sou · GLB3192d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Tyvärr är det så att befintlig a friskolor i vissa fall särbehandlas genom att de exempelvis får mindr e pengar än vad de har rätt till. Detta är ett resultat av att villkore n försämrades kraftigt då skolpengen avskaffades. Språkinlärning kan med fördel ske vid mycket låg ålde r. Därför är det av stor vikt att många förskolor med inriktning på tvåspråkighet ka n startas. Genom att uppmuntra enskilda initiativ blir detta möjligt. Tyvärr bromsar många kommuner en sådan utveckling. Enligt Kommun Aktuellt, 97/28 har kommunerna sagt nej till närmare hälften av de ansökningar o m friskolor som behandlats. Detta främjar varken valfrihet för de n enskilde eller målsättningen om ett mångkulturellt samhälle. För de n finska minoriteten är t.ex. de sverigefinska skolorna av stor betydelse när det gäller språkkunskaper i finska. Dessa skolor har som målsättning att eleverna skall bli fullständigt tvåspråkiga. Undervisningen i hemspråk har en viktig funktion att fylla. När de t gäller själva begreppet hemspråk har det blivit ett allm änt vedertaget ord, som står för det språk som talas i hemmet, i motsats till det språk svenska som talas inom barnomsorg, skola och samhället i övrigt . Hemspråk är ett relevant begrepp, som borde användas även i fortsätt - ningen. Att ändra beteckningen till "modersmål" skapar enbart förvirrin g. Reservation och särskilda yttrandan Enligt min uppfattning bör lektioner i hemspråk också kunna lägga s utanför schemalagd tid. Ideella föreningar och andra organisationer inom minoritetsgrupperna kan organisera sådan undervisning. Studieförbunde n har t.ex. lång tradition och stor kunskap i undervisning av invandrare SFI. De har även uppsökande verks amhet bland invandrargrupperna. De har därmed goda förutsättningar att undervisa i hemspråk. Hög kvalite t och kompetenta lärare är givetvis en förutsättning. En sådan möjlighe t skulle skapa ett större engagemang hos elever och föräldrar. Man skulle också undvika de praktiska nackdelarna med dagens system, där elever ofta måste gå ifrån ordinarie undervisning. Ett område som livligt diskuteras är äldreomsorgen. Allvarlig a brister har påtalats, men det finns också mycket välfungerande oc h kvalitativt god äldreomsorg. Ett problem som uppmärksammats alltme r är att många äldre tappar sitt sist inlärda språk. Det är därför glädjande at t kommittén lagt ett förslag om att hela eller delar av äldreomsorgen ka n erbjudas på samiska och finska. Enligt utvärdering från , och är en sådan verksamhet kostnadsneutral. I har verksamheten rönt stor uppskattning och en helt anna n livskvalitet har uppnåtts för de äldre. Där finns nu ytterligare persone r anmälda till sådana platser. Även för våra större invandrargrupper borde en sådan möjlighe t finnas. Det ligger emellertid inte inom denna kommittés direktiv, men vid den lagtekniska utredningen finner jag det rimligt att allvarligt överväga en sådan åtgärd. Kommittén har föreslagit att lagförslaget skall föregås a v en övers yn i kommunerna. Det är viktigt att en sådan översyn snabb t kommer till stånd och att ärendet får en snabb behandling. Enligt min uppfattning som också styrks av om äldre finländare i 1997-01 innebär inrättand e av finska och samiska grupper eller avdelningar enbart en rent organisato- risk förändring. Det är därför beklagligt att denna ändring inte föreslås att träda i kraft i hela landet. På de orter där det finns behov av grupper med annat modersmål än svenska, finns det också som rege l tillgång till tvåspråkig personal. Äv en inom äldreomsorgen måste valfriheten öka. Med fler enskild a vårdhem, som vi moderater förespråkar, skulle möjligheterna öka at t starta hem och annan service för äldre med an nat modersmål än svenska. Den negativa inställning, som många kommuner och fackliga organisatio- ner har, förhindrar i många fall en sådan utveckling. De svagaste och mes t utsatta riskerar därmed att bli lidande. Kommittén har föreslagit att tvåspråkighet i samiska-svenska oc h finska-svenska hos personal inom aktuellt förvaltningsområde skal l betraktas som en merit utöver de behörighetsvillkor som i övrigt gäller fö r anställningen. För att kunna utföra arbetsuppgifterna på ett bra oc h Reservation och särskilda yttranden rationellt sätt enligt de föreslagna lagarna är det närmast en självklarhet att anse tvåspråkighet som en särskild merit. Enligt m in uppfattning hade därför en allmän skrivning i löpande text varit att föredra framför at t införa detta i lagtexten. Minoritetsföreträdarna hyste emellertid stor oro för att, utvecklingen av tvåspråkigheten i området skulle försvåras om det inte fanns någo t lagstöd. Det kan därför i detta fall, då helt nya lagar inf örs, finnas skäl att frångå en annars vedertagen princip. Reservation och särskilda yttrandan Särskilt yttrande av sakkunnige Kommitténs uppgift inför språket jiddisch i består i att ta ställnin g till om det har en lång och kontinuerlig historia i landet och om det har använts i tillräcklig omfattning samt fortfarande används i tillräckli g omfattning för att erkännas som ett nationellt "icke-territoriellt" minori- tetsspråk (alltså utan särskilda rättigheter i någon särskild region). Som representant för Nordiska zigenarrådet och medborgare i landet finner jag det viktigt att utpekar jiddisch som ett sådant språk. Mina övergripande skäl är följande: 1.Främst är jiddisch en egendom för en internationellt fördela d folkgrupp varför det är ett internationellt ansvar, ett europeiskt ansvar och ett svenskt ansvar att bidra till dess bevarande i av återkommande språkdöd. 2.I andra hand utgör jiddisch en del av den rent svenska historien och det svenska kulturarvet och därigenom är bevarandet en svensk angelä genhet med räckvidd vid sidan av och utöver minoritetspolitiska överväganden o.d. 3.I tredje hand ser jag ett icke-erkännande som ett förnekande av d e historiska banden mellan "svenskhet" och "judiskhet" vilket ur alla synvinklar skulle vara mycket beklagligt. Beklagligt är också att frågan har kommit att bli tilltrasslad genom at t kommitténs handläggning kom att försenas och bestås med ett inte hel t tillräckligt underlag. Det är min mening att dessa komplikationer tillkommit utan kommitténs förskyllan. 2 Om underlaget för beslut I första hand har kommittén i slutskedet av sitt arbete haft en rappor t Jiddisch i (av och ) att grunda sina beslut på. Rapportfö rfattarna har i första hand accepterat ansvaret för att besvara de fyra frågor om språkets hävd, kontinuitet, förekomsten av olika varieteter och fortsatta användning i landet som kommittéuppdrage t Reservation och särskilda yttranden Besvarandet av frågorna förutsätter också en bakgrunds - beskrivning som gör svaren begripliga och rimliga. Tyvärr är denna rapport av det slaget att det krävs en kommentar för att visa att den inte duger som underlag för ett beslut att inte erkänn a jiddisch som ett nationellt minoritetsspråk. Däremot kan den räcka til l som underlag för ett erkännande om man ger utrymme för komplette - ringar och belyser förutsättningarna för dess påståenden. 2.1Om rapportens relevans för grundfrågorna bilagor och litteraturförteckning omfattar texten 45 sidor. Av dessa har 20 direkt relevans som underlag för besvarandet av de fyra grundfrå- gorna. Vad som finns i övrigt är allmän historik och språktypologisk a framställningar vilka hade kunnat begränsas till två eller tre sidor. Det material som författarna har beaktat är framför allt olika arbeten om judenheten i . Detta är främst allmänt hålln a beskrivningar där språket jiddisch endast undantagsvis står i fokus oc h notiser om språket inte ger några säkra kunskaper men väl indikationer. När det gäller tiden och särskilt efter 1 970 har materialet dock varit rikare. Någon egentlig forskning om just språket jiddisch's historia och nuläge är inte redovisad. Inte heller har författarna brytt sig om at t diskutera och belysa värdet av det material som de har använt. Någo n redovisning av källäget finns inte. Däremot sägs det allmänt nu från annat håll t.ex. judiska centralrådet och andra att de judiska församlingarna i landet har sådant material arkiverat. En större samlig med judaica med svensk anknytning skall finnas på Universitets bibliotek. 2.2 Om beaktade och icke beaktade perspektiv. I rapporten noteras en begynnande existens av jiddisch i i och med den reglerade invandringen av judar under tid. och fram till det kan mycket väl större och mindr e jiddischtalande gemenskaper funnits innanför landets gränser som ble v de de är först c.a. (el 1905 om unionen med beaktas). och därefter utgör e n levande förbindelse mellan olika stater (, [med fursten- döm en etc.], , osv.) där handel, begränsad migratio n m.m. skapar förutsättningar för kontakter och nätverk över gränserna. I tiden har till invandrat mängder av människo r som har all rätt att göra anspråk på språket jiddisch men som av olika skäl Reservation och särskilda yttrandan inte har räknats i t.ex. i de judiska församlingarna. Jag känner personligen flera sådana mer eller mindre passiva jiddischtalare. Jag vill också påminna om att en och samma person under sin livstid kan genomgå olika stadier av aktivitet/passivitet i förhållande till ett eller flera av sina språk. Dessa och liknande perspektiv är över huvud taget inte för handen i rapportens redovisningar och överväganden. Hur besvärliga och lockand e till spekulationer de än är så har de, och liknande, betydelse för hel - hetsperspektivet. 2.2 Om kvaliteten på urval av sakförhållanden och analys. På sidan 12 i rapporten citeras uppgifter om att den judiska gudstjänsten, , kan ha hållits helt eller delvis på svenska. Detta stå r parallellt med bakgrundstextens uppgifter om en utveckling bort från jiddish i t.ex. tysktalande områden ("västjiddisch") under inflytande a v medvetna assimileringssträvanden i vissa judiska grupper. I rapporttexten suggererar dessa notiser fram ett intryck av en svagare ställning fö r jiddisch. Om allt detta i förhållandet till språket bland judar i vid 1 800- talets mitt vet man uppenbarligen ingenting säkert. Säkert är däremot att ingenting i judisk gudstjänstpraxis innebär att jiddisch skulle ha eller ha haft en viktig eller sjävklar roll. Om svenskan i gudstjänstpraxis eventu- ellt har trängt ut något språk skall det ha varit hebreiska. Inte heller ve t man om en assimileringsvilja i ett eller flera avseenden har påverkat användandet av jiddisch. Eftersom rapporttexten sådan den är inte ger underlag för precisa reso - nemang återstår att antingen lämna den helt därhän eller att se des s uppgifter som minimiuppgifter. Så läst och med kompletteringar som de som till nu kommit in frå n judiska centralrådet får vi ett besked ungefär som detta: (men kanske ) har jiddisch varit ett levande språk i dels inom kända judiska gemenskaper, dels i okänd omfattning utanför dem. Omkring 1870 växte antalet jiddisch - talande kraftigt genom invandring. Detsamma skedde efter . Materialet pekar på relativa förtunningar hos generatione r efter de nyinvandrade. Detta är normalt för minorite tsspråk som jiddisch. Eftersom vi ingenting vet om de absoluta siffrorna för antalet talare i varje Reservation och särskilda yttranden skede kan dessa eventuella svackor inte användas för att ifrågasätt a språkets historiska kontinuitet. I dagens läge pekar allt på att jiddisch fortfarande lever, måhänd a trängt av andra språk och måhända inte alltid omhuldat. Detta är knappas t relevant för erkännandefrågan. Tvärtom berättar rapportens senare del om många aktiva talare, om enträget arbete för att bevara det och inte minst talar Judiska aktivitet om språket s fortlevande och angelägenhet. Reservation och särskilda yttrandan Särskilt yttrande av sakkunniga konvention avser att skydda jiddisch också i Enligt konvention om regionala och minoritsspråk ä r jiddisch ett av de språk, som konventionen är ämnad för. Jiddisc h omnämns uttryckligen i Artikel 7.5 som ett icke-territoriellt språk som traditionellt talats och fortfarande talas i . Konventionen har som syfte att värna och stötta historiska minoritetsspråk i , vara v jiddisch är ett och talas av 3 miljoner människor enligt s rapport . Av dessa jiddischtalande bor ca 6 000 i , en minoritet som finner ett starkt värde i sitt språk . Jiddisch och jiddisch-kulturen utgör ett viktigt fundament i det judisk a kulturarvet, en symbol för hela det judiska folket som den också bär vidare en tidigare utrotningshotad del av den gemensamma europeiska kulturen. Därför vill inte den judiska folkgruppen acceptera att kommitténs politiska majoritet ej tillerkänner jiddisch samma rättsliga skydd som i betänkandet som tillerkänns samiska, finska/mienkäli och i . Det är en oerhört angelägen symbolhandling av respekt oc h jämlikhet, att få jiddisch erkänt som det minoritetsspråk av hävd i , vilket det i enlighet med konvention, dess intention och anda, är. Dessutom vore det en angelägen symbolhandling. Dett a bekräftas och rekommenderas också i h Culture Doc. 7489 och i brev från EBLUL, , daterat , till sekr. vid Jordbruksdepartementet.Vi finner heller inget skäl till den gemensamt negativa hållning till jiddisch, som de politiska ledamöterna i kommittén intagit. Den bristfälliga rapport om jiddisch som fått som underlag för sitt beslut och avsaknaden av kunskap om språket och den judiska kulturen bland kommitténs ledamöter, har utgjort ett hinder för ett korrekt beslut. Trots att Judiska har protesterat och ställt faktaunderlag och sakkunskap till förfogande, kunde jag ej som sakkunnig för de n judiska folkgruppen den gavs ej rätt att utse en ledamot med rösträt t vinna gehör för ett korrekt beslut. Jiddisch har talats i vilket dokumenteras i den mängd material, som Judiska och jag refererat till. Det finns belagt i allt från privata brevväxlingar och dagböcker som skrivits på jiddisch, til l biografier och böcker om judarnas liv i , där bruket beskrivs. I många boksamlingar och liknande i församlingarnas arkiv och bibliotek Reservation och särskilda yttranden finns en unik samling verk, som genom att de svenska judarna inte direkt under utsattes för Förintelsen till stor de l finns bevarad. Detta är en ovärderlig kulturskatt, som bekräftar at t jiddisch har varit, och är, ett traditionellt språk för judarna i . Jiddisch mer än "bara" ett kulturarv för den judiska folkminoriteten i Jag vill inleda med att citera nobelpristagaren för att genom honom ge en inblick i detta tusenåriga europeiska språk, som före Förintelsen talades av ca 11 miljone r människor. Ett språk som trots morden på de flesta av dess bärare lever vidare och har en också i , hos den svenska judiska befolkningen. "Den stora heder som förärats mig genom Svensk a (och ) är också ett erkännande av jiddisch, ett exilens språk, utan land, utan gränser, ej stött av någon regering, ett språk som inte äger ord för vapen, ammunition, militär exercis, krigsmakt, ett språk som föra ktats av både icke-judar och emanciperade judar. Sanningen är att vad den stor a religionen predikade, praktiserades av de jiddischtalande i ghettot. De var bokens folk i ordets egentliga bemärkelse. De kände ingen större glädje än den att studera människan oc h mänskliga relationer, som de kallade Torah, Talmud, Mussar och Kabbala. Ghettot var inte bara en tillflyktsort för en förföljd minoritet, men också ett stort experiment där fred , självdisciplin och humanism rådde. Som sådant existerar det fortfarande och vägrar att g e upp, trots all brutalitet som omger det. Bland dessa människor växte jag upp... Jag tror att många folk kan lära mycket av judarna, deras sätt att tänka, deras sätt att fostra barn, deras möjlighet att finna lycka där andra inte finner annat än elände och förnedring. För mig är jiddisch, som språk identiskt med det levnadssätt, som de som talar det har. I jiddisch som språk finner man den judiska andan av uttryck för from glädje, livslust, längtan efte r , tålamod och djup uppskattning för mänsklig individualism. Där finns en märkli g humor och en tacksamhet för vardagslivet, varje smula framgång, varje tillstymmelse til l kärlek... Det finns de som kallar jiddisch ett dött språk, men så kallades också hebreiskan f ör . Den har återuppstått på det mest mirakulösa sätt... Jiddisch har ännu inte sagt sitt sista ord. Det innehåller skatter som ännu inte avslöjats fö r världens ögon. Det var martyrernas språk och helgonens, drömmarnas och kabbalisternas rikt på humor och minnen som mänskligheten aldrig kommer att glömma. Bildligt talat ä r jiddisch det kloka och ödmjuka språk som tillhör oss alla, ett idiom för den hotade oc h hoppfulla mänskligheten. Jiddisch en svensk historisk kulturskatt på samma grund som övriga minoritetspråk I regeringens kommittédirektiv rörande konvention o m regionala språk och minoritetsspråk dir. 1995:84 framkommer at t konventionen är en kulturkonvention, i synnerhet ägnad att skydda oc h Reservation och särskilda yttrandan utveckla historiska regionala språk samt icke-territoriella i . I konventionens originaltext finner man att just de historiska språk, som riskerar att dö ut eller befinner sig i en sådan mino ritetsställning att de av egen kraft inte kan garanteras överlevnad, är värdefulla för s mångfald och därför bör beredas skydd i konventionens mening . Konventionens huvudsakliga syfte är att värna om dessa språk och d e definieras territoriella så väl som icke-territoriella minoritetsspråk. Som exempel på icke-territoriella nämns uttryckligen jiddisch och , att omfattas av Artikel 7.5 i enlighet med direktiven. Åtagande i konventionens kapitel II gäller för samtliga minoritetssprå k som talas i landet. Dessa bekräftas också av exper t Fernandino Albaneze och rekommenderas av . rekommendation 1291 (1996) intygar att jiddisch är ett historiskt europeiskt språk, som befinner sig bland de språk so m konventionen syftar att värna om, för att bevara den europeiska språkliga och kulturella mångfalden. Judarnas historia som särbehandlad minoritet i under 400 år Eftersom den historieskrivning som tillställts kommittén av Judisk a i , ansetts jävig av kommittén vill jag istället återge några fakta hämtade ur boken "Etniska minoriteter I förr och ", skriven av etnologerna vid . "Judarnas bittra historia kan följas tillbaka genom många århundraden. Under 1600- oc h , som framställningen här inskränkts till att omfatta, var de nätt och jämn t tolererade främlingar i . Till hade en handfull judisk a köpmän och gårdfarihandlare invandrat. Skråna motsatte sig deras närvaro. Det fanns opinion mot dem också av religionspolitiska skäl: var ett monoteistiskt samhälle. I själv a verket sökte inte judarna värva proselyter eller utmana sina värdkulturer i religiöst hänseende. De första judarna i lät till och med döpa sig för att bli accepterade. De gavs då mer "kristliga" namn, en t.ex. fick heta . Så böra alla Judar, Landstrykare, Tråddragare och Hächstmakare, som fara omkring i landet till följe av resolution på prästerskapets besvär av , fasttagas och till kronans arbete brukas,... De judar som åsyftades i förordningen var de fåtaliga östeuropeiska judar , "aschkenazim", som kommit till på grund av judefientligheter i sina forna hemländer. Här ville de försörja sig som hantverkare elle r gårdfarihandlare. Staten förde en mycket restriktiv politik gentemot dessa Reservation och särskilda yttranden I stället stimulerades invandringen av portugisiska och spanska judar, "sefardim", som hade fördrivits från inkvisitionen s och . Dessa betraktades som en högre klass av judar på grund av sin rikedom och relativa framgång i affärsvärlden. Unde r merkantilismen, då just storhandeln sågs som den viktigaste näringen , framstod dessa judiska kapitalister som ett önskvärt inslag i det svenska näringslivet. De styrande uppgav eventuella religiösa betänkligheter och försökt e i stället vinna över detta judiska kapital för svenskt näringsliv, vilke t emellertid inte lyckades. Dessa förmögna judar betraktades på ett hel t annat sätt än de kringvandrande judiska kramhandlarna mot vilka de n nämnda förordningen fortfarande hölls i kraft. I ett utvisningsd ekret av talas om från utlandet inkommet löst folk, såsom judar, savojarder, lindansare, komedianter, m.fl. gycklare, vad namn de hava må, tattare, zigenare, som med varjehanda ogudaaktighet, sjukdomar, lögn samt tjuveri tillfoga menige man stort besvär och olägenhet. Det finns anledning att tro, att det var dessa föraktade, kringstrykand e människor, som stormaktstiden och frihetstidens svensk förknippade med begreppet jude. Efter utländskt mönster gjordes 1775 till en frihamn, "porto ", där främmande trosbekännare inbjöds att bosätta sig. Hä r tillförsäkrades de oinskränkt närings- och religionsfrihet. s judiska församling kom att bestå av ett sextiotal medlemmar. Den legala invandringen av judar till inleddes med , "första jude", kom till . , som kom från Mecklenburg, hade redan under det sjuåriga kriget i kommit i kontakt med svenska officerare, först som sigillgravör och signetmakare, sedan so m handlare med galanterivaror. Hans svenska bekanta uppmanade honom att komma till där det fanns behov av skickliga sigillgravörer. I lyckades han etablera goda relationer till myndighetspersoner, vilket underlättade hans strävanden att skapa rätt för judar att vistats i landet. Han kom att försörja sig som juvelerare, växelmakar e, grosshand- lare i galaterivaror, förutom att han utövade sitt hantverk. Det var n som grundlade den mosaiska församlingen i ... Ville man sålunda å ena sidan draga in judar med rikedom och uppfinningsförmåga i landet, så hade man också varit betänkt på att hålla dem i handen med förordningar, och man visste väl vad förmåner man gav i stället för vad man trodde sig få. (1912 s. 276) Judarna fick bosätta sig och äga mark endast i , , och , förutom naturligtvis . I dess a städer ägde de rätt att idka blott grosshandel och minuthandel i öppe n Reservation och särskilda yttrandan bod, eftersom statsmakterna ville dra nytta av judarna utan att skapa konkurrens mellan dem och några betydande svenska grupper. De fick alltså inte som mästare utöva något ha ntverk som man ändå inte helt utestängde, gällde en förordning med följande bestämmelser: En jude må nära sig med konstmålning, gravering, pitchers stickning (signettillverkning), diamants och andra ädla stenars slipande, optiska glasslipande samt allehanda mathematis- ka och mechaniska instrumentens förfärdigande, desseiners (skissers) och mönsters ritande, brodering och annan konstig söm, lacktillverkning, penneberedning, korkskärning och dylika arbeten, som ej höra under skrå. Varken i eller någon annanstans i tilläts judarna besitta jord. Därigeno m hindrade de styrande att judarna blev oberoende mindre lönsamma för landet enlig t merkantilismens principer. De hade enligt reglementet rätt att bli lärlingar och gesäller, om än inte mästare, och de ledande i församlingarna ville också uppmuntra ungdomen att ägna sig åt yrken . Men då tillstötte stora svårigheter. Om en judisk yngling besl öt sig för att tjäna sitt uppehälle med sina händers arbete, möttes han ständigt av olika slags hinder. Den judiska ceremonila- gen hindrade honom från att som de kristna svenskarna arbeta på och på de många judiska helgdagarna. Den hindrade honom också från att äta vid mästarens bord. Endast på särskilda villkor, vanligen mot betalning, kunde en mästare förmås att anta en sådan yngling. Än värre var det att reglementet förbjöd honom att bli sin egen och andra lärlingar oc h gesäller ofta inte ville veta av honom. Att judarna överhuvudtaget kunde existera inom handlingsramen som de europeisk a samhällena ställde upp hade sin grund i att de trots allt fyllde viktiga ekonomiska funktioner... Eftersom de judar i som inte kunde mobilisera kapital var utestängda från all a konventionellt prestigebetonade yrken, måste de slå sig på nya näringar eller på näringar som ansågs föraktliga, såsom handel med gamla kläder och med avfallsprodukter... Man bör ko mma ihåg att judarna var en utsatt minoritet.