sou · GLB383d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Städerskor inom offentlig sektor I den inledande artikeln till denna antologi citerar en statlig offentlig utredning Det svåra samspelet. Resultatstyrningens framväxt och problematik (SOU 1997:15) och konstaterar i samklang med den att Studier som utgår från de anställdas situation inte är så vanliga, även om frågeställningarna ibland aktualiseras. Detta konstaterande gäller anställda inom den offentliga sektorn i allmänhet men allra mest gäller det för de grupper som befinner sig på botten av hierarkien, dvs. grupper som till exempel städerskor. Mitt bidrag handlar om en grupp landstingsan- ställda städerskor som jag följt och från olika infallsvinklar sedan vi tillsammans startade en forskningscirkel 1989. Vårt arbete har genomgått många olika faser och den skildring jag ger här blir därför delvis en nutidshistorisk berättelse från en arbetsplats som inte längre existerar i den utformning den hade när vi började. som den pekar på vilka möjligheter som finns att använda de outnyttjade resurser som slumrar hos en grupp kvinnor som denna, visar den också hur samhällets förändrade strukturer gjort det svårare att ta tillvara människors egna möjligheter till förbättringar. 1997 är ett samhälle som förändras mot ett mer marknads- orienterat tänkande men kanske också en ökande segregering mellan olika grupper. Vårt inträde i den europeiska unionen innebär i vissa väsentliga avseenden en centralisering av beslutsfattande som sökandet efter former för att stärka och organisera människor lokalt och att ta vara på möjligheterna till lokala initiativ ökar. Det finns helt klart ett stort behov av sammanhang där tystade grupper kan göra sig själva synliga och hörda och spela en roll i det demokra- tiska arbetet. Kvinnor i lågt betalda arbeten inom den offentliga sektorn är en sådan grupp. Trots att den arbetsplats där förbättringar genomfördes som ett resultat av vår forskningscirkel inte längre existerar och flera av kvinnorna nu inte ens har något arbete ser jag det som viktigt att sprida våra resultat. Det arbetssätt som präglade vårt projekt, de förändringar som våra sammankomster ledde till och – inte minst – kvinnornas synliggörande av sig själva genom sina livshistorier förtjänar sin plats i detta sammanhang. De illustrerar väl antologins tema. Artikeln är uppdelad i två huvudavdelningar, en med forskningscirkeln som den röda tråden och den andra med analyser från kvinnornas egna livsberättelser och våra gemensamma tolkningar av dem som huvudsakligt innehåll. 1 Att vara städerska i en offentlig verksamhet Första delen av innehållet i denna artikel är hämtat från arbetet kring en forskningscirkel med städerskor vid en städcentral på Salberga specialsjukhus i som kvinnorna utgjorde var den enda enhet inom sjukhuset som sysslade enbart med städning. Deras uppgifter var att städa de allmänna utrymmen som inte avdelningarnas egen personal tog hand om. Framför allt handlade det om kontorsutrymmen, korridorer, trappor, gymnastiksalar etcetera. I gruppen fanns en person som, utöver den egna städningen, hade uppgiften att fungera som överstäderska. Cirkeln initierades och genomfördes i samarbete mellan SKAFs (Svenska kommunalarbetar- förbundet) lokalavdelning i Sala och mig, pedagogisk forskare från . De personer som arbetet handlar om är kvinnor, lågutbildade (eller i alla fall så kallade lågutbildade, se vidare nedan), lågavlönade, till stor del invandrare och således på många olika sätt en utsatt grupp. En kort presentation av hur några av dessa kvinnor uppfattade sin arbetsplats får inleda denna redogörelse. De presente- rar sig här genom att själva tala med delar av de beskrivningar de lämnade i cirkeln under en av våra första träffar . Dessa korta berättelser samlade vi i ett stencilerat häfte med den talande . Hur talande den egentligen skulle visa sig vara hade vi, kanske tack och lov, ingen aning om när den skrevs. Jag började städa på Salberga 1977. Arbetet var då . hade jag arbetat hemma, jag har fyra barn. I början var det ett trevligt arbete. Jag hade ett bra område att städa och städningen hann göras ordentligt som var tilldelad. Totalt var det då 25–30 personer anställda på städcentralen. Stor- städningen sköttes av en särskild grupp och alla områden blev 1Organisationen och omorganiseringen av Salberga specialsjukhus är en historia i sig (se Lönnheden & Härnsten 1997). 2I den fortsatta redogörelsen förekommer på flera ställen kvinnornas förnamn. På egen begäran har de valt att i den bok vi håller på att slutföra framträda med sina autentiska namn. De är stolta över sitt arbete och vill kunna vara exempel för andra kvinnor i liknande situationer. Av det skälet är namnen autentiska även i denna artikel. storstädade en gång . Det fanns också särskild fönster- putsning som låg helt utanför. Vid omorganisation började jag med storstäd- ning, fortfarande . Det minns jag också, åt- minstone så här i efterhand, som ganska bra. Denna tjänst uppe- höll jag . Då gjordes åter en omorganisation och jag fick då en pooltjänst samt en tim- me på ett eget område. fungerar det så att arbetsområdet varierar beroende på om det är någon borta eller ej. Arbetet den sista timmen består i att städa gamla gymnastiksalen () och snickeriet (). Gymnastiksalen är jobbig eftersom det är gamla slitna och dåligt underhållna golv. Det är också mycket ofta oordning och en massa redskap i vägen. har jag känningar i armar, ben och fötter efter dagens arbete. 1982 fick jag eksem (som har dömts som arbetsskada). Åtgärden består av att jag får gratis salva! Jag började som pool 1978. Då arbetade jag eftersom jag hade ett litet barn. Det var då ett djävla område rent ut sagt, som bland annat bestod av en massa kontor. Det var job- bigt. Sedan var jag på storstädningen . Det var ett bra arbete. Det fanns då hjälp med att bära möbler. Fönsterputs- ning ingick inte heller. På slutet försvann hjälpen med att bära och fönsterputsen skulle också göras av storstädningspersonalen. Då kunde jag definitivt känna av arbetet i musklerna. fick också storstädningspersonalen hoppa in mycket som vi- karier på den vanliga städningen. Arbetet blev osäkert och be- tydligt mera stressigt. Vid omorganisationen 1986 sökte och fick jag arbetet som över- städerska. Jag arbetar nu 6.30–10.30, dvs. Arbetet som överstäderska har bara inneburit problem redan från början. Omorganisationen innebar bara ändringar till det sämre. Det finns heller inget som helst gensvar från städinspektören på de problem som påtalas. har jag i stället tagit kon- takt med facket för att kunna få till stånd förbättringar. Jag har arbetat på Salberga . Jag arbetade först och gick upp till heltid 1979. Jag är den enda som just nu arbetar heltid. Jag städar 47 kontor, kafferum, toaletter, trappor, maskinavdelningen, källarvåningen med mera. Det är jobbigt med långa korridorer där det sällan är tomt vid städningen. Det är också problem med stora tunga möbler som inte går att flytta. Mycket sladdar, skor, kartonger osv. finns i kontoren. Dessutom måste det låsas upp och låsas en massa dör- rar (något som inte alls finns med i några beräkningar). Jag har det mycket stressigt (börjar 6.00) för att hinna så många kontor som möjligt medan det är tomt. På efter- middagarna är det lugnare. En mycket ojämn arbetsbelastning således. Jag har ont i axlarna och ena höften. Vänster ben värker efter halva arbetsdagen. Jag hade en propp i benet för länge sedan. svullnar det och vill inte följa med. Läkarna säger att det inte går att göra något. Enligt röntgenläkare (som röntgat) går det att operera. Vid vila är också benet mycket bättre. Värst är det efter den tunga vaskningen. Jag fick fast anställning på Salberga 1977. Jag arbetade då . Det var ett bra arbete när jag bland annat stä- dade vårdskolan och gymnastiksalen. Ett tag arbetade jag med storstädning. I samband med det började en viss värk. Vid omorganisationen 1986 hade jag först plus en del extratimmar . 1988 blev det fast an- ställning. Det omfattar ett stort område med mycket spring. Inga gångtider finns inräknade i planen. Jag städar i fackets lokaler, A- B- och E-enheten, elva omklädningsrum, trädgårdspersonalens lokaler med mera. Det är stora lokaler med mycket jäkt. har jag ont i höger arm. Vid besök hos företagsläkaren non- chalerade han smärtan. Han ville heller inte tro på att hela handen domnade:det brukar bara vara två fingrar. Botemedlet var medicin som fick musklerna att slappna av, tre veckors sjukskrivning och rådet: Detta är normala åldersföränd- ringar. Du ska bara ta det lugnt och göra gymnastik. Vid röntgen (av allt utom höger arm) framkom ingenting särskilt. Jag är nu tillbaka på arbetet utan att några förändringar gjorts. (Tio små städerskeflickor , 1989) Som tydligt framgår av dessa berättelser var det stora fysiska påfrestningar för denna grupp av kvinnor. Vidare är det uppenbart att en större förändring och omorganisation började och att denna förändring av kvinnorna upplevdes som en klar försämring. Den städinspektör som tog vid var ivrig att genomföra de rationaliseringar som redan då förekom inom den offentliga verksam- 2 Vad är en forskningscirkel? Det är en väg att handskas med problem som det annars inte finns något givet utrymme för, varken inom det fackliga arbetet eller inom forskningen. Forskningscirkeln innebär ett frigörande från den gängse strukturen, det är en ny form, ett slags mötesplats. Den tillhandahåller ett frirum för reflektion över såväl vardags- problemen som övergripande frågor. Här öppnas kanske nya per- spektiv och här läggs kanske grunden till ett nytt kunskapssökan- de. För alla cirkeldeltagarna (fackliga och forskare) betyder forskningscirkeln att man lämnar det vardagliga ar- betet. Det ger distans och möjlighet för eftertanke. Kanske är forskningscirkeln i sina bästa stunder en ovanligt kreativ miljö. (, Härnsten & Isacson 1989, s. 3) Forskningscirkeln som samarbetsform mellan företrädesvis fackli- ga medlemmar och forskare vid universitet och högskolor är så spridd och accepterad (jfr t.ex. , 1988; Härnsten, 1991, 1994; m.fl., 1990; /97:5, s. 69) att jag i detta sammanhang nöjer mig med en kortare presentation för att betona dess pedagogiska aspekter. Arbetet i en forskningscirkel går i korthet ut på att en grupp dis- kuterar och analyserar ett gemensamt problem för att med forskarens hjälp belysa frågor där det inte finns några enkla eller självklara lösningar. Forskarens uppgift i cirkeln är att vara med och utkristalli- sera problemen, ge information om den forskning som finns (antingen själv eller genom att bjuda in andra forskare), stimulera till egna kartläggningar, utmana och ifrågasätta både deltagarnas utgångs- punkter och forskningens lösningar, med mera. Varje forskningscirkel är unik och utmaningen ligger i att kunna finna sina egna arbetsfor- mer. Det är rimligt att i princip klassificera forskningscirklar antingen som emancipatoriska eller strategiska. Gränsen mellan dessa kan naturligtvis vara flytande. Den förstnämnda typen är den som vänder sig främst till deltagare på botten av hierarkin, grupper som relativt sett är kortutbildade och har låg status. Här passar t.ex. Freires (Freire 1972, 1975) pedagogiska tänkande väl in i sammanhanget. Den andra typen av forskningscirklar vänder sig främst till deltagare något högre upp i en organisatorisk hierarki (t.ex. inom fackföreningsrörelsen) och handlar om för organisationerna strategiskt viktiga frågor (jfr t.ex. Negt 1974, 1987). Den emancipatoriska forskningscirkeln bidrar i första hand till att utveckla den interna demokratin inom en grupp, medan den strategiska företrädesvis stärker den externa demokratin, dvs. ökar möjligheterna att få inflytande på ett större sammanhang i arbetsliv och samhälle. För att forskningscirklarna ska kunna medverka till att utveckla den dubbla demokratiska funktionen är det nödvändigt att båda slagen av cirklar uppmuntras och att ett fruktbart samspel mellan dem stimuleras. har vi kunnat konstatera att flertalet av de cirklar där det övervägande antalet deltagare varit kvinnor har varit av den emancipatoriska arten. Det är uppenbart att det, inte minst för kvinnor i låglöneyrken är viktigt med en sådan grund för att komma vidare i mera strategiskt inriktade cirklar (jfr också 1984, 1988; 1994; Thysk, 1994). 3 Städerska på Salberga – på botten av hierarkin En ohållbar arbetssituation bland annat på grund av återkommande yrkesskador i form av värk, stelhet med mera hos städpersonalen var den huvudsakliga orsaken till att de fackliga förtroendevalda tog initiativ till att starta denna cirkel. I cirkelns inledningsskede arbetade vi därför mycket med att kartlägga och ingående beskriva hur arbetet faktiskt bedrevs. Genom detta förfaringssätt blev var och en också expert på sitt eget område och sin egen verksamhet. Eftersom alla på städcentralen deltog i cirkeln (under arbetstid) låg städningen nere vilket innebar ett merarbete övriga dagar. Var och en fick berätta om hur hon själv uppfattade sin arbetssitu- ation samt hur den såg ut då cirkeln startade. Genomgående i allas berättelser var uppfattningarna att arbetet blivit sämre, stressigare och tyngre efter en omorganisation 1986. minskades intensiteten på städningen och områdena utökades. Fördelningen gjordes av en då nyanställd städinspektör (en manlig sådan) och var uträknade enligt Spri:s normer (Spri = Sjukvårdens och socialvårdens planerings- och rationaliseringsinsti- tut). Kvinnorna hade ingen som helst talan varken vid uträkningarna eller vid fördelningen av områden. Däremot var de mycket intressera- de av hur dessa egentligen var gjorda. För att bringa klarhet i detta togs kontakt med städinspektören och Spri för att få underlag för tidsplanering och tips om tidskriftsartiklar, litteratur med mera om nyare sätt att se på städning. De beräkningar vi själva gjorde med hjälp av erhållen information visade att städtiden var mycket snålt tilltagen. Bland annat saknades tid för tömning av papperskorgar och gångtid mellan olika byggnader. Den stora tidspr essen innebar i sin tur att det stora flertalet anställda inom städcentralen hade yrkesska- dor av något slag. Flera exempel på hur miljön faktiskt försämrats togs fram. Ett exempel var att personalmatsalen fått helt nytt möblemang – trevligt, det var bara det att stolarna ej fick ställas upp på borden, det tålde inte bordsytan. Så här sa överstäderskan om åren som gått: Arbetet som överstäderska har bara inneburit problem redan från början. Omorganisationen innebar bara ändringar till det sämre. Det finns heller inget som helst gensvar från städinspektören på de problem vi tar upp. har jag i stället tagit kontakt med facket för att få hjälp. Från högre nivå inom sjukhuset var kvinnorna vana få höra om sparprogram, omorganisationer som innebar nedläggningar och så vidare. Den mycket traditionellt hierarkiska inställning som för övrigt präglar hela sjukhusadministrationen har gjort att städerskorna inte såg några utvägar till förbättringar. De var dessutom rädda att om de började ställa krav skulle städningen läggas ut på entreprenad till privata städbolag i stället. Sökande efter goda exempel Cirkeldeltagarna var tidigt inställda på att söka goda exempel på bättre arbetsförhållanden. De var nämligen säkra på att de hade det värre än de flesta andra. Ett sådant exempel som förts fram i massmedia var AB SOPP & MOPP i . I en rapport med titeln från morgondagen beskrev chefen för och städförvalt- ningen i kommun sin personliga erfarenheter från ett projekt som genomförts på uppdrag. I rapporten kunde vi t.ex. läsa att bara fysiskt starka personer kunde få anställning i detta bolag. Innan anställningen måste man – enligt chefen – undersökas noggrant: Inför anställningen av en medarbetare vänder man sig i till en företagsläkare – ett nålsöga som det ska vara svårt att komma igenom. En sökande skall undersökas så noggrant, att ett eventu- ellt handikapp eller symptom på något skall komma fram. En gammal ryggskada , t.ex. Vi skall inte anställa någon på fel plats av ren snällhet. Om nu sökanden blir godkänd – ja, då kan man känna sig rela- tivt säker. Det vill säga: åtminstone hoppas på att ingenting ska hända vederbörande. tyvärr är det så att alltför ofta har man blivit besviken. Det var tidigare alltför lätt att få jobb som städare. Konstigt nog har några hållit sig friska tills dom fått en fast tjänst. (1988, s. 9–10) Ett studiebesök där visade också att de åtgärder som vidtagits mestadels var förhållandevis ytliga : gladare kläder, en del bra maskiner, en annan anda samt rehabilitering för de som var arbets- skadade (däremot inte någon förebyggande friskvård). Det cirkeldel- tagarna sökte efter var något annat och betydligt mera gediget. Andra exempel vi läste om var t.ex. () i och (Burholm 1988a, 1988b). Även i dessa exempel fanns det vissa förbättringar, men de kunde av olika skäl inte stå som modeller för vårt arbete. Genom att ta del av andras förhål- landen blev det däremot uppenbart för deltagarna att problemen är generella, även om det på ytan ibland kan se lite annorlunda ut. Situationen som sådan hade de emellertid gemensamt med många andra, en kunskap som i viss mån gav styrka att arbeta vidare. De arbetsskador deltagarna hade gjorde det naturligt att gå in på frågan om en ergonomiskt riktigare städning. Detta initiativ från min sida möttes emellertid med stark misstänksamhet av kvinnorna i forskningscirkeln. Av sjukhusets sjukgymnast hade de t.ex. fått rådet att dansa med moppen vilket de närmast fnös åt. Tidspressen i arbetet innebar att alla kände det som totalt omöjligt att dessutom tänka på hur man rör sig. Och hur gör man för att dansa med moppen på en yta av som dessutom är full med sladdar, stolsben, kartonger, pärmar och skor? Genom en av artiklarna från Spri (Örtengren, 1988) fick vi kontakt med en forskare som utarbetat kriterier för en bättre arbetsmiljö. Denne forskare (professor i industriell ergonomi) medverkade i en cirkelträff och kunde då utöver mera övergripande åtgärder också informera om hur viktigt det är med rätt rörelseschema, korta pauser osv. Insatt i ett större sammanhang kommer denna kunskap till sin rätt på ett helt annat sätt. De förutsättningar han nämnde kan sammanfattas i åtta punkter: 1.Tekniska systemet (dvs. golvmaterial, ytbehandling osv.) 2.Maskiner (t.ex. moppmoped) 3.Anpassad byggnadsutformning (t.ex. städskrubbarnas utseende) 4.Redskap (moppskaft, städvagnar) 5.Arbetsteknik (omväxling) Det är uppenbart att en verksamhet där dessa förutsättningar för ett gott arbete är tillfredsställda kräver långt gående förändringar jämfört med hur städarbete utfördes även i de så kallade goda exempel som vi läste om. Framför allt kräver det en medveten yrkeskår som får möjlighet att hålla sig à jour med och till och med ligga före utvecklingen inom branschen. Det blev också uppenbart för de deltagande städerskorna i cirkeln dels att de redan hade värdefulla kunskaper inom området, dels att det verkligen fanns behov av utbildning i för dem nya ämnesområden. Inom städcirkeln arbetade vi fram ett förslag till en organisation av städcentralen för att den skulle kunna bli en modellarbetsplats. Förslaget byggde på att städerskorna skulle vara helt självstyrande och att de också skulle ha eget budgetansvar. Beräk- ningar visade att yrkesskadefrånvaron kostade så mycket att tiden till städning skulle kunna utökas med två hela tjänster och dessutom gå med vinst om arbetsskadorna eliminerades . I den plan som lades bestämde städerskorna själva, utifrån sin mångåriga erfarenhet, den tid som borde gå åt för att städa olika områden. I den totala arbetstiden ingick vidare en halvtimmes gemensam planering för att fördela städningen, beställa varor, gå igenom ledigheter osv., obligatorisk motion samt utbildning och fortbildning för alla i en av LO rekommenderad omfattning (dvs. En viktig del i planen var att utvidga arbetstiden för flertalet av städerskorna. Majoriteten av dem hade enbart fast anställning även om de hade arbetat mer . För att ge kvinnorna större tr ygghet i sin anställning och också öka deras möjligheter till ett självständigt liv (och försörjning eftersom flera var ensamstående mödrar) var det således viktigt att utöka den fasta arbetstiden. De arbetsområden vi hade räknat fram i kombination med utbildning, planering och motion krävde också en utvidgning av tiden. I gengäld skulle få en grupp friskare och betydligt mer välmående anställda vid städcentralen. Alla områden tilldelades inte utökad tid, det var en hel del områden som tidigare städades onödigt mycket enligt gruppen. Det kan således inte sägas vara så särskilt extravaganta krav som sattes. Den utbildning som städerskorna framför allt såg som nödvändig för att nå målet, var följande: 1.Mer grundläggande kunskaper inom sitt speciella yrkesområde bland annat för att kunna vara starkare i olika samarbetsorgan. En allmänt hållen kurs i budgetfrågor kompletterad med en del direkt riktad mot städningens budget, t.ex. beräkningar om slitage vid dålig städning osv. Utbildning i hanterandet av datorer. Även denna kurs måste vara särskilt inriktad mot användandet på städcentralen. 4.En särskild introduktionskurs för nya medarbetare. 5.När alla medarbetarna fått utbildning på 1–3, fortsätter utbild- ning i ergonomi, svenska osv. Vid ett möte presenterades förslaget för sjukhusdirektören, en driftsintendent, en företagssjuksköterska samt en socialdemokratisk politiker. Trots en verbalt uttryckt välvilja präglades mottagandet av en kritiskt avvaktande attityd. Vid genomgången av tiden för städning yttrade sjukhusdirektören: Vad tror ni säger om ni går ifrån Spri:s normer? Det kan ju sprida sig till andra arbetsplatser. Det här är ju regler som fastställts för att följas. Även den plan för utbildning som var skisserad och som skulle omfatta alla ifrågasattes. I detta fall var det driftsintendenten som ville framhålla att han skulle skicka arbetsledaren på kurs för att bättre kunna leda sin personal. Deltagarna poängterade å andra sidan vikten av att alla fick utbildning, och i första hand en utbildning som gäller specifika kunskaper för städpersonal. En period av optimism Forskningscirkeln fortsatte efter detta möte mera sporadiskt, mest för att genom kontakterna hålla motivationen och engagemanget uppe, vilket behövdes av flera skäl. Ett var det sparkrav på som låg på hela förvaltningen. SKAF satte sig emot nedskärningar på städcent- ralerna. I stället lade cirkeln ett förslag om att kombinera städningen med utbildning via en folkhögskola. (På detta sätt utökas den totala tiden, arbetet blir mer omväxlande och så vidare.) krävde facket bättre redskap och motion på arbetstid. Noteras kan också att städerskorna 1990 fick del av den lokala lönepotten, att de figurerade i lokal-TV, och i tidningen (nr 12, 1990), och att de inte gav upp. I Kommunalarbetaren framträdde dessutom den fackliga ombuds- mannen i med att framhålla att facket till och med var berett att stämma arbetsgivaren för brott mot arbetsmil- jöavtalet. Han redogjorde för en beräkning han hade gjort i enlighet med forskningscirkelns framlagda förslag där han tagit med kostnader för sjukskrivningar i storlek med de som varit de föregående åren. Hans beräkning visade att städerskornas förslag skulle ge en vinst på om sjukfrånvaron upphörde. Detta skulle ge utrymme för två tjänster, maskininköp och tid för såväl motion som utbildning. I samma artikel beskriver städerskorna de svårigheter de hade med sina arbetsskador men menade också att forskningscirkeln gett dem råg i ryggen: –Vi har blivit modigare säger . Och än har vi inte riktigt tappat sugen. –Vi har ingenting att säga till om. Och vi har aldrig sagt någon- ting heller, , säger . törs vi säga vad vi tycker och tänker. ( Kommunalarbetaren 12/90, s. 9) påverkade dock motståndet från arbetsgivaren den kamplust som finns i bakgrunden: – De säger att det inte finns några pengar. Vad finns det då att diskutera? fortsatte vi med att försöka finna nya vägar.