sou · GLB341 · 1998-01-01 00:00:00 — Bakom denna gemenskap mellan kyrka och stat stod i hög grad en samhällsuppfattning som präglades av läran om de tre stånden och deras uppgifter inom ett enhetligt kristet samhälle. Läroståndet, över- hetsståndet och hushållsståndet bildade enligt treståndsläran tillsam- mans såväl stat som kyrka och de hade plikter och uppgifter gentemot bådadera. Prästerna (läroståndet) skulle förvalta ord och sakra- menten. Överheten skulle ansvara för yttre lugn och ordning samt dess- utom för den rena lärans bestånd och för Ordets utbredande i sitt rike. Hushållsståndet omfattade familjen och ansvarade bl.a. för att ge bar- nen en uppfostran. – Med utgångspunkt från treståndsläran framstod det som naturligt att /överheten hade samma rätt att besluta såväl i andliga som världsliga angelägenheter. utfärdades vår första regeringsform. I denna hade stat och kyrka i princip blivit ett och religionens enhet framträdde som en grundpelare för det samhälle, i vilket båda ingick. Bl.a. uttalades föl- jande. Medan enighet i religionen och den rätta gudstjänsten är den kraf- tigaste grundvalen till ett lovligt, samdräktigt och varaktigt regemente, så skall härefter så väl konungar som alla ämbetsmän och undersåtar i riket först och främst bliva vid rena och klara ord, såsom det i de profetiska och apostoliska skrifter författat, uti kristliga allmänne- liga symbolis, Lutheri katekismo, den oförändrade augsburgska kon- fession förklarat och i konciliis samt förre riksens beslut och försäkringar däröver stadgat är. Denna formulering återkom sedan i alla regeringsformer och försvann först . Vår första kyrkolag, utfärdad , vilade i grunden på samma enhetsuppfattning. I dess andra paragraf uttalades att avfall och spridande av villoläror skulle bestraffas med bl.a. landsförvisning och förlust av arvsrätt. Sistnämnda bestämmelse infördes också allmänna lag. Enhetstanken låg också bakom de religionsstadgar som utfärdades och som efter hand skärpte bekännelse- tvånget. Som exempel kan nämnas stadga , som vid stränga straff förbjöd svenskar att studera vid katolska högskolor och katoliker riskerad dödsstraff om de vistades för länge i landet, samt religionsplakaten och , vilka bl.a. vände sig mot villfarande sekter. Också s.k. konventikelplakat vilade på en- hetstanken. Plakatet vände sig mot pietismen och förbjöd vid hot av böter, fängelse eller landsförvisning, att "uti privata och enskilda hus man- och kvinnokön, gamla och unga, kända och okända, få eller flera, skola hava frihet sig att samla och tillhopa komma, allt under förevändning att bruka sin andakt och enkannerliga gudstjänst". Enskild husandakt var dock tillåten. Kulmen nåddes emellertid med religionsstadga, vilken var riktad mot radikalpietismen och gav möjlighet att inskrida inte bara mot den som utspridde villfarande meningar, utan även mot den som misstänktes hysa sådana. En ny form av lagstiftning på det kyrkliga området infördes med de privilegier som prästeståndet lyckades utverka och som i huvudsak bekräftades i samband med drottning kröning . I dessa behandlades bl.a. prästernas ekonomiska förhållanden och tillsättningsfrågor. Vidare blev församlingarnas självstyrelse uttryckligen reglerad. Även efterföljande kungar stadfäste privilegier för prästeståndet åren 1655, 1675 och slutligen . och första bildas också ett antal s.k. icke-territoriella församlingar. För att tillgodose språkliga minoriteters behov av att få förkunnat på sina modersmål utfärdades kungliga privilegier för bl.a. finska och tyska för- samlingar. Vidare inrättades det församlingar för krigsmaktens behov och en särskild församling för hovet. Sistnämnda församlingar stod utanför den kyrkliga organisationen och hörde närmast hemma under konungens exklusiva beslutanderätt. När det gäller den centrala kyrkostyrelsen, var det kungen som var högsta myndighet i allt yttre. Något centralt kyrkligt organ fanns inte. sammankallades inte längre några särskilda kyrkomöten. Prästerna konstituerade sig i stället års riksdag som en särskild kyrklig representationsförsamling inom ram och fattade som sådan en rad beslut i kyrkliga angelägenheter. På 1620- talet antog prästeståndet benämningen consistorium regni , rikskonsis- torium, och framträdde i denna egenskap dels såsom överinstans i exempelvis äktenskapsmål, dels såsom forum för frågor angående gudstjänstordning, kyrkobruk m.m. Något stöd i lag fanns dock inte för verksamheten och den fick inte heller något officiellt erkännande från statsmakterna. Likväl hänsköt dessa vid ett flertal tillfällen olika mål till rikskonsistoriet för avgörande. Vid enväldets införande upphörde verksamheten och förbjöd prästerna att om sig själva som riksdagsstånd använda benämningen rikskonsistorium. kyrkolag fanns bl.a. detaljerade regler för tillsättning av kyrkliga ämbeten, vilka gav konungen ett avgörande inflytande i fråga om alla viktigare tjänster. Enligt domkapitelförordningen var det dessutom konungen som slutligt avgjorde mål som gällde "vår rätta lära och religion, en prästmans ämbete uti lärande, predikande och gudstjänstens förrättande". Konungen kunde därvid förordna "som Vi finna rättvist och sakens beskaffenhet fordrar". Domkapitelförordningen angav vidare hovrätten som forum för besvär i anledning av dom- kapitlens resolutioner, utslag och domar på övriga områden. Den lutherska enhetskyrkan förblev orubbad också efter död och upphörandet av det kungliga enväldet. Liksom konungen tidi- gare hade varit, blev inte bara statens utan också kyrkans högsta myndighet. fattades alla riksdags- beslut enligt majoritetsprincipen, utom såvitt avsåg "riksens ständers frihet samt vart och ett stånds välförvärvade privilegier", där enighet krävdes. Eftersom varje stånd hade en röst, kunde beslut i kyrkliga angelägenheter fattas mot prästeståndets mening; något som också in- träffade . I praktiken kom dock prästeståndets uppfattning att av helt naturliga skäl få särskild betydelse när det gällde frågor om religionen och kyr- kan. Vid frihetstidens början återupptog dessutom prästeståndet sin verksamhet som centralt organ för kyrkoväsendet. Detta kom bl.a. till uttryck i de cirkulär som ståndet års riksdag började utsända. I dessa utfärdades råd och anvisningar till domkapitlen och gavs för prästerna normerande tolkning av kyrkliga stadgar och förordningar. Denna verksamhet pågick ända till dess ståndsriksdagen upphävdes. En utveckling mot något som kan liknas vid religionsfrihet tog sin början . Av framför allt ekonomiska skäl tillerkändes invandrade reformerta hantverkare viss begränsad reli- gionsfrihet . Samma skäl låg bakom den förordning som ut- färdades , vilken gav alla invandrade reformerta och anglikaner rätt till fri religionsutövning. Genom s.k. toleransedikt till- erkändes alla invandrade utlänningar med annan tro rätt att bilda församlingar med egna kyrkor och präster. juderegle- mente gavs liknande, men något mera begränsade, rättigheter för mosaiska trosbekännare. Dessa kom sedan att förbättras för de mo- saiska trosbekännarna genom en förordning , vilken ersatte reglemente. För svenskar i allmänhet kvarstod dock det tidi- gare tvånget, men genom upplysningstidens ändrade syn på kristen- domen började det alltmer förlora sin betydelse. Genom regeringsform borttogs den bestämmelse om religiös enhet som funnits i tidigare regeringsformer. I stället infördes den berömda 16 § med dess ord om samvetsfrihet på det religiösa området. Bestämmelsen hade följande lydelse. Konungen bör – – – ingens samvete tvinga eller tvinga låta, utan skydda var och en vid fri utövning av sin religion, så vitt han där- igenom icke störer samhällets lugn eller allmän förargelse åstadkom- mer. Bestämmelsen gällde inte bara inflyttade utlänningar utan också sven- skarna själva. De skulle visserligen som förut bekänna den evangelisk- lutherska tron och uppfostra sina barn i denna. Men alla skulle få utöva sin religion fritt, utan att tvingas till exempelvis kyrkogång och natt- vardsfirning. innebar begreppet religionsfrihet just denna frihet. Det var först senare som rätten att själv välja sin religion på allvar blev aktuell i debatten. Även om bestämmelsen om fri religionsutövning antyder en upp- luckring av den rådande enhetsdoktrinen, gav regeringsform en tydlig bild av statens inställning i konfessionellt hänseende. Konungen, statsråden, ämbetsmännen och domarna var alla tvungna att bekänna sig till den evangelisk-lutherska läran. Bestämmelsen ledde inte heller till någon förändring av statens förhållande till kyrkan. Konungen var liksom tidigare kyrkans högsta myndighet och hans rätt att ensam styra riket sträckte sig också till kyrkan. Alltjämt var det ko- nungen som tillsatte vissa särskilt viktiga kyrkoherdetjänster. Domka- pitlen gavs dock ett visst inflytande även vid tillsättningen av dessa kyrkoherdar. Beträffande ärkebiskop och övriga biskopstjänster var ko- nungen tvungen att utnämna en av tre föreslagna. Denna ordning hade börjat tillämpas och i princip är det samma ordning som alltjämt tillämpas. I formellt hänseende gjordes ingen skillnad mellan kyrkliga och andra ärenden, vare sig hos konungen (regeringen) eller i . Så- väl civil- och kriminallag som kyrkolag stiftades gemensamt av konung och riksdag. Prästeståndets inflytande var dock stort när det gällde lagstiftning på det kyrkliga området. Den största anledningen till detta var givetvis den större sakkunskap som ståndet besatt på området. I fråga om privilegielagstiftning kunde prästeståndet dessutom alltjämt förhindra för kyrkan och ståndet ogynnsamma förändringar, eftersom enighet alltjämt krävdes för att privilegierna skulle kunna ändras. När det gäller den fortsatta utvecklingen av förhållandet mellan kyr- ka och stat var det framför allt tre faktorer som under återstoden av påverkade skeendet, nämligen den utvidgade religionsfri- heten, skiljandet mellan kyrklig och borgerlig kommun samt tillkoms- ten av ett allmänt kyrkomöte. Bestämmelsen om rätt till fri religionsutövning medförde inte någon omedelbar förändring av den äldre religionslagstiftningen, trots att upp- fattningen om religionsfrihet hos de styrande var färgad av liberala strömningar. Ett framlagt förslag till ny kyrkolag, i vilket bl.a. föreslogs rätt att utträda ur kyrkan samt rätt för s.k. dissenters att bilda egna samfund, föranledde inte någon lag- stiftning. I stället utvecklade sig rättstillämpning och lagstiftning och större delen av i motsatt riktning. Kon- ventikelplakatet, som formellt inte upphävts, åberopades för in- gripanden i en del fall mot sammankomster av väckelsekaraktär m.m. Det meddelades domar i vilka avfall till katolicismen och även bap- tismen bestraffades med landsförvisning. Det dröjde ända innan konventikelplakatet upphävdes och först avskaffades straffet för avfall från den rena evangeliska läran genom en förordning angående främmande trosbekännare och deras religionsövning. Genom sistnämnda förordning blev det möjligt att lämna och övergå till annat religionssamfund. Utträdet skulle ske genom anmälan hos församlingens kyrkoherde, dock först sedan den som önskade utträda hade förmanats av sin själasörjare och mottagit en varning från . Ingen skulle emellertid anses skild från kyrkan förrän han upptagits i ett annat, av kungen tillåtet, kristet sam- fund. Främmande trosbekännare fick endast bilda församling med kungens tillstånd och det var bara i behörig ordning tillåtna trossam- fund som ägde rätt till fri religionsutövning. – Enligt en särskild be- stämmelse i förordningen fick de för särskilda kyrkliga förrättningar stadgade avgifterna till eller dess prästerskap eller be- tjäning inte påföras främmande trosförvant i annat fall än då sådan för- rättning blivit på hans egen begäran verkställd. ersattes förordning om främmande trosbekännare och deras religionsövning av en ny förordning med samma titel, den s.k. dissenterlagen. De nya bestämmelserna innebar att det inte längre var nödvändigt att erhålla tillstånd för att få bilda församling. Vidare infördes bestämmelser om att församling kunde ansöka om erkännande hos Kungl. Erkända församlingar var tillförsäkrade rätt till of- fentlig religionsövning. Även proceduren vid utträde ur kyrkan ändrades. Vid anmälan om utträde skulle man uppge det samfund – ej nödvändigtvis erkänt – till vilket man ämnade övergå. Den utträdande ansågs skild från kyrkan efter föreskriven anmälan. Bestämmelsen om befrielse från vissa avgifter förordning överfördes till dis- senterlagen. Kyrklig och borgerlig kommun utvecklades sockenstämman till att bli ett organ för socknens samtliga angelägenheter av både andlig och världslig beskaffenhet. Genom prästerskapets privilegier gavs sockenprästen makt att hålla allmänna sockenstämmor. Vid dessa skulle i första hand kyrkans angelägenheter avhandlas, men även t.ex. för socknen viktiga ekonomiska ärenden kunde behandlas vid dessa stämmor. Första gången som sockenstämmans verksamhet blev närmare reg- lerad var i en förordning om sockenstämmor och kyrkoråd. Genom förordningen framträdde församlingarna på landsbygden som självständiga rättssubjekt med möjlighet att bl.a. själva förvärva egendom. Denna förordning ersattes av förord- ningarna om sockenstämma, om kyrkoråd och om sockennämnd och det är först då som det med säkerhet kan sägas att också stadsför- samlingarna blev egna juridiska personer. Enligt sistnämnda förord- ningar skulle det hållas sockenstämma under ledning av kyrkoherden samt i övrigt när det behövdes. Den verksam- het som sockenstämman skulle ägna sig åt fanns uppräknad i förord- ningarna. Bl.a. angavs frågor rörande folkundervisning, byggnad och underhåll av kyrka, prästgård, skolhus, skolmästares boning, socken- stuga och fattigstuga, bestämmande av avgifter till kyrka, skola, fattig- vård och hälsovård, samt överenskommelser om brandstodsföreningar, väghållning, snöplogning och brobyggnad. – skulle handha kyrkotukten och sockennämnden ansvarade för de icke kyrkliga ärende- na, bl.a. för den allmänna hälsovården. När det i ett betänkande föreslogs att sockenstämmans uppgifter skulle delas upp på två organ och att kyrkoherdens själv- skrivna ordförandeskap skulle upphöra i den kommunala stämman, mötte det inte något större motstånd från prästerskapet. Många präster upplevde sig nämligen hårt belastade av de många borgerliga uppgifter som de hade att sköta . Från kyrkligt håll betraktades förslaget därför närmast som en önskvärd följd av utvecklingen på det kommunala området. Likaså framstod förslaget som naturligt med hänsyn till den religiösa utvecklingen i landet. I betänkandet framhölls bl.a. att församlingens medlemmar inte alltid överensstämde med sock- nens invånare. Genom kommunalförfattningar – förordningarna om kom- munalstyrelse på landet, om kommunalstyrelse i stad och om kyrko- stämma, kyrkoråd och skolråd – delades socknens gemensamma ange- lägenheter upp på två organ, ett borgerligt och ett kyrkligt. Den bor- gerliga stämmans uppgifter angavs som "gemensamma ordnings- och hushållningsangelägenheter". Den kyrkliga stämmans uppgifter fast- ställdes genom en uppräkning av vad som ansågs vara av kyrklig natur: 1.Åtgärder för vidmakthållande av ordning under gudstjänsten; 2.Folkundervisningen och dithörande anstalter; 3.Kyrko- och skolråds, kyrkovärdars, folkskolelärares, organisters, klockares och annan kyrkobetjänings tillsättande och avskedande, där ej annorlunda stadgat är; 4.Kyrkomedels användande samt kyrko- och skolräkenskapers granskning; 5.Hushållning med och vård om kyrkans egendom; 6.Byggnad och underhåll av kyrkan med vad därtill hörer, skolhus samt boställen för präst, skolmästare, klockare, och andra kyrkobe- tjänte; 7.Bestämmande av avgifter till kyrka och folkskola; 8.Fördelning av bänkrum i kyrkan; 9.Ordnande och fördelning av begravningsplatser samt avgifter för dem och för begagnande av kyrkoklockor och annan kyrkans egendom; 10.Överenskommelser rörande prästerskaps, skollärares och kyrkobe- tjänings löneförmåner. Kyrkoherden skulle vara självskriven ordförande i den kyrkliga stämman, medan den borgerliga stämman själv skulle välja sin ord- förande. Delningen i kyrkligt och borgerligt underströks dessutom av att "främmande trosbekännare" och de som utträtt ur inte fick delta i kyrkostämmans överläggningar eller beslut. blev kyrkostämmans verkställande och förvaltande organ. Det behöll dessutom sitt tidigare ansvar för kyrkotukten inom församlingen. Ärenden rörande folkundervisningen lades under ett särskilt skolråd, vilket dock kunde förenas med kyrkorådet. I båda dessa råd var kyrko- herden självskriven ordförande. Inrättande av ett allmänt kyrkomöte första årtionden började lämpligheten av att kyrkliga angelägenheter skulle avgöras i att ifrågasättas och det väck- tes förslag om att kyrkan skulle få en egen representation vid sidan av . I det förslag till kyrkolag som lades fram behand- lades frågan, men förslaget genomfördes inte. beslutade om inrättande av ett kyrkomöte med rådgivande befogenhet, vilket skulle sammanträda på konungens kallelse. Maj:t vägrade emellertid av formella skäl att stadfästa beslutet. När så arbetet pågick med den representationsreform som genom- fördes och som innebar att ståndsriksdagen ersattes av en tvåkammarriksdag, aktualiserades tanken på ett allmänt kyrkomöte ånyo. Reformen innebar att prästeståndet, som utgjort en del av folkrepresentationen, skulle upphöra att existera. För att till- godose kyrkans behov att vara företrädd i kyrkolagsarbetet m.m., in- rättades det allmänna kyrkomötet. De grundlagsändringar som var nödvändiga fastställdes slutligt . Det allmänna kyrkomötet skulle, enligt kyrkomötesförordningen, bestå av 30 präster, bland vilka biskoparna var självskrivna, och 30 lekmän. Kyrkomötet skulle sammanträda på konungens kallelse minst . Ärkebiskopen var mötets självskrivna ordförande. Be Genom grundlagsändringar gavs det allmänna kyrkomötet dessutom ett inflytande i fråga om kyrkolag genom att dess samtycke skulle krävas för att stifta, ändra eller upphäva sådan lag. Vidare gavs kyrkomötet en vetorätt i fråga om ändring eller upphävande av prästerskapets privilegier. I sammanhanget bör framhållas att det rådde osäkerhet om vilka författningar som var av kyrkolags natur och därför krävde kyrkomötets medverkan vid lagstiftningen. – genomfördes ett antal formella förändringar beträffande val av leda- möter m.m. utökades antalet ledamöter till 100, varav 43 präster och 57 lekmän. Bland ledamöterna ingick fyra representanter för de teologiska fakulteterna, men dessa representanter avskaffades då fakulteterna upphörde att vara konfessionellt bundna. 2.1.6Den fortsatta utvecklingen på det kyrkliga området I lagen om kyrkofond, som utfärdades , föreskrevs att bl.a. prästerskapets löneregleringsfond och de ecklesiastika boställenas skogs- fond skulle sammanföras under benämningen kyrkofonden, vilken skulle användas för kyrkliga ändamål. Kyrkofonden skulle få vissa årliga inkomster, dels i form av ersättning från staten 1910 indragna tionden m.m. dels från avkastningen på de eck- lesiastika löneboställena. Kyrkofondens uppgift var ursprungligen att utjämna kostnaderna för prästernas avlöning mellan pastoraten. genomfördes en re- formering av utjämningssystemet. En av de viktigaste förändringarna då var införandet av en allmän kyrkoavgift som alla pastorat blev tvungna att betala till fonden med ett visst öretal per skattekrona. Efter hand tillfördes kyrkofonden medel från flera äldre fonder m.m. Nor- malt utökades också fondens ansvarsområde . Exempelvis kan nämnas att fonden fick ansvaret för biskoparnas löner. Med anledning av detta tillfördes kyrkofonden medel från biskoparnas löne- regleringsfond. När de s.k. klockarhemmanen avvecklades , fick fonden överta vissa större sådana och uppbära avkastningen av dem. I samband med en reform av familjepensioneringen för präster till- fördes kyrkofonden medlen i prästerskapets änke- och pupill- kassa. fick kyrkofonden ansvaret för kyrkomusikernas löne- kostnader. En omfattande revision gjordes av författningsregleringen på det kommunalrättsliga området. I samband därmed utfärdades en lag om församlingsstyrelse, vilken ersatte förordningar. Den vik- tigaste nyheten lag om församlingsstyrelse var att det in- fördes ett system med fullmäktige i församlingarna och att detta gjordes obligatoriskt i församlingar med mer än 5 000 invånare. Denna gräns sänktes sedermera till 1 500 invånare. En annan nyhet var införandet av institutet kyrklig samfällighet. Härigenom skapades en möjlighet för församlingar att hantera gemensamma angelägenheter. Någon begränsning av vilka frågor som samfälligheten kunde omfatta fanns inte. Genom lagen togs kyrkoherdens självskrivna ordförandeskap i stämma och fullmäktige bort. I kyrkorådet skulle dock kyrkoherden fortfarande vara ordförande. Gränsdragningen mellan den kyrkliga och den borgerliga kommunens kompetensområde angavs liksom tidigare genom en uppräkning av de ämnesområden som församlingen genom sina organ fick besluta i. Inom skolväsendet hade en överflyttning från den kyrkliga kommunen till den borgerliga påbörjats . Denna överflyttning fortsattes genom beslutet att den borger- liga kommunen skulle handha skolväsendet i alla kommuner, där kommunal- eller stadsfullmäktige fanns och där lands- eller stadskom- munen sammanföll med skoldistriktet. Det var först som de sista kyrkokommunerna lämnade ifrån sig ansvaret för skolfrågorna. I syfte att anpassa lagstiftningen på det kyrkokommunala området till regleringen kommunallag genomfördes en reform av lagstiftningen om församlingsstyrelse. Vissa särskilt angelägna änd- ringar hade dock genomförts . Reformen innebar att åt- skilliga bestämmelser av både saklig och formell art, vilka innefattades kommunallag, överfördes till en ny lag om församlingssty- relse. Detta gällde i huvudsak reglerna om anhängiggörande av ärende, interpellationsrätt, rätt att delta i det beslutande organets över- läggningar, valbarhet, jäv samt kallelser och tillkännagivanden. Ett annat syfte med reformen var att ge ett klarare uttryck för församlingens olika verksamhetsgrenar. Mot bakgrund av det infördes nya, omarbetade bestämmelser om församlingens kompetens. tidigare angavs dock gränsdragningen mellan det kyrkliga och det bor- gerliga kompetensområdet genom en uppräkning av de ämnesområden som det var församlingens uppgift att besluta i. I propositionen uttalade departementschefen dessutom sitt stöd för grundsatsen, att i den mån en viss verksamhet genom lag eller sedvänja är en uppgift för endera kommunen, är den andra i princip förhindrad att utdebitera medel för ändamålet. – Genom lag ändrades beteckningen på det medelstillskott som de som tillhör kyrkan har att betala från för- samlingsavgift till församlingsskatt. Vid reformen sänktes den gräns där det var obligatoriskt att inrätta fullmäktige från 1 500 till 1 000 invånare. Vidare upphörde försam- lingarnas befattning med folkbiblioteksväsendet. Dessutom gavs re- geringen rätt att i särskilda fall förordna att en begravningsplats skulle kunna anskaffas eller vårdas av borgerlig kommun. Redan under 1880- talet hade dock vården av vissa kyrkogårdar i och kommit att bli en borgerlig angelägenhet. – En viktig förändring var att nya samfälligheter bara fick omfatta angelägenheter av ekonomisk natur. En annan var att den gemensamma kyrkostämman avskaffades. Vidare moderniserades bestämmelserna om kyrkorådets uppgifter. Rådets ledande, initiativtagande och övervakande uppgifter betonades mer . Kyrkoherden förblev självskriven ledamot i kyrkorådet men hans uppgift som självskriven ordförande i rådet togs bort. 2.1.7Den fortsatta utvecklingen på religionsfrihets- området och fördes en intensiv religionsfrihetsdebatt i det svenska samhället och aktiviteten i riks- dagen var påtaglig. Ett flertal motioner om ändringar i lagstiftningen framfördes, bl.a. om rätten till fritt utträde ur kyrkan och om befrielse från skyldigheten att betala avgifter till densamma. I sistnämnda hän- seende kom en ändring till stånd .