sou · GLB347 · 1998-01-01 00:00:00 — 7.2Ändamålen och relationsändringen: Kyrkor och begravningsplatser Några särskilda ändamålsbestämmelser som enkelt och entydigt uttrycker ändamålet med en kyrka finns faktiskt inte i kyrkolagen. Det har det inte heller funnits i äldre lagstiftning. Själva huvudändamålet med kyrkan är underförstått och framgår bl.a. av kyrkob yggnadens karaktär. Däremot finns det en rad bestämmelser som anknyter till och avgränsar ändamålet. Här kan särskilt nämnas bestämmelserna om församlingskyrka, stadgan- dena om upplåtelse av kyrka och de (numera) inomkyrkliga reglerna för invigning av en kyrka. Bestämmelserna om församlingskyrka i 38 kap. 1 och 2 §§ kyrkolagen innebär ur ändamålssynpunkt att det skall finnas minst en kyrka i för- samlingen och att det finns en skyldighet att underhålla den så att den kan användas. Härutöver kan det också finnas andra kyrkor. Egenskapen av församlingskyrka kan numera uttryckligen upphävas. Sedan detta har skett behöver kyrkan inte hållas i stånd, om man inte vill. En kyrka får inte användas till vad som helst. Bestämmelser om detta finns i 40 kap. kyrkolagen. Syftet med bestämmelserna är dels att skydda kyrkorummets helgd, dels att tillgodose att olika beslut om användningen planeras ordentligt och sätts in i sitt praktiska sammanhang. Innan en kyrka tas i bruk invigs den i ordning. En ordning för invigningen finns i den andra delen av Den svenska kyrko- handboken, antagen av kyrkomöte. Genom invigningen avskiljs kyrkorummet för sitt rent religiösa ändamål. Invigningen är bestämmande för vad som är en kyrka. Kyrkolagens begrepp "kyrka" är ett invigt kyrko- rum. Detsamma gäller kyrkobegreppet i lagen (1988:950) om kultur- minnen m.m. Invigningen anses utöver sin religiösa innebörd också ha vissa begränsade rättsverkningar i övrigt, främst att vanliga civilrättsliga regler om köp och försäljning, utmätning m.m. inte utan vidare är till- lämpliga. Något uttryckligt lagstöd för detta finns dock inte. En grundlig och utförlig dokumentation om kyrkobyggnaderna, deras betydelse och framtidsfrågorna omkring dem återfinns kyrkobyggnadsutrednings betänkande Fädernas kyrkor – och framtidens (utredningar 1996:1). Den kyrkliga egendomens ändamål Vid en relationsändring skall samtliga kyrkob yggnader som disponerar tas om hand av kyrkan. I vilka former detta skall ske är en viktig del av vårt uppdrag. I det föregående har redovisats vilka bestämmelser om ändamålet som finns i lagstiftning och inom- kyrkliga bestämmelser. Något rimligt intresse för tanken på att utöka den nuvarande ändamålsbestämningen vid en relationsändring kan inte finnas. Den nuvarande regleringen är därför den naturliga utgångspunkten för en bedömning av behoven. Bör ändamålsbindningen alltså bestå? så fall lagfästas? I några tidigare avsnitt (se 6.3.1 och 6.4.2 ovan) har behandlats ett antal frågeställningar som hör till detta område. Vad kollegiet har anfört i fråga om hur mycket staten i detta sammanhang skall bestämma har en stark inverkan. Som framhållits är beskrivningen av som riks- täckande förpliktande. När man skall försöka bilda sig en uppfattning om innehållet i begreppet "rikstäckande" kan man givetvis inte bortse från antalet kyrkor och kyrkotätheten i olika landsändar.Det kan göras gällande att bestämmelser om församlingskyrkor som innebär skyldigheter att hålla en kyrka kan bidra till att ge innehåll i begreppet rikstäckning. Från en sådan utgångspunkt skulle det kunna finnas ett intresse från statens sida att tydliggöra identitetsbestämningen av med regler om kyrkor i församlingarna. Det är emellertid uppenbart att frågor om kyrko- tätheten har ett nära samband med indelningen i församlingar och, i vidare mening, också med tjänsteorganisation och gudstjänstplanering m.m. Det står helt klart att principbeslutet om en relationsändring förutsätter att de senare ansvarsområdena, som ju är element i kyrkans verksamhetspla- nering, helt och hållet ankommer på kyrkan. Den måhända radikala men likväl naturliga slutsatsen av resonemanget är att det inte av dessa skäl behövs regler om kyrkorna i lagstiftningen. En helt annan utgångspunkt erbjuder emellertid frågorna om vad en kyrka får användas till. Kyrkorummets helgd är någonting som har visat sig angå många människor långt utanför den inre församlingskärnan. Det skulle kunna göras gällande att det, närmast utifrån ett samhällsintresse i fråga om vad kyrkorna används till, behövs en fortsatt ändamålsbe- stämning. Detta kräver dock att man som underlag för bestämmelser i lag gör en bedömning av olika verksamhetsformer, som konserter, drama och dans, eller relationer till andra samfund och icke-kristna aktiviteter av olika slag. Studerar man hithörande frågor, finner man att en lagstiftning, om den alls skall ha någon reell betydelse, faktiskt blir ganska ingripande i kyrkans självbestämmande. Kollegiet anser att det inte heller av dessa skäl behövs lagstiftning om kyrkornas ändamål. De bestämmelser med anknytning till ändamålet med en kyrka som finns har inte någon bestämd grupp inom kyrkan som destinatärer, de är inte särskilt precisa och de påverkas ganska mycket av vad som sker vid relationsändringen. Med hänsyn till vad som har sagts anser Kammar- 138 Den kyrkliga egendomens ändamål kollegiet att det i fortsättningen inte behövs särskilda ändamålsbestäm- melser om kyrkor i lagen om . I samband med relations- ändringen och upphävandet av specialregleringen bör, beträffande äldre kyrkor och domkyrkor, utsägas att staten inte gör några ändringar av ändamålet. Regleringen upphör från utgångspunkten att kyrkorna skall stå till kyrkans förfogande för samma ändamål som tidigare (se bl.a. kap. 8). Att staten avstår från en reglering av kyrkornas ändamål i lag betyder givetvis inte att det behöver saknas övergripande och generella regler om kyrkorna. Kyrkan själv kan finna ett behov av detta och ta in bestämmelser om det i en kyrkoordning. Vårt förslag påverkar i någon mån kyrkobegreppet i kulturminneslagen. Frågorna om kyrkornas framtid som kulturhistoriskt värdefulla byggnader har inom ramen för utredningsarbetet behandlats av Kommittén angående det kyrkliga kulturarvet. Bestämmelser som gäller ändamålet med en kyrkogård eller en begrav- ningsplats finns i begravningslagen (1990:1144). På motsvarande sätt som för kyrkor finns det också en ordning för invigning av begravningsplats i den andra delen av Den svenska kyrkohandboken. Begravningslagen ger bl.a. en definition på begravningsplatser: om- råden eller utrymmen som är behörigen anordnade för förvaring av av- lidnas stoft eller aska och som har tagits i anspråk för detta ändamål (1 kap. 1 §). Vidare åläggs de territoriella pastoraten inom att anordna och hålla allmänna begravningsplatser med ett tillräckligt antal gravplatser och andra gravanläggningar av allmänt förekommande slag (2 kap. 1 § ). Utöver skyldigheten att anordna och hålla begravningsplats finns dessutom en skyldighet att bereda gravplats till den som vid döds- fallet var folkbokförd inom pastoratet. Även i övrigt är ändamålet föremål för en relativt detaljerad reglering. De praktiska, ekonomiska och rättsliga konsekvenserna för begrav- ningsverksamheten vid en relationsändring har inom ramen för utrednings- arbetet behandlats av . Kollegiets bedömning av vad som händer med egendomens ändamål vid en relationsändring har i denna del helt andra förutsättningar än när det gäller egendomen i övrigt. Begravningsverksamheten är i sin helhet en samhällsuppgift som anförtrotts framför allt . Regle- ringen i en särskild begravningslag och inte i kyrkolagen är ett uttryck för att det inte handlar om egen verksamhet. Principbeslutet om relationsändringen utgår från att ansvar på detta område skall bestå. Själva relationsändringen ändrar alltså inte den nu- varande ansvarsfördelningen. Visserligen kommer en rad inslag i rela- Den kyrkliga egendomens ändamål tionsändringen – t.ex. att lagstiftningen och beskattningsrätten försvinner – att ge effekter även för begravningsverksamheten, men det ändrar inte det principiella förhållandet att här sker inte samma ändring av ansvarsför- hållandena som i övrigt. Begravningslagen kommer också i fortsättningen att reglera verksamheten. Med hänsyn till dessa förutsättningar är bedömningen tämligen enkel. Det lagfästa ändamålet med kyrkogårdar och begravningsplatser skall följaktligen bestå i begravningslagen. 7.3Ändamålen och relationsändringen: Den kyrkliga jorden Den kyrkliga jorden definieras i 41 kap. 1 § kyrkolagen och omfattar ägoslagen prästlönefastigheter, prästgårdar, församlingskyrkas fastigheter, kyrkofondsfastigheter, domkyrkas fastigheter och biskopsgårdar. Av 41 kap. 21 § kyrkolagen följer att ersättningar vid försäljning m.m. skall fon- deras och användas för samma ändamål som den kyrkliga jorden har varit avsedd för. Från ändamålssynpunkt kan följaktligen även prästlönefonder liksom församlingskyrkors och domkyrkors fastighetsfonder behandlas som kyrklig jord. Ändamålsbestämmelserna är av olika slag. Definitionerna av de olika ägoslagen kan sägas ange det huvudsakliga ändamålet för varje ägoslag, t.ex. att prästgård är sådan egendom där tjänstebostad är anvisad åt en kyrkoherde eller en komminister. Av något annat slag är bestämmelsen i 41 kap. 9 § första stycket kyrkolagen, som stadgar att förvaltningen skall inriktas på att vidmakthålla de ekonomiska förutsättningarna för förkunnelse. Detta är som synes en ändamålsbestämning av ett mer övergripande slag, som dock inte står i strid med något av de mer detaljerade ändamålen. Ett tredje slags ändamål, återigen, är stadgandet i 41 kap. 9 § andra stycket. Det innehåller att den kyrkliga jorden skall förvaltas så effektivt som möjligt och, utom när det gäller tjänstebostä- derna, på ett sådant sätt att den ger bästa möjliga avkastning. Detta kan karakteriseras som ett rent förvaltningmål. Sådana bestämningar brukar räknas till ändamålet i vid mening. Några speciella iakttagelser är av stor betydelse när det gäller att bedöma om, och i så fall på vilket sätt, ett visst ändamål skall bestå vid relationsändringen. 41 kap. 19 § kyrkolagen anger möjligheterna att sälja och byta kyrklig jord. Reglerna medger att egendom av ett visst ägoslag byts mot ett annat, varvid ändamålet förstås ändras – en konsekvens av definitionerna av de olika ägoslagen. På samma sätt förhåller det sig, 140 Den kyrkliga egendomens ändamål vilket påpekats i det föregående, med tjänstebostäderna. Skall de inte längre användas som tjänstebostäder, byter de ändamål. När det gäller fondmedlen får de användas för nya köp. Det finns också möjlig- heter att dispensera från fonderingsskyldigheten. Som dispensmöjligheten är utformad innebär den i princip möjligheter att i stället förbruka medlen för ändamålet. Många av de nu berörda bestämmelserna är till sin innebörd av det slaget att det är ett kyrkligt organ som fattar beslut med konse- kvenser för ändamålsbindningen. Det är t.ex. egendomsnämnden som i vissa fall kan dispensera från fonderingsskyldigheten. 41 kap. 11 resp. 28 §§ innehåller de något säregna bestämmelserna att inte bara vinsten av förvaltningen utan även, om det är aktuellt, förlusten skall fördelas på de andelsägande pastoraten. Pastoraten är inte rena destinatärer. Vad som har påpekats innebär att ändamålsbestämmelserna i 41 kap. kyrkolagen kan sägas vara mindre strikta när det gäller ända- målsbindningen än motsvarande stadganden i stiftelselagen. En påtaglig överensstämmelse finns dock. Likheterna är större än skillnaderna, och egendomens stiftelsekaraktär framträder tydligt. Det är dock inte möjligt att redan utifrån dessa iakttagelser dra några generella slutsatser om huruvida ändamålen skall bestå eller inte. För detta krävs en mer djupgående analys av varje ägoslag för sig. Prästlönefastigheter är sådan egendom vars avkastning skall användas till löner åt kyrkoherde och komminister i pastorat med andelar i den gemen- samma förvaltningen. Den historiska bakgrunden framgår av kap. 3. Det ursprungliga ändamålet består alltjämt. Det praktiska sambandet mellan avkastningen ur den gemensamma förvaltningen och avlöningen av prästerskapet finns , men så länge lönekostnaderna överstiger avkastningen kan man inte förneka ändamålets bärighet. Det övergripande ändamålet i 41 kap. 9 § gäller vid sidan av det speciella. Eftersom det övergripande ändamålet lägger tonvikten vid för- kunnelsen, finns det inga spänningar mellan dem. Karakteristiskt för just detta ägoslag inom den kyrkliga jorden är den gemensamma förvaltningen med särskilda andelstal för varje pastorat som ingår. Några omständigheter att ta i beaktande när man överväger om ändamålet skall bestå på precis samma sätt som tidigare är bl.a. följande. Alla pastorat har inte haft tillgång till kyrklig jord och många står därför helt utanför systemet. Avkastningen av den kyrkliga jorden har varit förhållandevis låg och utdelningen till pastoraten har därför haft en relativt måttlig betydelse i jämförelse med skatteintäkterna. Med de senaste årens Den kyrkliga egendomens ändamål ökande effektivitet i förvaltningen kan detta förhållande komma att ändra sig. Det blir då mera kännbart att stå utanför. Någon absolut rättvisa utifrån dagens planerings- och resursförhållanden finns inte i andelstalen. Det är huvudsakligen historiska faktorer som har varit avgörande. Bevaras ända- målet fullt ut, konserveras dessa förhållanden. Det sagda balanseras i någon utsträckning genom bestämmelsen om särskild kyrkoavgift. Enligt bestämmelserna i 42 kap. 15 och 16 §§ betalas hälften av nettovinsten från förvaltningen av bl.a. prästlönefastigheterna till utjämningssystemet. Som framhållits i avsnitt 7.1 ovan måste man betrakta den inomkyrkliga utjämningen som ett särskilt ändamål i detta sammanhang. Det är emellertid av mycket löslig karaktär som ändamål betraktat – fördelning av avkastning skall ske med ett utjämnande syfte – och eftersom det är kyrkan själv som skall bestämma kriterierna för vad som är ett utjämnande syfte finns det inte någon som helst anledning att behålla detta ändamål i lagstiftning efter en relationsändring, om det inte vore för den särskilda kyrkoavgiften och relationen till pastoratens rättigheter till avkastning efter bestämda andelstal. Organisationsfaktorer påverkar analysen. Som tidigare framhållits vilar principbeslutet om ändrade relationer på förutsättningen att kyrkans interna organisation skall beslutas av kyrkan själv. De ändamål vi nu diskuterar förutsätter, om de skall behållas fullt ut, att såväl begreppet "pastorat" som den nuvarande hälftendelningen av avkastningen kan de- finieras i lagstiftningen. Avvägningarna är vanskliga. Kammarkollegiet anser dock att över- vägande skäl talar för att det speciella ändamålet – prästlönerna – inte uttryckligen behöver behållas, om det övergripande ändamålet finns kvar och egendomens historiska ursprung inte suddas ut. Ur destinatärssyn- punkt bör det framhållas att det speciella ändamålet är uttryckt som avkastning till pastoratet för prästavlöning – inte till prästerna. Det bör därför inte kunna göras gällande att personalkategorin präster har gjort någon rättsförlust genom slopandet av det speciella ändamålet och pasto- ratet har arbetsgivaransvar också gentemot andra personalkategorier. Det övergripande ändamålet i 41 kap. 9 § kyrkolagen bör emellertid på något sätt finnas kvar.Hur detta kan ske och med vilken styrka ändamålet kan bindas för framtiden varierar något i våra tre alternativ. Detta kom- menteras i kap.18. Huruvida situationen för ett pastorat som har andel i den gemen- samma egendomsförvaltningen påverkas, beror på ställningstagandet i fråga om andelstalen. Bibehålls andelstalen genom lagstiftning har ingen- ting förändrats, slopas de beror utfallet för pastoratet på vilka regler som kommer att gälla i fortsättningen. Enligt kollegiets mening är ingendera lösningen tillfredsställande. Att helt och hållet slopa lagstiftningen om rätten till andelar skulle kunna 142 Den kyrkliga egendomens ändamål tänkas föranleda rättsliga anspråk på staten, som inte utan vidare vore grundlösa. Att i stället behålla ändamålet i dess nuvarande utformning fullt ut, skulle innebära att lagstiftningen måste ta ställning till frågor som har med indelningen, samfälligheterna och den inomkyrkliga utjämningens komponenter att göra. Det förstnämnda kommer enligt vår mening inte på fråga, men det senare är å andra sidan inte väl förenligt med princip- beslutet om en relationsändring. Det besvärande problemet bör enligt kollegiets mening kunna lösas på följande sätt. Ändamålet med andelstalen bibehålls över tidpunkten för relationsändringen genom bestämmelser i övergångslagstiftningen. Där- efter förfogar kyrkan själv över beslut som gäller indelningen och utjäm- ningssystemet. Lagen om anger vilka beslut av över- gripande karaktär för hela trossamfundet som blir möjliga . Bestämmelser om egendomens ändamål bör inte stå hindrande i vägen för sådana övergripande beslut om den interna organisationen eller de ekono- miska sambanden inom kyrkan. Såvitt nu kan överblickas kommer kyrkan att förfoga över instrument för att ändra på de nuvarande betingelserna, men får då själv ta konsekvenserna av sina åtgärder. Som nämnts innehåller 41 kap. 9 § kyrkolagen också ett mål för för- valtningens effektivitet. Kollegiet anser i princip att även ett sådant mål bör bestå som ett uttryck för långsiktigt goda förvaltningsprinciper. Möj- ligheten att på ett logiskt och meningsfullt sätt bibehålla det varierar något i våra tre alternativ. Om förvaltningsmålet bibehålls i lagstiftningen bör det anpassas med utgångspunkt i stiftelselagens synsätt. En prästgård är egendom som utgör tjänstebostad för en kyrkoherde eller en komminister. Bestämmelserna om tjänstebostäder återfinns i 34 kap. 3–8 §§ kyrko- lagen, i förordningen (1989:89) om tjänstebostäder för biskopar och präster samt i jordabalken. I korthet innebär de att pastoratet förfogar över beslutet om det skall anvisas en tjänstebostad eller ej, att prästen är skyldig att bebo en anvisad tjänstebostad och betala hyra för den, men att det finns möjlighet att få befrielse från skyldigheten. Om en prästgård inte längre skall vara tjänstebostad, blir den för- samlingskyrkas fastighet. Det förändrade ändamålet framgår direkt av lagbestämmelsen i 41 kap. 1 § kyrkolagen. Om prästgården utgör tjänstebostad, överensstämmer ändamålet väl med det övergripande ändamålet i 41 kap. 9 § kyrkolagen. Detta gör att det speciella ändamålet i vart fall inte behöver lagfästas. Detta överensstäm- mer med vårt resonemang i föregående avsnitt. Den kyrkliga egendomens ändamål Som redan framgått av avsnitt 6.4.3 ovan vill Kammarkollegiet emel- lertid på denna punkt gå längre. Det är i praktiken pastoratet som avgör vilket ändamålet skall vara. Ändamålet är därmed alldeles oprecist. Om det bor en präst i prästgården, eller om den används till något annat eller hyrs ut som bostad åt någon annan, har ringa samband med ett framtida lagfäst ändamål. Kollegiet anser att prästgårdarna i enlighet med regeringens förslag till kyrkomöte (1993:1) bör föras över i pastoratens ägo, och det utan någon särskild ändamålsbestämning i lag. 7.3.4Församlingskyrkas fastighet och domkyrkas fastighet Kyrkor och domkyrkor har, på stiftelserättslig grund och med en historisk bakgrund, skildrad i kap. 3, egendom vars avkastning är avsedd för deras behov. Sådan egendom benämns församlingskyrkas fastighet resp. dom- kyrkas fastighet. Av alldeles särskild omfattning är fastigheter, som dessutom står under förvaltning av en särskild statlig myndighet, Dom- kyrkorådet i (41 kap. 6 § kyrkolagen). Vad avkastningen får användas till är inte närmare preciserat. Det som bestäms genom ändamålsbindningen är destinatären, dvs. vem som skall ha avkastningen. Eftersom det finns en så tydlig destinatär är det otillräckligt att återfalla på det övergripande ändamålet. Skall dessa ägoslag över huvud taget ha ett bestämt ändamål, fastställt i lag, måste kyrkan som destinatär anges. Problematiken är alltså knuten till att avkastningen inte skall användas till någonting annat än församlingskyrkan eller . En naturlig lösning är att bestämmelser om ändamålet med försam- lingskyrkas fastighet och domkyrkas fastighet tas in i lagen om . Kammarkollegiet anser emellertid att man i samband med en så omfattande och principiellt inriktad reform som en relationsändring mellan staten och kan gå ett steg längre. Det betyder närmare bestämt att vi anser att den stiftelseliknande formen för denna egendom kan upplösas (genom permutation) och egendomen tillföras sin destinatär, eller snarare den församling som kyrkan ligger i. Vid överförandet anges att egendomen skall användas för det ändamål som gäller . Detta sker genom bestämmelser i övergångslagstiftningen.Någon särskild ändamåls- bindning för framtiden behöver med detta betraktelsesätt inte tas in i lagen om . I samband med relationsändringen och upphävandet av specialregleringen bör utsägas att staten inte gör någon ändring i ändamålet. Egendomen ställs till kyrkans förfogande för samma ändamål som . 144 Den kyrkliga egendomens ändamål Kollegiets synpunkter i denna del överensstämmer sålunda med hur vi resonerat i fråga om äldre kyrkor. i denna del behöver övervägas noggrant. Den statliga myndigheten i kan inte bestå i denna egenskap och några lagregler om förvaltningsorganisationen behövs således inte. Hur förvaltningsorganisationen skall se ut bör beslutas av kyrkan själv med så stor frihet som möjligt. Våra alternativ ger något skiftande möjligheter till detta. Kollegiet förutsätter att kyrkan finner det angeläget att inte överge en rationell och fungerande förvaltnings- organisation. En biskopsgård är sådan fast egendom som används som tjänstebostad åt en biskop. Om biskopen bor i en förhyrd lägenhet, är detta ett förhållande som faller utanför den i 41 kap. kyrkolagen reglerade egendomen. Bestämmelserna om sådana tjänstebostäder finns i de ovan under avsnitt 7.3.3 angivna författningsrummen. Kammarkollegiet anser att samma synsätt kan anläggas på biskops- gårdarna som på prästgårdarna. Det är visserligen en helt inomkyrklig fråga hur anställningsförhållandena för biskopar skall anordnas efter en relationsändring och det är därför inte möjligt att på nuvarande stadium veta vem som kommer att överta det ansvar som vilar på i tur och ordning regeringen, och Kammarkollegiet när det gäller beslut om tjänstebostäder för biskopar. Oberoende av detta anser Kammarkollegiet att biskopsgårdarna i sam- band med en relationsändring i princip bör föras över till stiften, och det utan något bestämt ändamål. Vid genomförandet av denna princip måste man emellertid ta hänsyn till biskopsgårdarnas historiska och rättsliga ursprung. i är en domkyrkas fastighet och även några andra biskopsgårdar har en speciell bakgrund. Dessa biskopsgårdar kan därför inte – i vart fall inte utan vederlag – överföras till stiftet utan får följa de principer som i övrigt gäller för deras ägoslag som domkyrkas fastighet eller kyrkofondsfastighet. För i innebär detta att den i enlighet med avsnitt 7.3.4 förs till domkyrkoförsamlingen. Kammarkollegiets ställningstagande i denna del är i princip detsamma som i fråga om prästgårdar. Den kyrkliga egendomens ändamål En kyrkofondsfastighet är egendom som lämnar avkastning till kyrko- fonden. Dessa fastigheter har en ofta intressant och säregen historisk bakgrund, som delvis framgår av kap. 3. Under den allra har de emellertid avvecklats genom försäljning. Det finns grundad anledning att anta att det för en relationsändring inte längre finns mer än några enstaka kyrkofondsfastigheter kvar. Kammarkollegiet anser att fastigheteterna kan överlämnas till trossam- fundet utan särskilt i lag fastställt ändamål. Skyldigheten att fondera försäljningsmedel m.m. framgår av 41 kap. 21 § kyrkolagen. Medel som kommer från en prästlönefastighet utgör präst- lönefond för stiftet (41 kap. 23 § kyrkolagen).