sou · GLB322d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Sådana förbehåll inne- bär att den som avser att överlåta en aktie, har att erbjuda aktien för förköp till den eller de som i bolagsordningen är angivna som för- köpsberättigade. Ett förköpsförbehåll har bl.a. den fördelen att det inte ger upphov till någon passivering av rösträtten. Under förutsättning att överlåtaren är införd i aktieboken kan denne utöva rösträtten till dess frågan om förköpsrättens utnyttjande är avgjord. Kommittén menar att förköpsförbehåll i många bolag kan utgöra ett lämpligt alternativ till ett hembudsförbehåll. Ett förköpsförbehåll kan emellertid missbrukas av en aktieägarmajoritet för att hindra minori- teten från att sälja sina aktier till någon utomstående och därmed tvinga minoriteten till att sälja till majoriteten. För att förebygga riskerna för missbruk föreslår kommittén följande. En aktieägare som önskar över- låta förköpspliktiga aktier skall anmäla detta till bolagets styrelse, som i sin tur genast skall vidarebefordra anmälan till dem som enligt bolagsordningen har förköpsrätt. De förköpsberättigade skall, om de önskar utöva sin förköpsrätt, anmäla detta till bolagets styrelse annars prekluderas förköpsrätten. Den tid som står dem till buds skall framgå av bolagsordningen. Förköpsförbehållet får inte innebära att de förköpsberättigade har en så begränsad tid till sitt förfogande att de i praktiken inte kan göra sin rätt gällande. Tiden bör å andra sidan inte vara så lång att den vållar olägenheter för aktieägaren eller den han önskar överlåta aktierna till. Kommittén föreslår att fristen sätts till lägst en och högst räknat från den dag anmälan om möjlighet att utöva förköp gjordes hos bolagets styrelse. Om parterna kommer överens om överlåtelse av aktierna till den förköpsberättigade krävs inte några särskilda åtgärder av dem. Det kan emellertid vara lämpligt att köparen anmäler sitt förvärv för införing av aktierna i aktieboken. Det kan annars bli komplikationer när han i sin tur vill sälja aktierna och ett nytt förköpsförfarande skall äga rum. Kommer parterna återigen inte överens om huruvida förköpsrätt föreligger eller om köpesummans storlek måste den förköpsberättigade väcka talan eller påkalla skiljeförfarande för att förhindra att hans förköpsrätt prekluderas. Den tid som står honom till buds för att anhängiggöra denna talan skall framgå av bolagsordningen. Kommittén föreslår att fristen sätts till minst en och högst räknat från den dag förköpsanspråket framställdes hos bolaget. Av förköpsförbehållet skall framgå huruvida tvist om förbehållet skall prövas av skiljemän eller av allmän domstol. Har det senare alternativet valts, kan det slutliga avgörandet i extrema fall föreligga först efter prövning i tre instanser. Ett avgörande av skiljemän kan inte klandras annat än på formella grunder och är alltså normalt snabbare. Erfarenheten visar emellertid att tappande part inte sällan väljer att angripa en skiljedom genom att klandra den vid allmän domstol under påstående att grovt rättegångsfel förekommit. Upptas en sådan talan till prövning kan avgörandet dra ut . Oavsett när det slutliga av- görandet faller skall emellertid köpesumman erläggas inom tid som skall anges i bolagsordningen. Denna tid får inte överstiga en månad räknat från den tidpunkt då köpesumman blev bestämd (jfr 3 kap. 3 § första stycket 4 ABL). Det innebär att i bolagsordningen kan före- skrivas att köpesumman förfaller till betalning när skilje- dom meddelas eller när dom som meddelas av allmän domstol vinner laga kraft. Det är uppenbart att ett förköpsförbehåll, som enkelt uttryckt innebär att aktieägare innan han genomför en aktieöverlåtelse skall ge annan möjlighet att köpa aktierna, i praktiken kan tillämpas huvud- sakligen vid frivilliga överlåtelser. Skulle bestämmelsen tillämpas vid äganderättsövergång mortis causa, exempelvis i samband med arvs- skifte, får den närmast karaktär av hembudsförbehåll. Kommittén har därför stannat för att låta ett förköpsförbehåll omfatta endast över- låtelse, varmed åsyftas frivilligt åstadkomna växlingar i äganderätten. Till dessa hör främst försäljning, byte och gåva. Det kan i många bolag framstå som lämpligt att kombinera förbehållen på det sättet att förköpsförbehållet skall tillämpas vid försäljning, byte eller gåva, medan hembudsförbehållet skall tillämpas om aktie övergår till någon genom annat fång, t.ex. arv. På skäl som kommittén har anfört beträffande hembudsförbehåll lägger kommittén inte fram några förslag som begränsar möjligheterna till förköpsförbehåll i publika aktiebolag. Sådana förbehåll får alltså enligt förslaget införas bolagsordningen i såväl privata som publika aktiebolag. De karakteristiska dragen hos ett fåmansägt aktiebolag påminner i flera avseenden om förhållandet mellan bolagsmännen i ett handelsbolag och leder i praktiken ofta fram till ett krav på att man, precis som i handelsbolaget, skall kunna kontrollera växlingar i ägarkretsen. kan detta uppnås genom en kombination av ett hembudsförbehåll i bolagsordningen och ett konsortialavtal innehållande ett förköps- eller ett samtyckesförbehåll. Kommitténs ovan redovisade förslag innebär att förköpsförbehåll skall kunna tas in i bolagsordningen för alla typer av aktiebolag. Kommittén vill emellertid i fråga om de privata aktiebolagen ta ytterligare ett steg och tillåta samtyckesförbehåll i bolagsordningen. Därigenom skapas möjligheter för att i fåmansägda aktiebolag begränsa aktiernas överlåtbarhet med bindande verkan mot bolaget, utan att aktieägarna i bolagsordningen på förhand måste peka ut vem eller vilka som skall överta aktierna då någon av delägarna önskar lämna bolaget, något som kan vara svårt att göra kanske eller årtionden i förväg. Möjligheten att i bolagsordningen ta in ett samtyckesförbehåll före- språkades av i förslaget till den nuvarande aktiebolagslagen, men avvisades då av föredragande statsrådet med hänvisning bl.a. till risken för maktmissbruk (se prop. 1975:103 s. 229 f.). Kommittén är väl medveten om de risker som är förknippade med samtyckesförbehåll. I likhet med hembuds- och förköpsförbehåll kan samtyckesförbehåll utnyttjas av en aktieägarmajoritet för att hindra minoriteten från att sälja sina aktier till någon utomstående och därmed tvinga minoriteten att sälja till majoriteten. För att förebygga riskerna för missbruk föreslår kommittén en detaljerad reglering som bygger på bestämmelserna om hembuds- och förköpsförbehåll, men som dess- utom innehåller föreskrifter om vad som skall ske om samtycke vägras. Regleringen behandlas utförligt i specialmotiveringen till 5 kap. 7 – 12 §§ till vilken hänvisas. lag innehåller 3 kap. bestämmelser om aktier, aktiebrev m.m. och aktiebok. Att lagen på detta sätt i ett och samma kapitel behandlar såvitt skilda ämnen som å ena sidan aktier av olika slag och vilka inskränkningar som får göras i aktiers fria överlåtbarhet och å andra sidan hur aktieboken skall föras och hur aktiebreven skall se ut, kan föras tillbaka på ansträngningarna att skapa en samnordisk aktie- bolagslagstiftning där aktiebolagslagarna i , , , och skulle ha samma kapitelindelning och såvitt möjligt samma paragrafindelning. Den gemensamma paragrafindelningen från- gicks redan under departementsbehandlingen men bestämmelserna kom att behållas i ett och samma kapitel. Innehållet i kapitlet har förändrats bl.a. i samband med tillkomsten av det kontobaserade systemet för aktiehantering, men grundstrukturen är i allt väsentligt densamma som vid lagens tillkomst. Det är tydligt att lagen skulle vinna i överskådlighet om innehållet i 3 kap. fördelades på två eller flera kapitel. I ett av dessa skulle då behandlas aktieslag och aktiers överlåtbarhet. Ett särskilt kapitel härom framstår som i det närmaste ofrånkomligt med kommitténs förslag till reglering av samtyckes-, förköps- och hembudsförbehåll. Bestämmel- serna härom blir så omfattande att de inte ryms i ett kapitel som skall innehålla regler om aktiebrev och aktiebok. Kommittén föreslår i enlighet härmed att bestämmelserna om aktieslag och aktiers överlåtbarhet bryts ut till ett särskilt kapitel, Aktieslag och aktiers överlåtbarhet. Även när det gäller aktiebrev och aktiebok står det klart att det är möjligt att nå en mera överskådlig reglering genom att dela upp be- stämmelserna på två kapitel. Valet står här mellan en kapitelindelning som bygger på begreppsparet aktiebrev – aktiebok eller kupongbolag – avstämningsbolag. Väljer man det första alternativet kommer kapitlet om aktiebrev att handla uteslutande om kupongbolag eftersom några aktiebrev inte får utfärdas i avstämningsbolag. I detta alternativ kommer kapitlet om aktiebok att innehålla två avdelningar, en om kupongbolag och en om avstämningsbolag. I det andra alternativet kommer kapitlet om kupongbolag att innehålla två avdelningar, en om aktiebrev och en om aktiebok medan kapitlet om avstämningsbolag uteslutande kommer att handla om aktieboken. Alternativen framstår som likvärdiga. Kommittén har stannat för den indelning som i störst utsträckning ansluter till lag och föreslår två nya kapitel, respektive Aktiebrev. Det lägsta tillåtna aktiekapitalet är för privata och för publika aktiebolag. Minimikapitalet är emellertid ofta för lågt för bolag med en rörelse som har mer än en helt obetydlig omfattning. Om rörelsen inte ger överskott så att det räcker för att finansiera ny- investeringar tvingas bolaget ta upp lån. Professionella långivare kräver emellertid att låntagarna har en viss balans mellan främmande och eget kapital. Föreligger inte denna balans, ställer de som villkor för nya lån att det egna kapitalet ökas. Bolag med för lågt aktiekapital tvingas alltså att öka detta för att få tillgång till främmande kapital. Aktiekapitalet kan ökas genom fondemission. Aktiekapitalökningen sker då genom överföring från andra poster under rubriken i bolagets balansräkning. Ökningen kan också ske genom uppskrivning av värdet på anläggningstillgångar varvid skillnaden mellan det gamla och det nya värdet på balansräkningens aktivsida (uppskrivnings- beloppet) motsvaras av en ökning av aktiekapitalets storlek på balansräkningens passivsida. I samband med fondemissionen ges nya aktier ut med ett sammanlagt nominellt värde motsvarande öknings- beloppet. Alternativt skrivs det nominella värdet av bolagets aktier upp med sammanlagt samma belopp. Utmärkande för fondemissionen är alltså att ökningen sker utan tillskott från aktieägarna. I lagen anges tre ytterligare sätt att öka aktiekapitalet. Gemensamt för dem är att ökningen sker genom tillskott från de blivande aktieägarna. Det sker vid nyemission genom omedelbar betalning för de nya aktierna, vid emission av konvertibler genom konvertering av en skuld till aktiekapital och vid emission av teckningsoptioner genom betalning i samband med utnyttjande av optionen. lag behandlas de fyra ökningsmetoderna på så sätt att fond- och nyemission regleras i 4 kap. och emission av konvertibler och skuldebrev förenade med teckningsoptioner i 5 kap. Indelningen bygger på att det är osäkert om en emission av konvertibler eller skuldebrev med teckningsoptioner kommer att leda till en ökning av aktiekapitalet. Om nämligen skuldebrevsinnehavarna anser konverte- rings- eller nyteckningskursen oförmånlig, kommer de inte att påkalla konvertering eller teckning utan kvarstå som bolagets fordringsägare. Lagen behandlar därför skuldebrevsinnehavarna som fordringsägare till dess konvertering eller teckning skett. Det framgår bl.a. av att teckning av skuldebrev sker enligt reglerna om köp av obligationer och inte enligt reglerna om teckning av aktier, trots att aktieägarna har samma företrädesrätt till skuldebreven som till de aktier som kan komma att träda i konvertiblernas ställe eller tecknas med utnyttjande av optionsrätten. Bestämmelserna i såväl 4 som 5 kap. aktiebolagslagen har utformats på basis av betänkande (SOU 1971:15) med förslag till aktiebolagslag m.m. Betänkandet lades till grund för lagen om konvertibla skuldebrev m.m. Bestämmelserna i den lagen fördes väsentligen oförändrade över till aktiebolagslag sam- tidigt som betänkandets bestämmelser om fond- och nyemission lades till grund för 4 kap. Man kan se spåren av att 4 och 5 kap. på detta sätt kommit att utformas . Det finns en rad språkliga och andra skillnader i detaljer mellan de två kapitlen som väcker frågor om en saklig skillnad är åsyftad eller ej. Om den nuvarande skiljelinjen mellan fond- och nyemission på ena sidan och emission av konvertibler och teckningsoptioner på den andra skall behållas leder det enligt kommitténs bedömning till en mycket arbetskrävande detaljgranskning av kapitlen i syfte att undanröja alla omotiverade skillnader. Till saken hör att kommittén enligt sina direktiv har att pröva frågan om aktiebolag bör ges rätt att utfärda optionsrätter till teckning som är fristående och alltså inte är kopplade till en skuldförbindelse. Det nuvarande kravet på att en teckningsoption måste vara kopplad till ett skuldebrev har kritiserats från bl.a. näringslivet. Kopplingen anses sakna praktisk betydelse. Ett bolag kan emittera teckningsoptioner som är kopplade till skuldförbindelser med ett lågt, närmast symboliskt värde. Det är också möjligt att i emissionsvillkoren föreskriva att optionsbeviset får skiljas från skuldebrevet efter emissionen. Ett förlagslån med optionsbevis kan exempelvis riktas till ett värdepappersinstitut som har bolagets uppdrag att placera lånet. I emissionsbeslutet föreskrivs att institutet genast skall avskilja options- bevisen och sälja dem med företrädesrätt för aktieägarna till ett visst pris. Det är för kommittén tydligt att en reglering som är så enkel att kringgå inte kan behållas. Kommittén föreslår därför att det nuvarande kravet på en koppling mellan optionsrätt och skuldförbindelse slopas. Möjligheten att ge ut skuldebrev kopplade till optionsrätt bör emellertid bibehållas. En sådan koppling kan underlätta och förbilliga bolagens kapitalanskaffning. En emission av fristående teckningsoptioner är med kommitténs sätt att se inte någonting annat än en nyemission med särskilt lång teck- ningstid. Bestämmelserna om fristående teckningsoptioner har därför sin plats i ett kapitel som behandlar nyemission. Vid en samlad bedömning av de för- och nackdelar som är förenade med att behålla kapitelindelningen lag jämfört med att försöka skapa en helt ny reglering som bygger på den skillnad som enligt det anförda finns mellan fondemission på ena sidan och ny- emission samt emission av konvertibler och teckningsoptioner på den andra, har kommittén stannat för det senare alternativet. Kommittén föreslår att bestämmelserna om ökning av aktiekapitalet tas upp i ett kapitel om fondemission och ett kapitel om tillskottsemission. Dessa båda kapitel bör föregås av ett kapitel med gemensamma bestämmelser om ökning av aktiekapitalet. finns en möjlighet för bolag vilkas aktier är noterade vid en börs eller auktoriserad marknadsplats att företa nyemission till underkurs. Då får aktier tecknas mot betalning av lägre belopp än det nominella, under förutsättning att skillnaden mellan vad som skall betalas för de nya aktierna och deras sammanlagda nominella belopp tillförs aktie- kapitalet genom överföring från bolagets eget kapital i övrigt eller genom uppskrivning av värdet av anläggningstillgångar. Möjligheterna att emittera till underkurs har såvitt känt aldrig utnyttjats och kom- mittén menar att det inte längre finns något praktiskt behov av dessa bestämmelser. Någon motsvarighet till de nu nämnda bestämmelserna om emission till underkurs har därför inte upptagits i kommitténs förslag. 4.4.3Successiv inbetalning av aktiekapitalet Vid kontantemission i bolag vars bundna egna kapital före emissionen uppgår till räcker det enligt gällande rätt att hälften av emissionsbeloppet har inbetalats när emissionen registreras. Därvid registreras att bolagets kapital ökats med det sammanlagda nominella beloppet av tecknade och tilldelade nya aktier. Resterande belopp skall inbetalas från registreringen och bolaget skall senast efter utgången av för registrering anmäla hur många av aktierna i emissionen som har blivit till fullo betalda. Visar det sig att alla aktier som omfattas av registreringsbeslutet inte har betalats, skall PRV på eget initiativ sätta ned det registrerade aktiekapitalet med det sammanlagda nominella beloppet av de obetalda aktierna. Bestämmelserna om registrering av aktiekapitalet i två omgångar har tillkommit med tanke på att de stora svenska bolagen ibland vänder sig till utländska kapitalmarknader för att skaffa riskkapital. En större nyemission som sker genom att teckningrätterna bjuds ut på t.ex. New York- eller Londonbörsen kan ta att genomföra. Det har ansetts vara olämpligt att bolaget inte skulle kunna registrera en kapitalökning förrän alla tecknade och tilldelade aktier har betalats. Kommittén har förståelse för den synpunkten. Det framstår emellertid som principiellt felaktigt att ett aktiebolag kan stå registrerat för ett aktiekapital som är större än som faktiskt har inbetalats till bolaget. Behovet av att snabbt kunna registrera den kapitalökning som faktiskt har skett kan enligt kommitténs mening tillgodoses genom att bolagen får rätt att registrera ökningsbeloppet efter hand som betalningen för de nyemitterade aktier- na flyter in. För en sådan lösning talar dessutom följande. Det har visat sig finnas ett praktiskt behov av successiv registrering av ökningsbeloppet bl.a. i samband med företagsköp där betalning utgår i form av egna aktier. Ett sådant köp inleds inte sällan med att det köpande aktiebolaget lägger ett bud på målbolaget. Om då budet accepteras av en majoritet av målbolagets aktieägare kan det framstå som sannolikt att det övertagande bolaget kan uppnå den majoritet som det eftersträvar t.ex. för att kunna tvångsinlösa resterande aktier. För att detta skall bli möjligt måste tiden för accept av budet förlängas. De aktieägare som har accepterat budet har emellertid behov av att få aktiebrev eller aktiekontoregistrering för de aktier som lämnas som vederlag. Det kan de få om en möjlighet öppnas till registrering av delar av en tillskottsemission. På grund av det anförda föreslår kommittén en bestämmelse som gör det möjligt att registrera en del av en tillskottsemission. En förut- sättning är givetvis att om emissionen gjorts beroende av att ett visst lägsta belopp tecknas, detta belopp har uppnåtts innan delregistrering sker. upphävs de gamla bestämmelserna om registrering av hela det tecknade och tilldelade ökningsbeloppet innan de aktier som ingår i beloppet betalats till fullo. Möjligheten för aktiebolag att vid nyemission av aktier mot betalning i pengar besluta om avvikelse från aktieägarnas företrädesrätt till de nya Lagstiftningen byggde på ett förslag från . Enligt utredningsförslaget skulle det för giltigt beslut om avvikelse från företrädesrätten krävas kvalificerad majoritet på bolagsstämma. Kravet på kvalificerad majoritet avvisades emellertid med hänvisning till bl.a. ett uttalande av om att fondmedel i allmänna pensionsfonden borde kunna genom nyemission direkt tillföras de företag som hade behov av kapital. En grundläggande förutsättning för detta var enligt det återgivna uttalandet att aktieägarnas företrädesrätt upphävdes. I enlighet härmed föreskrevs att för giltigt beslut om avvikelse från företrädesrätten det räckte med enkel majoritet på stämman. Skyddet mot missbruk angavs i stället ligga i den generalklausul som infördes och som förbjöd bolagsstämman att fatta beslut som var ägnat att bereda otillbörlig fördel åt aktieägare eller annan till nackdel för bolaget eller annan aktieägare (se prop. 1973:93 s. 70 ff. och 128 f). LEO-lagen ger uttryck för en annan syn på minoritetsskyddet än lagstiftning. I LEO-lagen är det kravet på mycket kvalificerad majoritet vid vissa särskilt känsliga emissionsbeslut som skall ge minoriteten skydd mot maktmissbruk. Klyftan mellan de båda synsätten kan sägas ha minskat genom den EG-anpassning av aktiebolagslagen som genomfördes . Den anpassningen innebar bl.a. att ett krav på kvalificerad majoritet infördes för giltigt beslut om avvikelse från aktieägarnas företrädesrätt till nya aktier. Majoritetskravet är emellertid fortfarande lägre i aktiebolagslagen än i LEO-lagen. I aktiebolagslagen krävs att emissionsbeslutet biträds av två tredjedelar av såväl avgivna röster som på stämman företrädda aktier. Det är samma majoritet som krävs för giltigt beslut om sådan ändring av bolagsordningen som inte påverkar rättsförhållandet mellan redan utgivna aktier. Det skall jämföras med LEO-lagens majoritets- krav: nio tiondelar av såväl avgivna röster som på stämman företrädda aktier. Det var i huvudsak två skäl som under förarbetena anfördes för det utomordentligt höga majoritetskravet i LEO-lagen. Det första var att reglerna om avvikelse från aktieägarnas företrädesrätt inte tillkommit för att ge möjlighet att rikta emissioner till de ledande befattnings- havarna i bolaget eller koncernen. Av be- tänkande framgår emellertid att ett av motiven för de föreslagna bestämmelserna om avvikelse var att det ofta kunde vara önskvärt att ge företräde åt t.ex. de anställda i företaget (se SOU 1971:15 s. 175). Det andra skälet för LEO-lagens höga majoritetskrav angavs vara att en riktad emission innebär risker för att de tidigare utgivna aktierna får sin rätt försämrad på grund av de ekonomiska och röstmässiga utspäd- Det är emellertid självklart att en riktad emission leder till att de gamla aktierna efter emissionen representerar en i förhållande till det totala antalet aktier och röster i bolaget mindre andel än före denna. Sådana utspädningseffekter brukar inte anses försämra aktie- ägarnas rätt i den mening som detta begrepp har i aktiebolagslagen (jfr 9 kap. 15 § tredje stycket ABL). Inte heller detta skäl framstår därför som särskilt starkt. Det anförda väcker frågan om tiden nu är mogen att utmönstra LEO- lagens särskilda majoritetskrav och låta det räcka med det nuvarande allmänna kravet på två tredjedelars majoritet för giltigt beslut om avvikelse från aktieägarnas företrädesrätt. Då skulle samma majoritetskrav för avvikelse från företrädesrätten gälla i hela . skulle dessutom på denna punkt uppnå rättslikhet med en stor del av EU:s övriga medlemsstater. En sådan ordning skulle, kan det synas, inte ställa minoriteten utan effektivt skydd med hänsyn till att ett emissionsbeslut som är ägnat att bereda otillbörlig fördel åt aktieägare eller annan till nackdel för bolaget eller annan aktieägare kan angripas med stöd av generalklausulen utan hinder av att beslutet biträtts av den i lagen föreskrivna majoriteten. Ett avskaffande av LEO-lagens majoritetskrav och därmed hela regleringen inger emellertid vissa betänkligheter. Något hinder skulle exempelvis inte längre föreligga mot att ett moderbolags ledning lät bolagsstämman i ett helägt dotterbolag rikta en emission till sig själv utan att bereda moderbolagets bolagsstämma tillfälla att pröva frågan om emissionens lämplighet. Styrelsen i ett moderbolag skulle också kunna besluta om överlåtelse av aktier i dotterbolag till företagets ledande befattningshavare utan att bolagsstämman gavs tillfälle att pröva lämpligheten därav. Enligt kommitténs mening har LEO-lagens majoritetskrav utgjort en effektiv spärr mot ett otillbörligt utnyttjande av reglerna om avvikelse från aktieägarnas företrädesrätt för att gynna personer i ledningsställ- ning i bolaget eller koncernen. Kommittén anser sig därför inte böra föreslå att LEO-lagen nu upphävs helt. Vissa justeringar bör emellertid ske i syfte att komma till rätta med en del praktiska olägenheter med den nuvarande regleringen. Vidare bör frågan om bestämmelserna även i fortsättningen skall finnas i en särskild lag eller integreras i aktie- bolagslagen, bankaktiebolagslagen och försäkringsrörelselagen diskute- ras. LEO-lagen gäller aktiemarknadsbolag och dotterbolag till sådana bolag.