sou · GLB322d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Som följer av EG-dom- stolens fasta praxis kan lagbestämmelserna då bara upprätthållas, om de kan motiveras av icke-ekonomiska skäl av ordre public karaktär, se t.ex. fall C-204/90 v. Saml. I 1992 s. 249. När – såsom är fallet på den materiella koncernrättens område – någon harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning inte ägt rum, kan mycket komplicerade problem uppstå rörande förhållandet mellan primär EG-rätt och den internationella privaträttens lagvalsregler (jfr ). Det torde sålunda inte vara möjligt att, under åbe- ropande av t.ex. reglerna om etableringsfrihet, lagstifta om de inre rättsförhållandena i ett aktiebolag som är underkastat lagstiftningen i en annan medlemsstat. Tvångsinlösenbestämmelserna rör emellertid inte de inre rättsförhållandena i berörda moderbolag. Inte heller synes det föreligga några andra på internationellt privaträtt grundade skäl att, vid tillämpning av dessa bestämmelser inte ge rättssubjekt från andra EU- stater samma rättigheter som svenska rättssubjekt. Att moderbolag fått sin inlösenrätt bl.a. för att möjliggöra fusion mellan moderbolag och helägt dotterbolag och att gemenskapsrättsliga regler om gränsöver- skridande fusioner saknas, ger inte anledning till annan bedömning. Inte heller torde den omständigheten att minoritetsaktie- ägare, som vill föra talan om inlösen, kan vara hänvisad att utföra denna vid domstol i annan medlemsstat utgöra något hållbart skäl för särbehandling. är därför förpliktat att, vid tillämpning av bestämmelserna om tvångsinlösen, ge rättssubjekt från andra EU-stater samma rättigheter som svenska sådana. Emellertid gör sig behovet att utsträcka tvångsinlösenreglerna till utländska rättssubjekt gällande också i förhållande till rättssubjekt från stater utanför EU-området. Främst av hänsyn till skyddet för minoritetsaktieägare, bör därför tvångsinlösenreglerna utformas så, att de alltid likställer utländska och svenska ägare. Kommittén föreslår alltså att reglerna om tvångsinlösen skall gälla för varje aktieägare som uppnår viss majoritetsställning i ett svenskt aktiebolag. Den nya lagstiftningen kommer därmed tydligt att till- godose EG-rättens krav på etableringsfrihet. Eftersom de föreslagna reglerna rör rättigheter och skyldigheter för aktieägare i ett svenskt aktiebolag, finns det från internationellt privaträttsliga utgångspunkter inga invändningar mot att låta reglerna omfatta också utländska rättssubjekt. Väsentligt är även att de nya reglerna alltid ger minoritets- aktieägare rätt att begära inlösen också av utländska majoritetsaktie- ägare. Förslaget upprätthåller därmed den ömsesidiga inlösenrätten även i internationella förhållanden. Svensk domstol är som regel inte behörig att pröva ett bolagsrättsligt anspråk mot en utländsk fysisk eller juridisk person som saknar hemvist i , i vart fall om det utländska rättssubjektet är domicilierat i en till ansluten stat. Även om ut- tryckliga bestämmelser saknas om sådana rättssubjekts ställning i legala skiljeförfaranden, får det antas att svensk domsrätt är på motsvarande sätt begränsad vid sådana förfaranden. Att lagstifta om svensk domsrätt i förhållande till utländska rättssubjekt som är svarande i mål om tvångsinlösen, under hänvisning till att legala skiljeförfaranden inte är konventionsreglerade synes mindre välbetänkt. i sådana mål skulle riskera att inte bli erkända och verkställda utom riket. Om minoritetsaktieägare i ett mål om tvångsinlösen för talan mot en utländsk majoritetsaktieägare, som inte vill underkasta sig svensk domsrätt, kan minoritetsaktieägaren därför vara hänvisad att föra talan mot den utländske ägaren vid dennes hemvistforum. Kommittén räknar emellertid med att domstolar i andra västerländska stater kommer godta att tvisten i sak prövas enligt svensk lag. Kommittén är medveten om att det nu angivna förhållandet kan uppfattas som otillfredsställande. Vad gäller förhållandet till rätts- subjekt från andra EU-stater, torde dock det förhållandet att en internationell tvist får prövas i en annan medlemsstat än inte utgöra skäl nog att neka sådana rättssubjekt att behandlas lika med svenska rättssubjekt. Och även i förhållande till andra länders rättssubjekt måste den nu föreslagna ordningen vara att föredra framför dagens rättstillstånd, enligt vilket minoritetsaktieägare saknar laglig rätt föra talan om inlösen mot utländskt moderbolag. Aktiebolagslagens positiva minoritetsrättigheter bygger på minoritetens innehav av en viss kapitalandel, nämligen en tiondel av samtliga aktier i bolaget. Uppnår minoriteten inte denna kapitalandel, befinner den sig i den utsatta situation som tvångsinlösenreglerna syftar till att befria den ur. Att minoriteten innehar mer än en tiondel av rösterna för bolagets aktier, ger den inte en bättre ställning, om den inte uppnår den erforderliga kapitalandelen. Visserligen kan det tänkas fall, i vilka en minoritet med stöd av bolagsordningsbestämmelser, som maximalt utnyttjar lagens regler om olika röstvärden för aktier, innehar en majoritet av rösterna för bolagets aktier, trots att den innehar mindre än en tiondel av dessa aktier. Att en sådan minoritet skulle kunna få sina aktier inlösta av en ägare som har enbart kapitalmajoritet – låt vara en överväldigande sådan – kan möjligen te sig oskäligt. Avgörande för utformningen av majoritetskravet måste emellertid enligt kommitténs uppfattning vara, att det är otillfredsställande att en minoritet med nu- varande krav på både röst- och kapitalmajoritet kan berövas sina positiva rättigheter utan att ha möjlighet att påkalla inlösen av sina aktier. Kommittén förslår därför, att kravet på innehav av rösterna för mer än nio tiondelar av aktierna i ett bolag som förutsättning för tvångsinlösen slopas. Kommittén anser däremot, att det alltjämt finns skäl att likställa moderbolags direkta innehav av aktier i ett dotterbolag med indirekta innehav genom andra dotterföretag. Eftersom enligt förslaget inte bara moderbolag, utan varje juridisk person, kan vara berättigad att påkalla inlösen, kan emellertid begreppet dotterföretag inte bestämmas enbart med utgångspunkt i aktiebolagslagens koncerndefinition. Frågan om ett företag som äger aktier i det bolag, vars aktier skall lösas in, är dotter- företag till en juridisk person, som påkallar inlösen eller mot vilken inlösen påkallas, får i varje enskilt fall avgöras med ledning av den lagstiftning, under vilken den juridiska personen lyder. Härvid kan inte bara svensk utan även utländsk lagstiftning komma i betraktande. Har parterna i inlösenförfarandet olika meningar, torde det ankomma på den part som begär inlösen att visa att ett dotterföretagsförhållande som grundar rätt till tvångsinlösen föreligger. Aktieinnehav genom dotterföretag bör enligt kommitténs uppfatt- ning endast beaktas, när majoritetsaktieägaren är en juridisk person. majoritetsaktieägaren en enskild näringsidkare skall således aktier som innehas av företag, vilka på grund av reglerna i 1 kap. 1 a § lagen (1980:1103) om årsredovisning m.m. i vissa företag anses som dotterföretag till näringsidkaren, inte beaktas när det gäller att avgöra om denne når upp till de för tvångsinlösen erforderliga majoritets- gränserna. Inte heller i andra fall skall en fysisk persons indirekta aktieinnehav i det bolag, vars aktier skall lösas in, beaktas. Kommittén har övervägt frågan om bestämmelserna om tvångs- inlösen borde vara tillämpliga även i sådana fall, där en juridisk person enbart har ett indirekt innehav av aktier i det berörda bolaget. I litteraturen har som exempel på en sådan situation angivits att ett moderbolag har tre dotterföretag, vilka tillsammans äger av aktierna i ett aktiebolag. Sistnämnda aktiebolag är då dotterdotterbolag till moderbolaget, trots att detta inte äger någon aktie i aktiebolaget. Enligt vissa författare borde i en sådan situation minoritetsaktieägarna i dotterdotterbolaget kunna påkalla inlösen av moderbolaget i koncernens topp. Kommittén är medveten om att minoriteten också i situationer av nu angivet slag kan vara i en utsatt position. Att låta reglerna om rätt och plikt att inlösa minoritetsaktier omfatta även rättssubjekt som inte äger aktier i det berörda bolaget, för emellertid, enligt kommitténs upp- fattning, för långt. Inget hindrar, att de dotterföretag som direkt äger aktier i det ifrågavarande bolaget har flera överordnade moderbolag, varför processuella problem skulle uppkomma, när det gällde att avgöra vilket bolag som vore berättigat och förpliktigat enligt tvångsinlösen- reglerna. Kommittén har också ovan lagt vikt vid att det inlösen- berättigade subjektet är aktieägare i det bolag, vars minoritetsaktier kan bli föremål för tvångsinlösen. På grund av det anförda finner kommit- tén inte skäl att låta tvångsinlösenreglerna gälla för rättssubjekt som inte är aktieägare i det bolag som berörs av förfarandet. Förslaget uppställer alltså, i likhet med gällande lag, ett uttryckligt krav på att en aktieägare direkt eller indirekt skall vara ägare till mer än nio tiondelar av aktierna i ett bolag för att tvångsinlösen skall kunna påkallas. I skiljemannapraxis har förekommit fall, där majoritetsaktie- ägarens aktieinnehav grundats på s.k. aktielån. Ett aktielån kan karakteriseras som en överlåtelse av aktier förenad med en förpliktelse för förvärvaren att återställa aktier av motsvarande antal och be- skaffenhet till överlåtaren. Affärer av detta slag, vilka i regel torde avse marknadsnoterade aktier, torde ofta motiveras av att förvärvaren behöver aktierna för att kunna fullgöra en leveransskyldighet mot tredje man. Förvärvarens förpliktelse att återlämna aktierna har endast obligationsrättslig betydelse mellan honom och överlåtaren och har alltså inte sakrättslig verkan. Om förvärvaren låter registrera sig som ägare av aktierna, kan han utan inskränkning utöva de med aktierna förenade befogenheterna (SOU 1993:114 s. 234 ff.). Den som förvärvat aktier i enlighet med ett avtal om aktielån av ovan beskrivet slag är alltså sakrättsligt att betrakta som ägare till aktierna. Likväl torde det förhållandet att ett till stöd för begäran om tvångsinlösen åberopat aktieinnehav grundas på aktielån, ofta kunna ge anledning till misstanke om försök till kringgående av tvångsin- lösenreglerna. Aktielån är typiskt sett avsedda att med utnyttjande av aktiernas fungibla karaktär underlätta handeln på aktiemarknaden. – som förekommit i praxis – genom aktielån förvärva över nio tiondelar av aktierna i ett bolag med förpliktelse att efter in- lösenförfarandets avslutande återställa dem till överlåtaren synes stå i mindre god överensstämmelse såväl med grunderna för tvångsinlösen- institutet som med sedvanlig användning av aktielån. Det får emellertid överlåtas åt rättstillämpningen att med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet avgöra, i vilka fall ett på aktielån grundat innehav skall grunda rätt till tvångsinlösen. Enligt 9 kap. 1 § fjärde stycket ABL skall aktie som tillhör ett bolag eller dess dotterföretag inte medräknas när för giltigheten av visst beslut eller utövande av viss befogenhet fordras samtycke av ägarna till viss del av aktierna i bolaget. Med hänsyn härtill bör sådana aktier inte beaktas vid beräknandet av om en aktieägare innehar erforderligt antal aktier för att tvångsinlösen skall kunna påkallas. Tvångsinlösen kan alltså äga rum, när en aktieägare äger mer än nio tiondelar av de aktier som inte befinner sig i bolagets egen hand. Sammanfattningsvis föreslår kommittén, att varje aktieägare som äger mer än nio tiondelar av aktierna i ett aktiebolag, skall kunna på- kalla inlösen av återstående aktier i bolaget. Är aktieägaren en juridisk person, skall aktieinnehav genom dotterföretag till den juridiska personen likställas med den juridiska personens eget aktieinnehav. Minoritetsaktieägare, vars aktier kan lösas in av majoritetsaktieägaren, skall å sin sida ha rätt att påkalla inlösen av sina aktier. Aktiebolagslagens bestämmelser om tvångsinlösen omfattar inte kon- vertibla skuldebrev, skuldebrev förenade med optionsrätt till teckning eller optionsbevis. Frågan om hur sådana värdepapper kunde komma att beröras av ett tvångsinlösenförfarande diskuterades inte heller i lagmotiven. I doktrin och skiljemannapraxis har emellertid uppmärk- sammats vissa problem, som vid ett tvångsinlösenförfarande kan uppkomma såväl för innehavare av värdepapper av ifrågavarande slag som för ett moderbolag som påkallar inlösen. Enligt gällande rätt förutsätter tvångsinlösenreglerna att ett moderbolag direkt eller indirekt innehar mer än nio tiondelar av aktierna med mer än nio tiondelar av rösterna för samtliga aktier i ett dotterbolag. Om det finns utestående konvertibler eller tecknings- optioner, när tvångsinlösen påkallas, kan, som nämnts, problem uppstå både för innehavarna av dessa värdepapper och för moderbolaget. Efter ett fullbordat tvångsinlösenförfarande är dotterbolaget helägt av moderbolaget, som har möjlighet att tömma dotterbolaget på medel ned till den gräns som sätts av aktiebolagslagens regler om borgenärsskydd. Situationen blir likartad när ett moderbolag äger av aktierna i dotterbolaget. Rätten till konvertering eller aktieteckning kan då bli värdelös. Innehavaren av värdepapperet kan i denna situation söka att tillvarata konverterings- eller teckningsrättens värde genom att utöva den ifrågavarande rätten. Har tiden för konvertering eller teckning inte inträtt enligt emissionsvillkoren, saknar han dock denna möjlighet. Innehavarens anspråk på bolaget kan komma att reduceras till den fordran som följer av skuldförbindelsen – i optionsfallet under förutsättning att han alltjämt innehar den. Även ur det inlösande moderbolagets synvinkel kan utestående konvertibler och teckningsoptioner vålla problem. Om konvertering eller teckning sker, sedan ett inlösenförfarande inletts, ökar antalet aktier i dotterbolaget och moderbolagets innehav av aktier och röster i dotterbolaget kan komma att gå under de majoritetsgränser som erfordras för tvångsinlösen. Huruvida sådana s.k. utspädningseffekter skall påverka moderbolagets rätt att fullfölja inlösenförfarandet framgår varken av lagtexten eller motiven. Enligt lagmotiven måste dock moderbolagets inlösenrätt antas bortfalla, om dess aktieinnehav gick ned under den föreskrivna majoritetsgränsen på grund av att moderbolaget avhände sig aktier, under det att minoritetsaktieägares rätt till tvångsinlösen inte kunde bortfalla genom moderbolagets avhändelse (SOU 1971:15 s. 350 och prop. 1975:103 s. 531). I doktrinen har hävdats att motsvarande betraktelsesätt borde anläggas om annan än moderbolaget genom nyemission förvärvade aktier i dotterbolaget. Rättsläget är enligt kommitténs uppfattning oklart. Konvertering och nyteckning, som äger rum sedan ett tvångs- inlösenförfarande inletts, kan vålla problem även i de fall där majoritetsgränserna inte påverkas. Det är nämligen inte klart i vilken omfattning aktier, som tillkommit genom sådan konvertering eller nyteckning, omfattas av förfarandet. I skiljemannapraxis har antagits, att aktier som tillkommit sedan förhandstillträde enligt 14 kap. 33 § ABL ägt rum, inte omfattas av inlösenförfarandet. I fråga om dessa aktier måste alltså ett nytt inlösenförfarande påkallas. Detsamma gäller naturligen aktier som tillkommit först sedan det ursprungliga inlösenförfarandet avslutats. Av detta rättstillstånd följer, att om det finns utestående konvertibler och teckningsoptioner i ett bolag, vars aktier varit föremål för tvångsinlösen, kan det bli nödvändigt med ett antal ytterligare tvångsinlösenprocesser innan majoritetsaktieägaren besitter samtliga aktier och minoriteten är utlöst. De nu redovisade problemen påverkas inte av kommitténs förslag att tvångsinlösen skall kunna ske även i andra situationer än koncern- förhållanden. I fråga om konvertibler som utges av publika aktiebolag, före- kommer visserligen bestämmelser i lånevillkoren rörande skulde- brevens ställning om det emitterande bolagets aktier skulle bli tvångs- inlösta. Detta till trots är det enligt kommitténs uppfattning tydligt att frågan om vad som skall ske med konvertibler och teckningsoptioner vid sådana förfaranden inte bör lämnas helt oreglerad. Kommittén vill i detta sammanhang slå fast, att utestående konvertibler och tecknings- optioner inte skall beaktas vid beräknandet av om majoritetsaktieägaren uppnått den gräns som erfordras för påkallande av tvångsinlösen. Så länge konvertering eller teckning inte skett medför de ifrågavarande instrumenten inte någon rätt att ta del i bolagets förvaltning och det är för övrigt inte säkert att de alls kommer att utnyttjas för förvärv av aktier. Att låta dem grunda rätt till tvångsinlösen av aktier framstår därför inte som rimligt. Något lagstadgande härom är inte erforderligt. Kommittén anser att konvertiblers och teckningsoptioners ställning i samband med tvångsinlösen av det emitterande bolagets aktier i första hand bör regleras i emissionsvillkoren, se förslagets 8 kap. 8 § 7 och 10 § 7. De rättigheter som därvid tillerkänns de ifrågavarande instrumenten följer direkt av avtalet mellan emittenten och förvärvaren och torde återspeglas i prissättningen av instrumenten. För det fall att emissionsvillkoren inte innehåller någon sådan reglering, bör emellertid lagen ange vad som skall gälla. En utgångspunkt för en sådan dispositiv lagreglering av konvertib- lers och teckningsoptioners ställning i tvångsinlösenförfarandet bör vara att majoritetsaktieägarens rätt att få till stånd tvångsinlösen inte skall kunna påverkas av utspädningseffekter, vilka inträder till följd av teckning eller konvertering som äger rum efter det att majoritets- aktieägaren begärt tvistens hänskjutande till prövning av skiljemän. Lagtexten bör ge uttryck åt denna princip. Kommittén föreslår vidare att den aktieägare som utnyttjar sin rätt att lösa in minoritetsaktierna i ett bolag också skall ha rätt att lösa in av bolaget utgivna konvertibler och teckningsoptioner. Innehavare av sådana instrument skall ha samma rätt som minoritetsaktieägare att påkalla inlösen av sina konvertibler eller teckningsoptioner. begärt tvistens hänskjutande till skiljemän, får bolagets konvertibler och teckningsoptioner inte längre utnyttjas för förvärv av aktier förrän inlösenförfarandet avslutats. 4.10.2.1Tvistens prövning av skiljemän Som framgått av översikten av utländsk rätt prövas, utanför de nordiska länderna, värderingsfrågor avseende aktier vanligen direkt av allmän domstol. Kommittén har, bl.a. mot bakgrund av att skiljedom i nu ifrågavarande slag av mål kan överprövas i sak av allmän domstol, övervägt om skiljenämnd bör bibehållas som första instans i mål om tvångsinlösen. Att låta tvister, som väsentligen kan antas avse värderingsfrågor, prövas av skiljemän framstår dock som välövervägt och har förebild på andra håll i lagstiftningen. Såvitt känt har också skiljeförfarandet som processform i inlösentvister fungerat väl. På grund härav anser kommittén att tvister om tvångsinlösen av minori- tetsaktier även fortsättningsvis bör prövas av tre skiljemän som första instans. Lagtekniskt innebär kommitténs förslag, i likhet med gällande rätt, att skiljemannalagen skall tillämpas i fråga om skiljemännens hand- läggning av inlösentvisten, såvida inte annat föreskrivs i aktie- bolagslagen. I praxis har frågor uppkommit om vilken behörighet som skall anses tillkomma den som förordnats som god man enligt 14 kap. 32 § tredje stycket ABL på grund av hans uppdrag att bevaka frånvarande aktie- ägares rätt. Vad gäller den gode mannens uppgifter anger lagmotiven endast att denne, utöver sin befattning med val av skiljeman, skall bevaka aktieägarnas rätt i tvisten, såvida inte samtliga aktieägare kommer överens om något annat (prop. 1975:103 s. 537). Begreppet god man förekommer på flera håll i lagstiftningen med skiftande innebörd. Vilken behörighet som tillkommer en god man får bestämmas med tillämpning av den lag, på vilken behörigheten grun- das. Utifrån själva begreppet god man kan några slutsatser inte dras. I rättspraxis har gode mannen ansetts behörig att framställa yrkan- den med avseende på lösenbeloppets storlek samt att klandra skiljedomen och att fullfölja talan i högre rätt, se t.ex. NJA 1957 s. 1. I doktrinen har behandlat vissa frågor rörande gode mannens ställning. (1977 s. 249 ff.) Enligt honom bör som frånvarande betraktas varje aktieägare, som inte själv till skiljemännen anmäler att han vill delta i skiljeförfarandet. Sådan aktieägare företräds av gode mannen och blir, enligt , bunden av de åtgärder denne vidtar. An- mäler en minoritetsaktieägare i ett senare stadium av skiljeförfarandet att han vill delta i detta kan han, menar , inte längre betraktas som frånvarande men är bunden av de åtgärder gode mannen vidtagit. Har en aktieägare som anmält att han deltar i förfarandet uteblivit från muntlig förhandling, bör han, enligt , vara bunden av de åtgärder som gode mannen företagit vid denna. Praxis har i stor utsträckning följt . Enligt kommitténs mening talar övervägande skäl för att tillerkänna gode mannen en sådan processuell ställning som förordat. Att med frånvarande aktieägare bör förstås sådana, som inte anmält till skiljemännen att de själva önskar föra sin talan, innebär en praktisk avgränsning. I fråga om sådana aktieägare bör gode mannen ha samma behörighet att utföra processhandlingar som aktieägarna skulle ha haft om de själva utfört sin talan. mannen bör alltså i inlösentvisten anses inta samma ställning som ett rättegångsombud för frånvarande aktieägare. Att han inte är ett rättegångsombud i strikt mening utan en form av legal ställföreträdare, eftersom hans uppdrag följer direkt av aktiebolagslagen, påverkar inte omfattningen av hans behörighet. Kommittén har likväl funnit det lagtekniskt lämpligt att i förslaget i vissa fall särskilt ange, när viss processhandling får företas av gode mannen. Kommittén återkommer i det följande till vilka uppgifter som bör åligga gode mannen i särskilda fall. 4.10.2.3Bör skiljedomen innehålla betalningsförpliktelse för majoritetsaktieägaren? Av 14 kap. 31 § andra stycket ABL framgår, att de tvister som kan prövas av skiljemän med stöd av bestämmelserna om tvångsinlösen är dels sådana som rör frågan om rätt eller skyldighet till inlösen föreligger, dels sådana som rör lösenbeloppet. Lagtexten i 14 kap. 33 § första stycket talar om den situationen att det genom lagakraftägande dom förklarats att inlösenrätt för moderbolaget är för handen utan att lösenbeloppet fastställts och 14 kap. 34 § om det fallet att fastställt lösenbelopp erbjudits aktieägare. Motiven till nu gällande lag behandlar inte frågan om domen på lösenbeloppet är en dom på fastställelse eller fullgörelse. I propositionen konstaterar föredragande statsrådet endast, att tvisten vanligen gäller lösenbeloppets storlek (prop. 1975:103 s. 533). I skiljemannapraxis synes rättsläget i allmän- het uppfattas så, att skiljedomar i tvångsinlösentvister i huvudsaken endast kan gå ut på fastställelse, antingen av lösenrätt eller av lösen- belopp. I vissa skiljedomar i tvister vari endast moderbolaget påkallade inlösen, har dock skiljemännen ansett sig på yrkande av gode mannen och minoritetsaktieägare kunna förplikta moderbolaget att utge fastställt lösenbelopp. Kommittén vill för sin del framhålla att varken lagtextens avfattning eller föredragande statsrådets uttalanden i propositionen antyder att avgörandet avseende lösenbeloppet skulle kunna ha något annat innehåll än att beloppet fastställs. Av 14 kap. 35 § första stycket framgår, att sedan moderbolaget blivit ägare till aktierna medför dessa endast rätt för innehavaren att mot överlämnande av breven till moderbolaget eller – om nedsättning enligt 14 kap. 34 § skett – till få ut lösenbeloppet jämte ränta. Om moderbolaget för- pliktades att utge belopp till aktieägarna, skulle detta bryta mot den systematik åt vilken de nu angivna reglerna ger uttryck.