sou · GLB391d2 · 1998-01-01 00:00:00 — En bidragande orsak till det begränsade antalet ansökningar är med säkerhet att bedömning/tolkning av 47 § jaktförordningen varit väl känd. anser att kan meddela de jägare som är folkbokförda på ett generellt tillstånd att jaga på allmänt vatten, klippor och skär som avses i 12 § jaktlagen. Med anledning av i förfrågan och verkets uppdrag anser verket att 47 § jaktförordningen bör förtydligas. förslag är att 47 § andra stycket jaktförordningen kompletteras med en föreskrift som medger att alla personer som är folkbokförda på kan meddelas tillstånd till jakt på allmänt vatten genom ett generellt beslut. Ett generellt beslut är även eftersträvansvärt från administrativ synpunkt, eftersom sådana beslut ianspråktar mindre resurser. Enligt verkets mening gäller i synnerhet för så speciella förut- sättningar att de kan anges direkt i 47 § jaktförordningen." Regeringen har beslutat att redovisning av uppdraget skall överlämnas till utredningen för beaktande i det fortsatta utredningsarbetet. I beslutet anför regeringen följande skäl för att uppdraget skall överlämnas till utredningen. 154 Jakt p å allmänt vatten "...Enligt direktiven (dir. 1994:127) bör utredaren lämna förslag till hur fler personer, särskilt de som saknar egen mark, kan ges möjlighet att jaga. Av redovisning av uppdraget framgår att i beslutat om ett generellt tillstånd innebärande att alla som då var folkbokförda inom länet erhöll rätt att bedriva jakt på de områden som avses i 12 § jaktlagen (1987:259). En utvidgad möjlighet till jakt på sådana områden kan vara ett sätt att förbättra tillgången på jaktmark. redovis- ning bör därför överlämnas till utredaren,..., för beaktande i det fortsatta arbetet. Regeringen kommer att ta ställning till behovet av ändringar i lagstiftningen när utredningen slutfört sitt arbete." 4.8Sammanställning från be- träffande svenska kronoholmar har utrett i vilken omfattning det föreligger oklara ägan- deförhållanden beträffande våra kronoholmar. Sammanställningen nedan grundas på enkätsvar från lantmäterimyndigheterna . Uppgifterna avser länets kuststräcka samt insjösträcka beträffande , , och i . Jakt p å allmänt vatten 155 Tabell 4.1 (Existensen av kronoholmar vid rikets kuster och i de ) 1Vid kusten finns utredda kronoholmar. 2Oklart om något finns att utreda. 3En kronoholme finns, redan registrerad. 4Generell utredning klar , nu avseende en liten holme vars äganderätt är oklar. Av redovisningen ovan framgår att utredning inletts i samtliga län där kronoholmar finns. Av de län som inlett utredning är det endast i och län som förordnandet om äganderättsutredning inte gäller samt- liga kronoholmar. Sammantaget torde detta innebära att man, utom möj- ligen i och län, utpekat de objekt där osäkra äganderätts- förhållanden råder. Utredningen har bett att redovisa kost- naderna för att ta fram kartor till ledning för jakten på allmänt vatten. Detta redovisas i det följande avsnittet. 156 Jakt p å allmänt vatten För att få en bättre balans mellan tillgång och efterfrågan på jaktmark skall utredningen, enligt direktiven, lämna förslag till hur flera personer, särskilt de som saknar egen mark, kan ges möjlighet att jaga. Särskild uppmärk- samhet bör därvid ägnas åt möjligheterna att upplåta den allmänt ägda marken. Utredningen har i detta syfte valt att närmare undersöka om det finns möjligheter för fler personer att jaga på allmänt vatten. Runt Sveriges kuster samt i , , och i finns allmänt vatten där jakträtten tillkommer staten. Genom landets länsstyrelser ger staten enskilda eller grupper av enskilda rätt att jaga på allmänt vatten. Tillstånd till sådan jakt bör, enligt 47 § jaktförord- ningen, företrädesvis ges åt personer som är bofasta i skärgården eller vid kusten och som har erfarenhet av jakt och goda kunskaper om djurlivet och naturförhållandena i dessa områden. fanns 2 tillstånd till jakt på allmänt vatten i våra insjöar, ett vardera i och . fanns 391 en- skilda tillstånd till jakt på allmänt vatten utmed våra kuster. I fem län fanns dessutom generellt tillstånd för vissa grupper av enskilda. Av samman- ställningen ovan framgår att landets länsstyrelser tillämpar aktuell lagstift- ning mycket olika, alltifrån en mycket restriktiv individuell prövning till generellt tillstånd för hela länets befolkning. I ovan redovisade beslut kommer fram till att tillstånds- givningen av jakt på allmänt vatten bör tillämpas generöst. Verket föreslår att 47 § andra stycket jaktförordningen kompletteras med en angivelse av vilka som får meddelas tillstånd till jakt på allmänt vatten. En sådan kom- plettering bör exempelvis avse alla personer som är folkbokförda på samt att dessa kan meddelas tillstånd genom ett generellt beslut. Mot bakgrund av vissa länsstyrelsers mycket generösa tillämpning av tillståndsreglerna, förslag till friare jakt på allmänt vatten samt att utredningen särskilt skall ägna uppmärksamhet åt möjligheterna att Jakt p å allmänt vatten 157 upplåta den allmänt ägda marken anser utredningen det finns skäl att över- väga en utvidgad jakt på allmänt vatten. Av redovisningen ovan framgår, som nämnts tidigare, att länsstyrelsernas praxis vid tillståndsgivningen enligt 47 § jaktförordningen är mycket olika trots att länsstyrelserna omfattas av samma regler. Avsikten med en lagbe- stämmelse av förevarande slag torde rimligen vara att tillämpningen av tillståndsgivningen skall vara enhetlig över landet. Länsstyrelsernas grunder för att bevilja respektive inte bevilja tillstånd bör därmed inte variera från län till län på det sätt som sker . Det bör i sammanhanget noteras att ett av skälen till att införa allmänt tillståndstvång, , var att komma till rätta med den rättsosäkerhet som då rådde. Nuvarande bestämmelse i 47 § jaktförordningen torde ge utrymme för den skiftande tillämpning landets länsstyrelser har. Av bestämmelsen framgår att får meddela tillstånd till jakt och att företräde bör ges åt viss bofast befolkning vid tillståndsgivningen. Eftersom orden får och bör används i lagtexten är det alltså fullt möjligt att vissa länsstyrelser har en snäv tillämpning medan andra har en vid. Det finns därför heller inget som säger att vissa länsstyrelser gör en mer riktig tillämpning av lagen än andra. Utredningen anser att det finns starka skäl att föreslå förändringar av nuvarande ordning. En förändring bör bl.a. ha till syfte att tillskapa klara och tydliga regler till ledning för tillämpande myndigheter. Risken för att tillståndsgivningen uppfattas slumpmässig av allmänheten minskar därmed. Skälen för att vid tillståndsgivningen på allmänt vatten ge företräde åt personer som är bofasta i skärgården eller vid kusten är inte lika självklara som . När denna särbestämmelse tillkom angavs som skäl att sjöfågeljakten för dessa bofasta innebar "ett ingalunda föraktligt tillskott till en, åtminstone under vissa årstider, enformig och kanske även knapp diet". Förhållandena är inte sådana att dessa skäl kan anses ha motsvarande aktualitet och tyngd. Bestämmelsen i 47 § jaktförordningen kan därmed i detta avseende anses vara otidsenlig. 158 Jakt p å allmänt vatten Det finns, enligt utredningen, skäl för att tillståndsgivningen på allmänt vatten tillämpas på liknande sätt som vid annan jämförbar verksamhet. Det finns därför anledning att göra en jämförelse mellan jakten på allmänt vatten och den s.k. fria småviltjakten. Småviltjakten och handredskapsfisket på statens mark ovan odlingsgränsen och på renbetesfjället är tillgänglig för alla. Enligt 3 § rennäringsför- ordningen (1993:384) skall rätt till småviltjakt och handredskapsfiske på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen upplåtas om olägenhet av betydelse inte uppkommer för rennäringen och om det inte möter hinder enligt bestämmelserna i 32 § rennäringslagen (1971:437). Ortsbefolkning i fjälltrakterna ges således inte företräde till den fria små- viltjakten utan den är tillgänglig för alla. Av rättviseskäl kan därför anföras att även jakten på allmänt vatten bör vara tillgänglig för alla. Det finns anledning för utredningen, att i frågan om jakten på allmänt vatten skall göras tillgänglig för fler personer, beakta vilka motiv som anfördes för att införa fri småviltjakt ovan odlingsgränsen och på renbetes- fjället. Ett starkt skäl var att de jaktliga resurserna på statens mark borde utnyttjas i så stor utsträckning som möjligt inom den ram som gällande lagstiftning medger. uttalades att behovet av tillgång till jakt och fiske för befolkningens försörjning i dessa områden är mindre än tidigare (prop. 1992/93:32 s. 141). Liknande synsätt kan anföras till stöd för en utvidgad jakt på allmänt vatten. Det ingår dessutom i utredningens uppdrag att, när det gäller till- gången på jaktmark, ägna särskild uppmärksamhet just åt allmänt ägd mark. Utredningen anser därför att utgångspunkten skall vara att de jaktliga resurserna på allmänt vatten utnyttjas i så stor utsträckning som möjligt inom den ram som gällande lagstiftning medger. Tillstånd till sådan jakt skall vara öppen för alla oavsett bosättningsort. Enligt utredningen för- utsätter dock en utvidgad rätt till jakt att hänsyn tas till andra med jakten konkurrerande intressen. En viktig fråga härvidlag är hur en utvidgad jakt påverkar den bofasta be- folkningen i berörda områden. Särskild uppmärksamhet bör då ägnas skär- gårdsbefolkningen. De flesta av Sveriges skärgårdar har hyst bofast be- Jakt p å allmänt vatten 159 folkning sedan många och gör, som framgår av redovis- ningen ovan, så fortfarande. Att vidmakthålla en bofast befolkning är en förutsättning för att hålla skärgården levande (SOU 1996:153 s. 1). Av den förvärvsarbetande skärgårdsöbefolkningen var verksamma inom areella näringar och inom tillverkning, medan ägnade sig åt tjänstesektorn. Det förekom dock betydande varia- tioner mellan de olika skärgårdslänen (SOU 1994:93 s. 8). I de utredningar som utförts som gäller skärgården, Levande skärgårdar (SOU 1994:93) och Hållbar utveckling i Sveriges skärgårdsområden (SOU 1996:153), har bl.a. utretts behovet av förändringar som underlättar bosätt- ning och företagande i skärgårdsområdena. I dessa utredningar finns visser- ligen inget som talar för att den bofasta befolkningen skulle vara beroende av jakt för sin försörjning. Särskilt sjöfågeljakten är emellertid, enligt det förstnämnda betänkandet, en del av skärgårdens kulturarv. En upplåtelse- form på allmänt vatten som allvarligt skulle påverka en utmärkt fritids- verksamhet är därför inte önskvärd. En ökad möjlighet till jakt för all- mänheten kan å andra sidan vara positiv för skärgårdsbefolkningen. Där- med öppnar sig nämligen möjligheter till ökad sysselsättning i olika former av uthyrningsverksamheter och arrangemang av jaktturer. Utredningen anser att särskild hänsyn skall tas till den befolkning som är bofast i skärgården. I regelverket för ett upplåtelsesystem måste det därför finnas möjlighet att undanta vissa områden där det finns permanent boende skärgårdsbefolkning om det finns grundad anledning tro att en utvidgad jakt på ett icke önskvärt sätt påverkar denna befolknings levnadsförhål- landen. Det kan t.ex. innebära att jakten inom ett visst område förbehålls denna befolkning. är om alla fastlandets vikar och de större öarnas stränder tas med. Därutöver finns ett oräkneligt antal små öar, och skär. Landskapet längs kusterna är det enda i , vid sidan av fjällen samt vissa urskogar och myrar, med större rester av ursprungliga naturförhållanden (nationalatlas, Miljön). Den biologiska mång- falden, artrikedomen och den genetiska variationen, är en förutsättning för varaktigt liv. Genom bl.a. olika anspråk på mark och vatten hotas arter och hela ekosystem. Värdefulla naturområden bör därför värnas mot 160 Jakt p å allmänt vatten alltför hårt nyttjande och slitage. Olika former av friluftsliv påverkar naturen obetydligt i det enskilda fallet. Den samlade påverkan av många människors vistelse och aktiviteter kan däremot bli avsevärd och leda till slitageskador i utsatta områden. En kanalisering av besöksströmmarna blir därför ibland nödvändig. Utredningen gör, mot bakgrund av länsstyrelsernas redovisning av antalet beviljade tillstånd m.m., den bedömningen att en utvidgad jakt inlednings- vis kommer att leda till endast en marginell ökning av antalet jägare på allmänt vatten. kommer säkerligen denna jakt att utnyttjas av ett successivt ökande antal jägare. Med hänsyn till de varierande och i vissa fall speciella förhållanden som råder utmed landets kuster måste det finnas en möjlighet att begränsa jakten i känsliga områden. Med beaktande av det ovan anförda anser utredningen att det med hänsyn till annat vilts behov och andra naturvårdsskäl bör finnas möjlighet att göra områdesvisa begränsningar. Det kan kanske avse sälskyddsområden och/eller fågelskyddsområden där tillträdesförbud inte gäller men där jakt ändå bör undvikas. Vidare bör det finnas möjlighet att göra be- gränsningar i jakten om det, mot utredningens förmodan, visar sig att jakten inom vissa områden blir alltför intensiv, eller den av andra skäl blir alltför störande för människor och vilt. Jakten på sjöfågel torde vara den jakt som blir vanligast och den börjar i allmänhet . Jakten på allmänt vatten torde därför sällan störa det övriga rörliga friluftslivet. Det kan dock, i vart fall för vissa om- råden, visa sig finnas ett behov av att begränsa jakten med hänsyn till det rörliga friluftslivet och turismen. Det bör därför finnas möjlighet för att ta sådan hänsyn. Det kan t.ex. finnas skäl att senarelägga jakten på sjöfågel eller att undanta vissa veckoslut från jakt. Ett annat exempel är att väderförhållandena kan påkalla att avslutningen av jakten tidigareläggs. I sammanhanget bör noteras den möjlighet som finns i 2 § andra stycket jaktförordningen. Möjligheten för fler personer att jaga på bl.a. allmänt vatten kommer alltså endast att omfatta fågel och mink. I vilken utsträckning jakt på annat vilt skall vara tillåten på aktuella områden får avgöras av respektive länsstyrel- Jakt p å allmänt vatten 161 se efter de regionala förhållandena. För det fall tillåter sådan jakt, och det finns skäl att begränsa antalet upplåtelser, anser utredningen att företräde skall ges personer som är fast bosatta i upplåtelseområdet. Denna jakt skall, såsom , upplåtas genom beslut i det enskilda fallet eller genom föreskrifter. Utredningen anser att det finns skäl att överväga krav på utbildning för att få jaga på allmänt vatten. Målsättningen med dagens jägarexamen är att skapa en grundläggande kunskap hos varje berörd jägare eller innehavare av jaktvapen så att jakten blir mer ekologiskt anpassad och större hänsyn visas viltet. En sådan kunskap bör, enligt prop. 1977/78:141 om kompe- tensprov för jägare s. 5, också leda till att jakten bättre anpassas till sam- hällets krav och att större förutsättningar och motivation skapas för vidare - utbildning. Ett krav på genomgången jägarexamensutbildning ger goda för- utsättningar för att jägaren besitter erforderliga kunskaper för att kunna jaga på allmänt vatten. Utredningen föreslår därför att jägarexamen skall vara ett krav för att få jaga på allmänt vatten. Jägarexamen bör dock utökas med ett nytt avsnitt om sjöfågeljakt, med särskilt anpassade krav vad gäller fågelartkännedom inklusive flyktbilder, avståndsbedömning och skjutprov. För den jägare som inte har avlagt jägarexamen men som har tillstånd att inneha jaktvapen lämpade för jakt på fågel skall godkänt sjöfågeljakt- prov vara tillräckligt för att ha uppfyllt kravet på avlagd jägarexamen. Kravet på jägarexamen skall dock inte omfatta personer som, vid ikraftträ- dandet av dessa regler, antingen var bofasta i skärgården eller vid kusten eller hade tillstånd att utöva jakt genom beslut i det enskilda fallet. Utred- ningen föreslår att särskilda övergångsbestämmelser skall gälla för dessa personer. En grundläggande rättsprincip för verksamheten inom EG är den så kallade icke-diskrimineringsprincipen i artikel 6 i Fördraget om upprättande av Europeiska gemenskapen (EG-fördraget). Den innebär att varje form av diskriminering grundad på nationalitetsskäl är förbjuden inom EG- fördragets tillämpningsområde. Frågan är om utredningens förslag om krav på jägarexamensutbildning kan strida mot denna princip. 162 Jakt p å allmänt vatten Utredningen anser det tveksamt om diskrimineringsförbudet över huvud taget omfattar regler på detta område. Oavsett hur det förhåller sig härmed anser emellertid utredningen att kravet på jägarexamen inte strider mot dis- krimineringsförbudet eftersom kravet har en saklig grund. En internationell utblick visar att t.o.m. bosättningskrav är accepterade på jaktens område. har nämligen från kravet att man skall vara fast bosatt i för att få jaga på allmänt vatten (jfr. vidare Gulman, C. & , K., EF-ret, 2. udgave s. 61 särskilt not. J. m.fl., EU-karnov 3 s. 49). Motivet för kravet på jägarexamen bygger strikt på sakliga grunder och utestänger inte någon på grund av nationalitet. Varje svensk eller utländsk medborgare, som genomgått denna examen, har möjlighet att få jaga på allmänt vatten. Den grundläggande kunskap jägarexamen ger om bl.a. svenska förhållanden är emellertid nödvändig för att sådan jakt skall kunna tillåtas vara mer allmän. Jakten på allmänt vatten och sådana , klippor och skär som avses i 12 § andra stycket jaktlagen skall upplåtas per jaktår. Den som får rätt att jaga på sådant område skall därför erlägga en årsavgift. Årsavgiften skall täcka kostnaderna för administrationen av den enskilda upplåtelsen, åt- gärder för viltvård och jaktbevakning. Jägaren skall med upplåtelsen få en karta som visar var man får jaga samt viss annan erforderlig information. När det gäller jakten på fågel och mink skall försäljningen av jaktkort tillgå på sådant sätt att uppföljning kan ske. avgör dock utifrån sina förhållanden hur försäljningen praktiskt skall hanteras. När det gäller möjligheterna att framställa tillförlitligt kartmaterial och kostnaderna för sådant material har utredningen varit i kontakt med Lant- mäteriverket. har i skrivelse till utredningen anfört följande: "har...förhört sig om möjligheterna att genom Lant- mäteriverket få kartmaterial framställt som ger upplysning om svenska kronoholmar och det vattenområde som hör till varje holme samt kostnaderna för en sådan sammanställning... Det har länge varit oklart vilka öar, och skär som bör betraktas som kronoholmar utefter den svenska kusten och i de Jakt p å allmänt vatten 163 inlandssjöar som innehåller allmänt vatten. De det är frågan om är sådana som inte ägs av något annat rättssubjekt än staten. I vissa fall är äganderätten klarlagd . pågår utredningar för att identifiera återstående objekt. Utredningarna genom- förs länsvis med stöd av lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering. De är ännu inte slutförda, en del är inte påbörjade. Vissa län saknar kronoholmar. Den sammanställning som åsyftas torde lämpligen kunna grunda sig på redovisningen vid äganderättsutredningarna. Det får antas att ut- redningarna lämnar tillräckliga uppgifter om det vattenområde som hör till varje holme, antingen på karta eller i beskrivning. Normalt blir det fråga om att konstruera och lägga in vattengränserna på en kopia av äganderättsutredningskartan men i vissa fall kan karta behöva upprättas på annat sätt... En rikstäckande sammanställning kan inte göras förrän alla ägande- rättsutredningar är slutförda och lagakraftvunna. Det förefaller emeller- tid inte nödvändigt att invänta denna tidpunkt. Eftersom frågorna om att upplåta jakträtt synes komma att hanteras länsvis räcker det att sam- manställningen slutförs länsvis. Den genomsnittliga kostnaden för att sammanställa, komplettera och leverera material till länen efterhand som kronoholmsinnehavet klar- läggs kan uppskattas till /län (i dagens penningvärde). Därvid förutsätts att sammanställningen inte kräver extra utredningsin- satser, t.ex. i form av en fördjupad tolkning av utredningsresultatet eller undersökning av djupförhållandena." Utredningen föreslår att får i uppdrag att inför en utvidgad jakt på allmänt vatten framställa kartmaterial som utvisar allmänt Kostnaden för att framställa detta kartmaterial beräknas uppgå till mellan och och skall betalas ur jaktvårdsfonden. Kostnader för kartmaterial skall dock efterhand täckas av avgifter från de jägare som jagar på allmänt vatten. Utredningen anser att skall bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om upplåtelser på nu aktuella områden. utformning av sådana föreskrifter bör kunna hämtas från de föreskrifter beslutat i fråga om upplåtelser av rätt till småviltjakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. erfarenheter och kunskaper kunna inhämtas från de länsstyrelser som ansvarar för upplåtelser på dessa marker. Utredningen anser bl.a. att före- skrifterna skall omfatta regler om att tillståndshavare skall lämna in viltrap- 164 Jakt p å allmänt vatten port innehållande uppgifter om var jakten bedrivits under tidigare upp- låtelseperiod, antal dygn som denna jakt pågått samt om avskjutning. Vid utformningen av hur upplåtelserna praktiskt skall hanteras kan ledning hämtas från de länsstyrelser som upplåter småviltjakt på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Dessa länsstyrelser har ut- format ett upplåtelsesystem som bör kunna vara användbart för jakten på allmänt vatten m.m. Man låter t.ex. återförsäljare ha hand om försäljningen av tillstånd till jakt. På detta sätt undviker man en omfattande administra- tion för . anger ramarna för upplåtelsen genom att meddela föreskrifter. I föreskrifterna kan t.ex. anges de områden där jakt inte får förekomma eller där kvotering skall ske. Villkoren för jakten och kartor bifogas av återförsäljaren vid försäljning av jakttillståndet. Utredningen föreslår att jakten efter fågel och mink på sådant allmänt vatten och sådana , klippor och skär som avses i 12 § andra stycket jaktlagen skall vara tillgänglig för envar jaktkunnig person. Det innebär att fler personer, särskilt de som saknar jaktmark, kan ges möjlighet att jaga. får möjlighet att områdesvis begränsa denna jakt med hänsyn till den bofasta skärgårdsbefolkningen, naturvården, turismen och friluftsli- vet. Beträffande övrigt vilt kvarstår dagens regler i sak oförändrade. Utred- ningen preciserar dock nuvarande regler på så sätt att, i de fall länsstyrel- sen tillåter även annan jakt på dessa områden och det finns skäl att begränsa antalet upplåtelser, företräde skall ges sådana personer som är fast bosatta i upplåtelseområdet. Den som jagar på allmänt vatten skall betala en avgift som gäller ett jaktår. Avgiften skall täcka kostnader för administration, åtgärder för viltvård och jaktbevakning. Jakt p å allmänt vatten 165 Utredningens förslag ger ett mycket stort antal jägare möjlighet att bedriva jakt inom områden som varit stängda för dem. Detta ligger i linje med utredningens direktiv att öka möjligheterna att jaga till rimliga priser. Förslaget innebär även att naturresursen sjöfågel kommer att nyttjas betyd- ligt bättre än . Förslaget innebär vidare att de berörda jägarna kommer att få möjlighet till naturupplevelser av ett för många helt nytt slag. Ett stort antal jägare får dessutom erfarenhet av skärgårdsförhållanden som kan vara till nytta i andra sammanhang, t.ex. kan det leda till ökad för- ståelse för att bevara skärgårdsmiljöer och för att hålla skärgården levande. De utökade möjligheterna till jakt kommer även att medföra vissa positiva faktorer när det gäller sysselsättningen såväl i vissa skärgårdsområden som när det gäller produktion av sådan utrustning som behövs för jakten. Inom vissa skärgårdsområden är det inte klarlagt vad som är allmänt respektive enskilt vatten. Som framgår ovan under avsnitt 4.8 har det inletts utredning om kronoholmarna i samtliga län. är färdiga ingår samtliga klippor, och skär i en registerfastighet och