sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — eller andra samhälleliga funktio- ner brukar också påskynda språk- Romernas anmärkningsvärda grad av språkbev arande kan bl a antas vara en effekt av en ofta segregativ ideologi gentemot romer från majoritets- samhällets sida (jfr faktorer på samhällsnivå, särskilt majoritetssamhäll ets ideologi) sammankopplad med en separatistisk hållning från romerna s sida (jfr faktorer på gruppnivå, särskilt typ av etnicitet). En grundläggande faktor i minoritetssammanhang, som kanske är särskilt aktuell blan d romer, är språkets betydelse som uttryck för identiteten. Detta kan gör a att man bevarar ett språk eller komponenter ur ett språk, t ex ordförrådet, även då man fullständigt behärskar ett annat språk, ofta majoritesspråket, som i sig kan uppfylla alla rent kommunikativa behov. Andra viktiga faktorer av traditionell karaktär som i det romska fallet kan antas stödj a språkbevarandet är sådant som äktenskapsmönster med hög grad a v endogami, dvs giftermål inom gruppen, samt den interna organisationen i klaner och familjer med stor släktsammanhållning och nära kontak t mellan generationerna. Faktorer som tillkommit är ny a former för organisation och kommunikation både inom enskilda lände r och internationellt. Det finns ett ständigt växande antal romska organisa- tioner på nationell nivå och flera internationella organisationer, bl a med SOU 1997:192 Bilaga 4 representation i olika FN-organ, och man har börjat utnyttja moder n kommunikationsteknologi såsom Internet. Runtom i världen ser man en ständigt ökande utgivning av tidskrifter och böcker på sam t grammatiska beskrivningar av olika romska dialekter. Språkbyte har emellertid skett i större eller mindre utsträckning bland romska grupper på olika håll i världen. Hancock (1984: 367) skriver att av den romska befolkningen på sex till tio miljoner är drygt hälften talare av någon varietet av . Man får sluta sig till att han menar att övrig a numera inte behärskar språket. De flesta kvantitativa uppgifter av dett a slag är uppskattningar och bör alltså uppfattas med försiktighet. Många studier omkring språkbyte och språkbevarande fokuserar p å språkbytesspråkens struktur och flexibilitet (, 1981, för gaelisk a och , 1985, för dyirbal, ett inhemskt språk i , hör till d e mera kända). I en språkbytessituation förändras det försvinnande språket både i ordförråd och struktur. Genom att språket används allt mindre , hålls inte ordförrådet vid liv. Mindre frekventa ord glöms bort elle r talarna får åtminstone ofta ordsökningsproblem när de i samtal behöver dessa ord. Man kan observera en reduktion i ordförrådet. I det läget är det lättare för talarna a tt ta till ett ord från det språk som de använder oftare, dvs det dominerande språket. Detta betyder att inskränkningen av det för språket egentliga ordförrådet innebär en relexifiering. Ett annat ofta observerat fenomen är att språkbytesspråket förlorar sitt böjningssys- tem. De talare som behärskar språket mindre väl förmår inte upprätthålla betydelseskillnaden som uttrycks med ändelser, och språket tappar med tiden sin flektion. En tredje aspekt är att språket förlorar sin flexibilitet , dvs talarna behärskar med tiden bara en stilnivå i språket och kan int e längre anpassa sig till situationens krav vad gäller grad av formalitet etc. Detta kallas för monostilism. I situationer där romer förlorat sitt språk eller förlorat den varietet a v språket som talats tidigare måste sådant som reduktion av ordförrådet följ t av relexifiering samt förlust av böjningssystem och stilvariation h a förek ommit, men relativt lite är känt om det konkreta förloppet i dess a språkförändringar. Historiskt ursprung samt utbredning i och världen Historia: språksläktskap och språkkontakt tillhör den indoariska gruppen bland de indoeuropeiska språken och är alltså besläktat med det historiska språket sanskrit och modern a språk som hindi. Genom tiderna har det funnits ett stort antal alternativa teorier om varifrån romerna ursprungligen kommit, såsom att de skull e vara tatarer (jfr svenska tattare, från tyska Tatar, se nedan) eller komma från (därav troligen beteckningen egyptier som t ex i grekiska gyphtos, spanska gitanos och engelska Gypsies). Beteckningen zigenare kommer från det grekiska ordet atsinganos, som enligt en teori ursprung- ligen var namnet på en kättersk sekt från . Beteckningen använde s under hela den bysantinska tiden om grupper som kom resande från öst, och varav åtminstone några med säkerhet var romer (Liégeois, 1987: 13f; Fraser, 1992: 46f). Begreppsförvirringen gör att det är problematiskt att tolka de äldsta källorna om romer i . Det kan ibland röra sig o m referenser till andra etniska eller sociala grupper som t ex varit sysselsatta inom samma yrken som romerna. Det är rimligt att tänka sig att kunskapen om det indiska ursprunge t redan tidigt gått förlorad, även för romerna själva (Hancock, 1988). I uppmärksammades sambandet med första gången på 1400 - talet. Enligt en anteckning i Muratori (1752-54), under uppslagsdatum , fanns detta år, dvs 1422, i romer som sade sig komma från (Hancock, 1988: 183). Puxton (1980) menar dock att ursprunget var känt bland åtminstone en del a v romerna samt av arabiska skribenter som Hamsa och Ebu-el-fadil (den senare död ). Det språkhistoriska sambandet mellan och sanskrit påvisade s först av en ungersk teologistuderande i , en upptäckt som snart följdes av flera språkjämförande studier vilka placerar bland de indiska språken (, 1782-1793; , 1785; Marsden, 1785, citerade i Hancock, 1988). var f ö det århundrade d å sambanden inom hela den indoeuropeiska språkfamiljen börjad e kartläggas. Figur 1 illustrerar hur är besläktat med de indoariska och de övriga indoeuropeiska språken. indoariska (nyindoariska) nordindiska språk ceylonesiska språk romska språk Figur 1: De romska språkens position bland de indoeuropeiska språken.5 Medan indiska ursprung (med få undantag, t ex Okely, 1983) är allmänt accepterat, råder fortfarande en viss oenighet när de t gäller dess mer exakta inordning bland de moderna indiska språken. Det finns också olika teorier om de språkhistoriska relationerna mella n romanigrenen av protoromani, eller vad som i detta sammanhang ibland kallas europeisk , och de andra två språkgrenar som härleds u r protoromani, lomavren (även kallat armenisk ) och domari (även kallat syrisk eller asiatisk ) (se figur 2, som baserar sig på Hancock, 1988, och Fraser, 1992).6 asiatisk (domari) armenisk (lomavren) Figur 2: De tre grenarna som utvecklats ur protoromani. I den vidare framställningen kommer endast europeisk att behandlas. trodde man att romerna härstammade från nordvästra (Holzinger, 1995: 2). Den mest stödda teorin, först framlagd 5 Klassifikation av de indoiranska språken enligt W. i , uppslagsord indoariska språk. För en alternativ klassifikation se Strand (1973) , återgiven i Masica (1991: 462). 6 För en diskussion av problemen kring den genetiska klassificeringen av indoarisk a språk generellt se Masica, 1991, som också diskuterar frågan om distinktione n språk–dialekt baserad på olika kriterier som lexikostatistik, ömsesidig förståelighet etc. av (1926), är att romerna ursprungligen kommer från central a , och att de f Kr utvandrade till nordvä- stra , där de stannade (Price, 1984; Holzinger, 1993, 1995). En alternativ teori förfäktas bl a av Sampson (1926/1968), so m håller fast vid att hade sitt ursprung i de nordvästra provinserna av . (För översikt över denna diskussion, se Hancock (1988) oc h Matras (1994)). Också när det gäller orsaker till de tidiga migrationerna vet historikerna mycket lite med säkerhet; det har spekulerats om krig, invasioner etc. mellan och fortsatte romer västerut mot . Vad gäller tidpunkten går som synes teorierna vitt isär. (1984, citerad i Fraser, 1992) hävdar att utvandringen mot inleddes f Kr, men något av de senare århundraden a nämns oftast i litteraturen. I t ex Liégeois (1987: 14) anges att utvan- dringen skedde i flera migrationsvågor mellan . De många persiska lånorden i är ett tecken på att romerna stannat i det persisktalande området, medan frånvaron av arabiska lånord, enligt Hancock (1980: 248), skulle tyda på att de har fortsatt vidare västerut mot innan det arabisk a inflytandet gjorde sig gällande i området, dvs före 600–700-talet. Denna tidpunkt ifrågasätts dock av Fraser (1992: 40), som menar att Hancocks slutsats bygger på en fören klad bild av hur språkpåverkan går till genom att förutsätta att det första arabiska inflytandet i också skulle ha påverkat romerna och deras språk. Det kan i sammanhange t nämnas att persiskan till skillnad från många andra s pråk som kom under arabisk-islamskt inflytande bevarades, vilket visar det persiska språkets starka position i området (Hourani, 1992: 55f, 97f). Dessutom, påpeka r Fraser, finns det faktiskt ett fåtal arabiska lånord i vilka kräver sin historiska förklaring. Samma grad av osäkerhet gäller möjligen äve n Hancocks påstående att avsaknaden av turkiska lånord visar att ma n lämnat det anatoliska området innan det turkiska inflytandet började göra sig gällande här från ca . hade i alla f all romer spritt sig över såväl som det grekiska fastlandet och den grekisk a övärlden (Fraser, 1992: 49). Förutom från persiska (och kurdiska, Fraser, 1992) upptog roman i lånord från ossetiska (ett nordöstiranskt språk so m talades i ), armeniska och – i stor omfattning – från medeltida grekiska (Hancock, 1980: 248) som var det dominerande språket i även långt efter Bysans fall. När det gäller lånen från persiska, kurdiska, ossetiska och armeniska är det inte alltid lätt at t veta vilket av språken som är direkt långivare (, 1992: 40). Till ,7 först , kan de första romerna ha kommit på 1200- eller eller ännu tidigare; även här varierar uppgifterna stark t (Heinschink, 1994: 114, anger ; Hancock, 1995: 20, mitten av och Liégeois, 1987: 14, ). En del av romerna passerade och fortsatte mot (Hancock, 1980: 248). Dessa brukar omtalas som den första europeiska migra- tionsvågens romer. Källor första tre årtionden visar at t romer nått orter bortom och över hela den Europeis - ka kontinenten, från norra och i syd till i öst och ända upp till kuststäderna i norr (Fraser, 1992). Det finns t ex flera uppgifter om att romer fanns i ; so m exempel kan nämnas ett dokument som 1407 berättar om Tateren i Hil- desheim (Holzinger, 1995: 2). Enligt Fraser (1992), rörde det sig troligen om kringresande grupper vilka blev vä l mottagna av värdfolken. inleddes en ny fas dä r större grupper av romer följde efter de första. blev attityden mo t romerna allt mer negativ. Ett viktigt område i romernas historia utgjordes av furstendömen a Valakiet och något senare (ung. östra nuvarand e och ). Bl a pga ett behov av arbetskraft inom de hantverksyrken som utövades av romerna, blev dessa här så oumbär liga för ekonomin att de systematiskt förslavades. En stor del av dem ble v kvarhållna som slavar i området (Fraser, 1992: 57f) . Befrielsen ur slaveriet i Valakiet och inleddes först oc h fullbordades i och med en ny konstitution i det nybildade (Fraser, 1992). Befrielsen sammanföll med andra förhållanden i senare hälft, bl a befolkningstillväxt och hungersnöd p å många håll, som bidrog till att romer spred sig över i en andra europeisk migrationsvåg. Den långa perioden inom rumänskt språkom- råde avspeglas i de många rumänska lånorden i det som kommit att kalla s de valakiska dialekterna av . Detta är den historiska bakgrunden till att de skilda dialekter som utvecklats av den första migrationsvågens romer har sammanförts under beteckningen icke-valakiska dialekter. 7 När det gäller använder vi i den historiska framställningen för enkelhets skull ibland namn på dagens länder för att beteckna geografiska områden oavsett hur de n politiska kartan såg ut vid den aktuella tidpunkten. Nordvästra (f.Kr.) (f.Kr./) (400-/) (1100-/) () Valakiet&Moldova (1100-/) Den första europeiska migrationsvågen: övriga (1300- / ) (1407) (1422) (1419) (1425) (1501) (1501) (1505) (1514) (1505) (1533) ö v r i g a (mitten av ) (slutet av ) Figur 3: Romernas väg från till , och . Århundraden/årtionden anger ungefärlig tidpunkt för migrationens början, i vissa fall tidigaste respektive senaste antagna tidpunkt enligt skilda teorier. Exakta årtal refererar till första kända omnämnande av romer i respektive land, källa bl a Liégeois & (1995). Figur 3 försöker schematiskt illustrera spridningsförloppet från In dien till olika delar av . Det bör påpekas att benämningarna första oc h andra migrationsvågen ger en förenklad bild av det verkliga skeendet; det troliga är att det rör sig om mer utdragna processer med flera vågor och individuella migrationer. Det är dessutom så att vissa romer stannat kvar i ett område och blivit bofasta där, medan andra rört sig fr am och tillbaka över stora delar av . Det bör här tilläggas att stereotypen om rome r som nomadiserande är sann bara i viss och i allt mindre utsträcknin g (Liégeios, 1987: 32). I figuren illustreras särskilt grupper av romer först anlänt till . Beteckningar, klassifikationer och geografisk utbredning Romerna har som nämnts ovan genom tiderna fått många olika namn : tattare, zigenare och i vissa språk egyptier. Dessa beteckningar, som kan kallas utifrånbeteckningar, bör skiljas från de beteckningar talarn a själva använder, dvs egenbeteckningar, som romer för (hela eller en del av) den etniska gruppen. I analogi med beteckningar för folket ha r romernas språk utifrån kallats för tattarspråk, zigenarspråk eller zigenska. Bland egenbeteckningarna för språket finner vi: eller romanés, och eller chib. Orden och är adjektiv respektive adverb härledda ur substantivet rom som betyder man (som tillhör romerna) 8 och som i en pluralform roma används som beteckning för folket;9 chib betyder tunga/språk. Vi anser att man, i detta fall liksom andra, bör sträva efter att använda egen beteckningar framför sådana som avspeglar ett utifrånperspektiv. Formen har den fördelen framför att den pekar på sambandet med de andra indiska språk me d vilka är besläktat, t ex hindi, gujarati och punjabi. I denna rapport har vi därför valt att som svensk beteckning använda formen . Vi använder dessutom den kortare formen i stället för chib, trots att den senare beteckningen antagits av den framträdande internatio- nella romska organisationen . Detta val har styrts av det svenska språkbruket där det till skillnad från i många andra språ k generellt är så att beteckningar för språk inte innehåller ordet språk. Beteckningen är dessutom den vanligast förekommande i den in- ternationella litteraturen. En fråga som ibland diskuteras är om de olika varieteterna av bör b etraktas som dialekter av ett språk eller som skilda språk. Traditio- nen bland romerna själva såväl som inom romanispråkvetenskapen är , 8Ordet för kvinna (som tillhör romerna) är romní. 9Detta gäller inte alla dialekter. med få undantag (t ex Vekerdi, 1993), att tala om dialekter av ett språk, - detta utan att forskarna nödvändigtvis är överens om definitionen av dialekt (jfr Hyltenstam, 1996b). Vi följer här denna tradition oc h använder generellt orden dialekt och dialektgrupp om de olika varieteter- na av och deras huvudindelningar, oberoende av sådant som språkstrukturellt avstånd, ömsesidig förståelse etc. Graden av ömsesidig förståe lighet varierar mellan de olika dialekterna. Mellan vissa finns begränsad eller ingen ömsesidig förståelse, men det bör påpekas att den ömsesidiga förståelsen kan underlättas av passiv kunskap i andra dialekter (jfr Hyltenstam, ibid.). Detta kan antas vara vanligt hos vissa individer och grupper av romer pga deras täta kontakter med romer från andr a länder och kontinenter (Hancock, 1993: 93). Den förste som urskiljde olika dialekter av var den österrikiske slavisten (1872-1881, citerad i Heinschink, 1994: 110). räknar man allmänt med att har ungefär 60 kända dialekter, vilka kan delas upp i 20 dialektgrupper varav de flesta tillhör tre huvudgrenar, valakisk, nordlig och balkansk (, 1979). Det finns ett stort antal alternativa klassifikationer av dialektgrupperna och dialekterna. Klassifi- kationerna baserar sig på historiska, geografiska, etniska (klaner/släkter) eller lingvistiska (likheter och skillnader i ordförråd och grammatik ) kriterier – kanske oftast på en kombination av dessa; vilka kriterier som använts anges sällan. I Hancock (1988) återfinns en översikt över olik a klassifikationer av de romska dialekterna. I figur 4 ges en förenklad och sammanfattande bild av de numera mest accepterade indelningarna av romska dialekter, baserad på ett antal olika klassifikationer. När det gäller de beteckningar som är lånord från ro mani har vi i denna rapport försökt följa en ofta förekommande norm , övertagen från , att för grupperna använda det aktuella substanti- vets pluralform samt att för dialekterna använda det aktuella adjektivets form i singular femininum10 i kongruens med det feminina substantivet chib, språk. 10 Böjningsformerna skiljer sig dock ibland mellan dialekterna. baltiska: estnisk m fl Figur 4: Några av de större romska dialektgrupperna och dialekterna Dialektdifferentieringen inom den europeiska romanigrenen anses ha bör jat strax efter immigrationen till . Som återspeglas i figur 4 bygger de mer schematiska klassifikationerna av dagens dialekter av vanligen på den ovan nämnda huvuddistinktion mellan valakiska och icke-valakiska dialekter. De valakiska dialekterna är de som utvecklades bland de befolkningsgrupper som blev kvarhållna i Valakiet och mellan , medan de icke-valakiska dialekterna utvecklats bland de grupper som migrerade till andra delar av eller tidigare. Till de valakiska dialekterna räknas bland andra kelderash, lovari och tjurari. Dessa dialekter uppvisar ett betydande inflytande från rumänskan. Skillnaderna mellan de olik a valakiska dialekterna rör huvudsakligen ordförråd och fonologi (Hancock , 1993). De icke-valakiska dialekterna omfattar bl a i balkangruppen arli samt i den s k nordliga gruppen sinto och en grupp baltiska romanidia- lekter. En indelning av romerna, och analogt dialekterna, som används av vissa romska grupper (Fraser, 1992) och som man ibland ser i litteraturen, talar om tre huvudgrupper: rom, sinti och kalé (bl a , 1974; , 1990; Gjerde & Kristianssen, 1994). En sådan indelning innebär att orden rom och används i en mer begränsad betydelse, endast om de valakiska romerna, medan sinti och kalé används i en vidare betydelse än i andra klassifikationer (se nedan). Det är viktigt att vara medveten om att många av de beteckningar som används för dialekter av ursprungligen är stamnamn, och därför inte nödvändigtvis säger något om språket. Boretzky (1994: 1) menar t ex att vissa av de kelderashdialekter i f d som han beskriver är snarlika sådana dialekter som i det enskilda fallet kallas lovaridialekter, medan det ibland kan finnas större skillnader mellan varieteter av samma huvudtyp. Olika grupper har också blandats i stor utsträckning me d konsekvenser för språket. Ett närliggande exempel på detta finner v i bland de valakiska romerna i : De norska romerna är uppdelade i två huvudgrupper - Josefgruppen och Karoligruppen. Karoligruppen säger att de till hälften är lova ra och till hälften tjurara. Josefgruppen ger vanligen inget klart svar på frågan om deras etniska grupptillhörighet (Gjerde & Kristianssen, 1994: 3). De stora dialekterna kelderash och lovari talas i stora delar av östr a , men också i och i de flesta väst- oc h nordeuropeiska länderna. Balkandialekter talas fr.a. i och ; i övriga delar av f d talas valakiska dialekter (Kovac&ek, 1991-92). Sinto talas fr a på den europeiska kontinenten: f d , , osv (SIL, 1992). I den europeiska delen av f d talas flera av de redan nämnda dialekterna, bl a sinto av romer som anlände till trakten av från , kelderash och lovari av romer som mellan och efter de två världskrigen spred sig frå n Moldaviska SSR och ut över hela och arli a v romer på (, 1983: 16ff). Dessutom finns en särskild baltisk grupp av dialekter, vilka inkluderar de dialekter som talas av de s k ryska romerna. Dessa dialekter har påverkats i ordförråd och grammatis k struktur av ryska och av språken i de baltiska länderna (ibid.: 16, 18). I den baltiska gruppen fanns också tidigare en grupp romer, lajenge roma, bosatta i östra , som var ättlingar till romer vilka tidigt ble v avhysta från det svenska riket. Gruppen blev emellertid utplånad av d e nazistiska ockupanterna under (ibid.). Förutom de nämnda dialekterna förekommer som nämnt s språkliga varieteter som är sammanflätade med de majoritetsspråk so m respektive grupp varit i kontakt med: caló i , angloromani i , svensk i m fl. Det finns ett antal olika beteckningar för denna typ av språkliga varieteter, men det tycks var a svårt att finna en term för dem som inte kan uppfattas som nedvärderande . Bland de termer som använts förekommer kreoliserad (Hancock, 1970), pararomani (Bakker & Cortiade, 1991) och blandade dialekter (Boretzky & Igla, 1994a). Vi har valt att använda termen sammanflätad ,11 som har sin bakgrund i dessa varieteters intima sammanlänk- ning av två språk. Även utanför talas olika dialekter av (europeisk) , samt naturligtvis domari och lomavren. Enligt delvis ofullständiga uppgifter i SIL (1992) finns större eller mindre romanitalande populationer i följand e länder och områden: , , , , , , Uzbe- kistan, och (domari); delar av (valakiska, lomavren, domari); (sinto); (baltiska); (valakiska, angloromani); (valakiska, angloromani m fl) och (valakiska); och (valakiska); (valakiska, caló); (angloromani). Vad gäller det totala antalet talare av är det som tidigare nämnts omöjligt att ange några exakta siffror. Enligt beräkningar gjorda av , , 1994 (Liégeois & , 1995: 7) finns mellan sju och åtta och en halv miljoner romer i . Liégeois & påpekar att siffrorna inte täcker senare års m igration (ibid.: 35, not 3). I uppskattas romernas antal till runt en miljon (Hancock, 1993). Liégeois (1987: 23) understryker att siffor av detta slag är mycket ungefärliga, bl a pga en snabb befolkningsökning samt avsaknaden a v data om resandegrupper (travellers), vilka i de flesta länders statistik inte inkluderas bland zigenare. Som redan diskuterats ovan är alla språk och språkvarieteter stadda i ständig förändring som resultat av inre mekanismer och påverkan frå n andra språk. Beroende på bl a sådant som hur språket elle r dialekten varit i kontakt med andra språk varierar naturligtvis graden av påverkan. Bland de romska dialekterna görs ibland i litteraturen en dis - tinktion mellan de dialekter som bevarat många drag av tidigare språk - former - och som därför ibland kallas konservativa dialekter - och vad som kan kallas sammanflätade dialekter, vilka vi strax ska återkomma till. Diskussionen inriktar sig främst på förändringar vad gäller den gramma- tiska strukturen, och då i synnerhet böjningsmorfo login. De konservativa dialekterna karakteriseras framför allt av att de har behållit ett gemensa mt 11 Termen är inspirerad av titeln på en bok utgiven av Bakker & Mous, i vilken begreppet language intertwining förekommer. (Se referens under Boretzky & Igla , 1994a). centralt ordförråd, stora delar av de indoariska böj ningsmönstren - varför de också har kallats flekterande dialekter - samt vissa gemensamma syntaktiska och fonologiska egenskaper (Boretzky & Igla, 1994a: 35f; Hancock, 1995: 54; Holzinger, 1995: 31; Heinschink, 1994: 118ff), t ex: två genus, maskulin och feminin bestämd artikel med olika genus- och kasusformer från två och upp till åtta kasus verb med person- och tempusböjning relativt fri ordföljd; växling mellan subjekt-verb- och verb- subjektsordföljd ett likartat fonologiskt system, bl a betoning på sista stavelsen i det äldsta ordförrådet De flesta av de ovan nämnda romanidialekterna, såsom kelderash, lovari m fl kan betraktas som konservativa i den här beskrivna betydelsen.