings, samt gör studie- besök. Frivilligorganisationerna har och har även historiskt haft en stor betydelse för genomförandet av barnets rättigheter. Detta gäller både på det internationella och på det nationella planet. I arbetet med framtagandet av Deklarationen om barnets rättigheter (1959) deltog International Union for Child Welfare, en organisation som företrädde olika barnrättsorganisationer. Under utarbetandet av Barnkon- ventionen bildade Internationella tillsammans med Defence for och en grupp med ett 20-tal frivilligorganisationer för att följa den arbetsgrupp som hade tillsatts för att utforma FN:s konvention om barnets rättigheter. Denna grupp med frivilligorganisationer lade skriftliga förslag och alternativ till regeringarnas textförslag och lyckades påverka konventionsarbetet på ett unikt sätt, vilket skapade en förebild för liknande arbete inom FN. Frivilligorgansationerna har sedan fått en plats i processen och nämns även i själva konventionstexten. I artikel 45 anges att kan bjuda in "kompetenta organ och organisationer" i syfte att komma med expertråd angående genomförandet av konventionen på områden som faller inom ramen för deras respektive verksamhetsområden. Kommittén har i praktiken gett stort utrymme åt de frivilliga organisationerna; deras information välkomnas och påverkar diskussionerna i avsevärd grad. Precis som , och de andra FN-organen har de blivit viktiga partner. I bildades en svensk Barnkonventionsgrupp med representanter för , , Röda Korset, , Svenska OMEP och Kristna Ung- domsråd. adjungerades till gruppen. Barnkon- ventionsgruppens uppgifter blev att samordna organisationernas information om arbetet med och att bevaka regeringens arbete med samt att stå i kontakt med den internationella gruppen av frivilligorganisationer i . Barnkonventionsgruppen anslöt ett 35-tal frivilligorganisationer till sig, som senare har ersatt barnkonventionsgruppen och som arbetar för barns och ungdomars bästa i . Denna grupp kallar sig Nätverket för . Nätverkets syfte är att sprida information om och bevaka dess tillämpning i . Verksamheten bedrivs främst genom årliga utfrågningar med regeringsrepresentanter. Vid dessa ges frivilligor- ganisationerna möjlighet att fråga regeringen hur tillämpar . I nätverkets arbetsutskott, som motsvarar den tidigare Barnkonventionsgruppen, ingår , och Skola, , , Fräls- ningsarméns ungdomsförbund, , Svenska OMEP, Unga RBU:are (rörelsehindrade barn och ungdomar) och Unga Örnar. Frivilligorganisationerna i har skiftande karaktär och storlek och därigenom också olika roller att spela. Styrkan hos fri- villigorganisationerna är den kunskap de besitter och de kontaktnät de har inom de flesta områden i samhället, såväl geografiskt som kompetensmässigt. Det finns ett spektrum av olika organisationer med olika funktioner och uppgifter; som är en stor och allmän barnrättsorganisation, Röda Korset med inriktning på humanitära frågor och flyktingfrågor, Hem och Skola som är en föräldraorganisation, olika yrkesorganisationer såsom och för Barnsjuksköterskor, flyktingsrådet som sysslar med flyktingfrågor, scoutförbund, handikapporganisationer, kyrkliga organisationer och många flera. Gemensamt för dem är att de består av medlemmar som är engagerade för förverkligandet av barnet rättigheter inom sina respektive områden. 5.4" ... till det yttersta av sina tillgängliga resurser ... " Den andra meningen i artikel 4 handlar om de ytterligare åtgärder som krävs för genomförandet av de rättigheter som traditionellt brukar kallas ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Bakgrunden till uppdelningen är de diskussioner som tidigare förts inom FN. Den allmänna förklaringen om mänskliga rättigheter innehöll såväl medborgerliga och politiska rättigheter som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. När dessa rättigheter skulle kodifieras i en konvention blev resultatet två konventioner; internationella konvention om ekonomiska, sociala och kultutrella rättigheter och internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter.