sou · GLB397 · 1998-01-01 00:00:00 — Fäbodbruket, där betesdjuren fördes till utmarkerna för sommarbete, fick dock lokalt stor inverkan på skogen. Svedjebruk förekom i närheten av fäbodarna och i utkanterna av jordbruks- bygderna. Skogsbruk började bedrivas . De grövsta träden togs ut i dimensionshuggningar. Dimensionshuggningarna gick i flera drev över . Kvar blev utglesade granbestånd som hade mycket svårt att åter sluta sig. En historiskt omfattande pottaskefram- ställning har gjort stora områden fattiga på björk och tjärbränningen har skattat skogen på torra tallstubbar. 28 Kap 3 skogar drogs en kampanj igång över hela landet som syftade till att förbättra skogstillståndet ur produktionssynpunkt. Receptet var slutavverkning av de utglesade skogarna och efterföljan- de plantering. Under 60-, gick man bitvis fram mycket storskaligt, delvis beroende på stordriftskrävande maskin- system. ser vi resultatet i form av välslutna och jämnåriga kulturskogar över stora arealer. Det gäller i hela den boreala zonen. I kärva klimatlägen i inlandet har dock föryngringen gått långsamt. Viss oro föreligger också över användningen av olämpligt plantmaterial. Omfattningen av problem i form av instabila och krokiga träd orsakade av sk. paperpot-plantor är inte fullständigt känd. Den sydligt boreala skogen (tabell 3.3) återfinns i de icke fjällnära delarna av och samt i hela Väster- , och . Den biologiska sydgränsen för den boreala zonen, som överensstämmer väl med länsgränserna, kallas Limes norrlandicus och sammanfaller med ekens, askens och ett stort antal andra arters nordliga utbredningsgräns. Övervägande delen av skogsmarksarealen utgörs av ristyper. Andelen ligger på stora områden , sällan . På grund av det något gynnsammare klimatet ökar andelen skogsmark av grästyp och örttyp jämfört med den nordligt boreala regionen. Koncentrationer av örttyper finns runt och i dalgång, där andelen kan överstiga . Lavtyper minskar i andel och utgör, undantaget ett område i västra och södra , av arealen. Kap 3 skogar 29 Det ursprungliga tillståndet i dessa skogar liknar mycket det som rådde i den nordligt boreala regionen. De något bördigare och fuktiga förhållandena gör att man kan anta att områden av brandrefugial karaktär var något mer frekventa. Likaså att lövbrännor förekom oftare som en första succession efter brand på friska ristyper. Torra tallhedar som brann ofta var förmodligen något mindre vanliga. Länsvis areal av ägoslagen skogsmark och impediment; trädslagsfördelning på skogsmark (T=tall, G=gran, L=löv + torrträd) i procent av totalt virkesförråd och ägargruppers andel i den sydligt boreala regionen (data från Riksskogstaxeringen) % av virkesför. abc se tabell 3.2 Regionalt har storskalig mänsklig påverkan präglat skogarna under ett halvt årtusende. Områdena i Bergslagen och längs södra kusten, där bergsbruk bedrivits, bedöms ha varit helt avskogade på grund av järnhanteringens stora behov av ved, kol och konstruktionsvirke. Skogsbete och svedjebruk bedrevs också i stor omfattning. I älvdalar och runt de växer nu första eller andra generationen skog på före detta jordbruksmark. Inlandet har präglats av dimensionshuggningar och . bedrivs modernt skogsbruk på av 30 Kap 3 skogar Områden med mindre påverkan ligger främst kring länsgränserna, som dragits i de minst bebyggda trakterna. Övergångszonen mellan det norra barrskogsbältet och det central- europeiska lövskogsbältet kallas här för den boreonemorala regionen (tabell 3.4). I sker övergången mycket gradvis och innefattar följande län: , , , , Söderman- land, , , , , , , och . I norr är det den tidigare nämnda Limes norrlandicus som utgör gräns. Gränsen i söder följer i stort sett bokens nordliga utbredningsgräns. Den risdominerade markvegetationen är inte lika frekvent i den boreonemorala regionen som längre norrut. Andelen ligger mellan . Örttyper är särdeles vanliga i norra och på på grund av hög kalkhalt i jordarna. Grästypernas omfattning ökar från norr () till söder (). Andelen ädellövskog, undantaget bokskog som nästan saknas, pendlar mellan . Den högre andelen återfinns längs kusterna. Kap 3 skogar 31 Länsvis areal av ägoslagen skogsmark och impediment; trädslagsfördelning på skogsmark (T=tall, G=gran, L=löv + torrträd) i procent av totalt virkesförråd och ägargruppers andel i den boreonemorala regionen (data från Riksskogstaxeringen) % av virkesför % av skogsmarksareal abc se tabell 3.2 De ursprungliga skogarna torde varit mycket varierade med bland- skogar av barr- och lövträd av många arter. Stora lokala variationer i mark- och fuktighetsförhållanden bidrog till detta. Genom varierande störningar uppkom många nischer och i kombination med hög bördighet gav det utrymme för en artrik flora och fauna. I Bergslagsområdet och , som täcks av barrskog, var elden den främsta störningsregimen, precis som i den boreala zonen. I sydöstra , där somrarna kan vara mycket torra, brann det på vissa ställen så ofta som . På grund av den höga brandfrekvensen och granens sena invandring bedöms stora områden ha dominerats av tall. På de mer bördiga slättområdena var förmodligen de ädla lövträden beståndsbildande. Dynamiken i den ädla lövskogen känne- 32 Kap 3 skogar tecknas av många och små störningar snarare än få och stora. Enstaka eller grupper av träd dör och lämnar plats för föryngring i luckorna. Vissa åldersklasser kan dock vara överrepresenterade till följd av epidemier orsakade av insekter eller svampar alternativt stormfäll- ningar. Vilka trädslag som dominerade pionjärfasen berodde mycket på slumpen. Antingen fanns det vegeterande föryngring som väntade på ljusinsläpp eller gällde det att ha en riklig frösättning vid den rätta tidpunkten. Busk- och fältskikt var i allmänhet väl utvecklade. De numera utdöda stora växtätarna (bl.a. uroxe och visent) kunde upp- rätthålla en viss luckighet i skogen och likheterna med senare tiders skogsbete kan antas vara stora. En stor andel av kärlväxterna i dessa skogar uppvisar anpassningar som är gynnsamma vid högt betestryck. Längs kusterna spelade stormfällningar en betydande roll som skogsföryngrare. Översvämningar vid våtmarker och vattendrag samt isskav i strandzoner kunde lokalt upprätthålla en dominans av pionjärlövträd. En stor del av artrikedomen i regionen är knuten till landskap som återkommande formats av människan. Perioden efter isavsmältningen inleddes med att nomadiserande jägare koloniserade. Utifrån pollendiagram kan man spåra periodiska bränder, som kan ha varit anlagda för att skapa bättre viltbete. Likaså antas det att man anlade skottskogar genom olika metoder, t.ex. ringbarkning för att gynna viltet. började en odlingskultur att utvecklas. Barrskog har alltsedan denna tid motverkats aktivt av bönderna. Bete och åkerbruk bedrevs exten- sivt och flyttades sannolikt omkring. Under sen bronsålder började man stenröja de kringflyttande åkrarna vilket gav upphov till s.k. hackerörslandskap. De utgörs av större områden som utnyttjats för boplatser, extensivt jordbruk med tillhörande hackerör (odlingsrösen) och gravplatser. (se avsnitt 7.4) kan man i pollendiagram utläsa en storskalig landskapsomdaning genom åkerbruk och slåtter. Man bedrev så kallat ängsbruk. Marken delades in åker, äng och utmark. Djuren fick gå på Kap 3 skogar 33 bete på utmarken under stor del av året. Ängen var motorn i systemet och upptog mångdubbelt areal jämfört med åkern. Man slog ängen och fick foder till djuren. Djurens gödsel lades sedan på åkern och gav så näring till människan. En rik flora av kärlväxter upprätthölls med tillhörande insektssamhällen. Ängen var ofta bevuxen med solitära lövträd. De kunde hamlas för att dryga ut vinterfodret. Arter som är knutna till grova lövträd och solexponerad ved gynnades på detta sätt av bondekulturen. Det gäller många vedinsekter, lavar och hålbyggande fåglar. Vidare främjades en flora som var anpassad till årligt återkommande slåtter. Även våt- marker slogs. Man kan anta att många av de skogbevuxna våtmarkerna med höga biologiska värden, t.ex. alkärr, är igenväxt våtmarksäng (sidvall). De flesta arter som funnits i de forntida skogarna kunde dock förmodligen överleva under inte alltför omdanade förhållanden. Svår- spridda organismer som snäckor och lavar klarade sig i otillgängliga partier. I bland brändes skogen för att ge bättre bete. På vissa ställen ökade brandfrekvensen avsevärt genom människans inverkan och danade därmed skogen på ett något annorlunda sätt än i det opåverkade tillståndet. Man antog förr att de forna naturliga växtätarna, som uroxe, skapade halvöppna naturliga beteslandskap. Inom senare forskning menar man dock att denna landskapstyp formats av människans röjningar, vanligen med eld eller ringbarkning, och boskap som skyddats från rovdjur. Under varma perioder medgavs bete året runt, vilket krävde mycket stora ytor. Avverkning skedde för att ge ved och virke till b yggnationer och stängsling. Framställning av kol, tjära och pottaska utvecklades i större skala och framåt. I de norra delarna av området utnyttjades skogen till driften av bergsbruken. I krävde glas- framställningen mycket bränsle. På stora arealer har flera generationer kulturskogar vuxit upp. Markanvändningskonflikter uppstod mycket snart mellan den tidiga industrins behov och bondens behov av att öka åker- och betesarealen genom svedjebruk. Efterhand som befolkningen ökade minskade djurhållningen och åkern upptog allt större arealer. Utan konstgödsel kunde man inte kompensera för näringsuttaget från äng och åker. 34 Kap 3 skogar använda större ytor och odla upp ängen - och för all del att utvandra i stor skala. Betestrycket ökade på utmarkerna som utarmades, särskilt genom vinterbete. På sina ställen var de skoglösa och hedartade. Skogarna var som mest undanträngda och man talade om skogsbrist t.o.m. i skogsbygderna. Med skog avsågs dock i äldre källor endast oskött utmarksskog. Röjd och hamlad skog på inägor eller betesmark ingick i ägoslagen äng, hed etc. ser vi ett landskap där storskaligt jordbruk bedrivs koncen- trerat till de bördigaste områdena. Övrig åker- och hagmark är till stor del under igenväxning. Skogsmarken upptas till allra största delen av kulturskogar där granen gynnats. Infrastruktur och bebyggelse har ersatt skogen på stora arealer. Våra tre sydligaste län (, och ) anses tillhöra den nemorala regionen (tabell 3.5). Området är en del av den Centraleuropeiska tempererade lövskogszonen. Den norra gränsen kan sägas ligga där granen och bokens naturliga utbredningsgränser möts. Markvegetationen på skogsmark är vanligen gräs- eller örtdominerad. Ristyper utgör av arealen. I sydvästra saknas skogsmark nästan helt . Kap 3 skogar 35 Länsvis areal av ägoslagen skogsmark och impediment; trädslagsfördelning på skogsmark (T=tall, G=gran, L=löv + torrträd) i procent av totalt virkesförråd och ägargruppers andel i den nemorala regionen (data från Rikskogstaxeringen) T G L Bolag a % av virkesför. abc se tabell 3.2 Den naturliga vegetationen i området utgörs i första hand av lövträd. Främst de ädla lövträden ek, bok, alm och ask. Även tall tillhör det naturliga inslaget på sandigare marker. Lövurskogens dynamik har beskrivits ovan under den boreonemorala regionen. Likheterna med den nemorala regionen är stora. Antalet arter av såväl träd som kärlväxter var och är störst i denna region på grund av det mildare klimatet och tidigare markanvändning. Vi har kvar små mängder av avenbok, lind och lönn. På fuktiga och näringsrika marker kunde alm och ask dominera. Asken har förmågan att från ett vegeterande stadium snabbt fylla ut luckor som uppstått vid en störning. Almens (numera ofta drabbad av almsjuka) inväxning i beståndet går mer stegvis då den har bättre förmåga att växa i skuggig miljö. De allra svagaste markerna var bevuxna med låga och taniga ekar, såväl den nu sparsamt förekommande bergseken som den vanligare skogseken. Längs bäckar och fuktdråg samt i raviner branter kunde, med svenska mått mätt, mycket artrika samhällen utvecklas. Rik tillgång på död ved, återkommande mindre störningar som ras och översvämningar och god näringstillgång skapade ett otal nischer för kärlväxter, mossor och ryggradslösa djur. På mindre bördiga moränmarker var boken mest konkurrens- kraftig. Boken brukar kallas gran. Det är ett sekundär- trädslag och bildar skuggiga, enhetliga bestånd med liten inblandning 36 Kap 3 skogar av andra trädslag. Bokskogens krontak sluter tätt och löven som faller till marken är svårnedbrytbara. Det gör att det sällan utvecklas något rikare mark- och fältskikt. I näringsrikare områden kan dock en artrik markvegetation förekomma. Stormfällningar i stor eller liten skala var förmodligen den vanligaste föryngrande störningen. I denna del av landet har den mänskliga påverkan varit som störst. De sydliga lövnaturskogarna trängdes tidigt undan av odling och betes- drift. Jordbrukets utveckling följde samma mönster som i den boreonemorala regionen. Genom jordbruket berikades skogens biolo- giska värden väsentligt. Skog har saknats helt i stora delar av området. I sydvästra finns inte heller någon skog att tala om. Vissa delar av utmarkerna utarmades genom vinterbete och där uppstod hedlandskap. På andra ställen stod skogen kvar, men betet präglade starkt skogen. På inägomarkerna togs boken bort, då den hämmade gräsväxten. Den fick dock betydelse på utmarkerna som ollonskog. Framför allt ask, lind och gynnades då deras lövverk var begärligt att hamla. Ek, som i för stor mängd försämrar jordmånen hölls helst nere i antal av bönderna, även om kronan och adeln värnade om detta trädslag. Virke togs ut för bränsle och byggnationer. De skånska korsvirkes- husen, med gles trästomme, kan tolkas som ett uttryck för virkesbrist. Med tillgång till ett stort antal trädslag utvecklades en stor skicklighet i att nyttja olika trädslag för specifika ändamål. ekskogar skattades hårt för skeppsbyggnadsändamål. återbeskogades stora arealer hedartad utmark med bok eller barrträd. I och hade utarmningen gått så långt att man kallade stora ljungtäckta områden för Svältorna. har beskogningen fortsatt med främst gran. Granfröet har i stor utsträckning tagits från kontinenten. utgörs mer än hälften av skogsmarksarealen av barrskog. Stora arealer skog och jordbruksmark har ersatts med bebyggelse och infrastruktur. Små områden med någorlunda skoglig kontinuitet hittas på mycket Kap 3 skogar 37 svårtillgängliga ställen och på de glest skogbevuxna betesmarkerna som håller på att växa igen. Gamla ekar och bokar med vida kronor vittnar även i kulturskogen om bondelandskapets glesa betesmarker. 38 Kap 4 Politik, lagstiftning och aktörer 4POLITIK, LAGSTIFTNING OCH AKTÖRER ·Sverige har genom ratificerandet av konventionen om biologisk mångfald förbundit sig att bevara den biologiska mångfalden. Detta återspeglas i miljöpolitiska beslut och beslutet om den nya skogspolitiken. Miljömålet på skogsmark är jämställt med ett produktionsmål. ·Strategin för att nå miljömålet på skogsmark utgår från att skogsnäringen tar ett uttalat sektorsansvar för miljön. Miljömålen skall ges samma betydelse som skilda ekonomiska överväganden. I praktiken skall miljömålen uppnås genom hänsyn vid det vardagliga brukandet, särskild hänsyn på känsliga områden samt inrättandet av naturreservat och andra skyddade områden. Det ekonomiska och praktiska ansvaret för detta skall delas mellan stat och markägare. ·I gällande lagstiftning anges minimikrav på hänsyn vid brukandet. I sammanhanget är det endast kulturminneslagen som ger staten möjlighet att kräva att markägaren avstår från brukande av skogsmark över den nivå då pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten utan att betala ersättning. ·Skogsstyrelsen och har båda påvisat behov om ytterligare medel för att säkerställa kända förekomster av biologiskt värdefull skog. Båda myndigheterna argumenterar för bevarandet av befintliga skyddsvärda områden, men avstår från att bedöma det långsiktiga behovet. Kap 4 Politik, lagstiftning och aktörer 39 ·Markägarna arbetar aktivt med naturhänsyn utöver lagens krav, vilket bl.a. framkommer vid återkommande uppföljningar. Det finns många drivkrafter bakom denna utveck- ling bl.a. kunskaper, eget intresse samt kund- och medborgarkrav. Mycket tyder på en fortsatt utveckling mot ökad naturhänsyn, men det är oklart hur stora arealer som kommer att beröras och för hur . Konventionen om biologisk mångfald Vid om miljö och utveckling i antogs konventionen om biologisk mångfald och de s.k. skogs- principerna. Fram hade 167 stater samt den Europeiska unionen anslutit sig till konventionen om biologisk mångfald, däribland (prop 1992/93:227, bet. 1993/94:JoU04, 1993/94:27). har tillsvidare inte godtagit någon av konventionens metoder för bindande tvistlösning, vilka innefattar bl.a. hänskjutande av tvisten till den . I propositionen medges dock att det inte kan uteslutas att underkastas den Internationella domstolens kompetens genom vår generella acceptans av domstolens kompetens i rättstvister avseende bl.a. tolkningen av fördrag. Konventionen är en av de mest vittomfattande internationella överenskommelserna . Med biologisk mångfald avses i konventionen variationsrikedomen bland alla levande organismer av alla ursprung och de ekologiska komplex i vilka dessa organismer ingår; detta innefattar mångfald inom arter, mellan arter och av ekosystem. Målet för konventionen att eftersträvas med dess relevanta bestämmelser, är bevarandet av den biologiska mångfalden, hållbart nyttjande av dess 40 Kap 4 Politik, lagstiftning och aktörer beståndsdelar och rättvis fördelning av nyttan som uppstår vid utnyttjandet av genetiska resurser, inklusive genom tillämpligt tillträde till genetiska resurser och genom lämplig överföring av relevant teknik, med hänsyn tagen till alla rättigheter till dessa resurser och tekniker, och genom lämplig finansiering. Riktlinjer för hur bevarandet skall åstadkommas finns i form av rekommendationer för inrättandet av skyddade områden, utarbetande av strategier och inkorporerande av miljöarbete i olika samhälls- sektorer. Forskning om bevarande och uthålligt nyttjande av biologisk mångfald skall stödjas och kunskapen skall spridas. Rätten för varje land att själv ta ansvar för och besluta om hur inhemska biologiska resurser skall utnyttjas slås fast. Utvecklade länder uppmanas att ekonomiskt stödja utvecklingsländer i deras arbete med att fullfölja konventionen. För att kunna göra uppföljningar upprättades en partskonferens. Skogsprinciperna är ett icke legalt bindande, auktoritativt uttalande om principer för global samstämmighet om brukande, bevarande och hållbar utveckling av alla slags skogar. De utgår bl.a. i från att i strävan mot en hållbar utveckling står människan i centrum. Skogens betydelse för ekonomisk och social utveckling framhålls i minst lika hög grad som dess rika förråd av biologiska arter och resurser. I anslutning till konventionen signerades också , vilket är ett handlingsprogram på miljöområdet inför nästa århundrade. En rekommendation var att genomföra en landstudie om tillstånd och hotbilder för den biologiska mångfalden. Den svenska landstudien publicerades som SNV Monitor 14 Biologisk mångfald i . har även ratificerat konventionen om internationell handel med utrotningshotade djur och växter, CITES. Konventionen är avsedd att skydda de djur vars existens är hotad på grund av fångst. Beroende på hotstatus föreskrivs begränsningar av handel samt in- och utförsel. Bland nästan uteslutande tropiska djur och växter märks de i förekommande varg, brunbjörn, lo och alla arter av rovfåglar och ugglor. Kap 4 Politik, lagstiftning och aktörer 41 Ur ett europaperspektiv har ingått två konventioner som berör vårt arbete: behandlar skydd för vilda djur och växter samt naturliga biotoper. Där anges djur och växter som måste ges kraftigt skydd t.ex. genom reservat. Enstaka nordiska växter finns upptagna och djuren är ungefär desamma som i CITES. Vidare finns en lista med arter där fångst och jakt måste regleras. Bonnkonventionen om skydd för flyttande arter av vilda djur syftar till att öka skyddet för arter som regelbundet passerar nations- gränser. Detta skall ske genom att stränga skyddsåtgärder genomförs för vissa arter och internationellt samarbete sker för andra. Arter aktuella för vårt arbete är alla våra rovfåglar. Vidare har EU beslutat om ett direktiv om skydd av vilda fåglar samt om skydd av habitat. Enligt fågelskyddsdirektivet skall medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att bevara naturligt förekommande fåglar. I första hand avses avsättning av skyddade områden, skötsel av dessa samt återställande av förstörda biotoper. Habitatdirektivet eller direktivet om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter antogs . Syftet med det är att bidra till att säkerställa den biologiska mångfalden genom bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter inom medlemsstaternas territo- rium. I Artikel 3 fastställs att ett sammanhängande europeiskt nätverk av särskilda bevarandeområden, Natura 2000, skall inrättas. Varje land skall inkomma med förslag på Natura 2000-områden där arter eller livsmiljöer enligt en viss lista finns. Många för viktiga naturtyper och arter saknas i habitatdirektivet. och har därför utarbetat ett förslag på ytterligare naturtyper och arter. Dessa är ännu inte införda i direktivet. Den lista med Natura 2000- områden som har insänd till innehåller endast redan skyddade områden. I regeringens skrivelse Det svenska miljöarbetet inom EU (1994/95:167) slås det fast att bevarandet av biologisk mångfald är ett av fyra prioriterade sakområden i EU-politik på miljö- området. 42 Kap 4 Politik, lagstiftning och aktörer har granskat insatser på miljöområdet. Granskningen ingår i ett program där medlemsländernas miljöpolicies och efterlevnaden av dessa följs upp. När det gäller bevarandet av biologisk mångfald konstateras att har en ändamålsenlig uppsättning lagar och ett antal klarlagda riktlinjer för sitt arbete. ansåg dock att det fanns brister när det gällde genom- förandet i form av ett representativt och omfattande system av skyddade områden. hänvisar till att ett stort antal arter är hotade. Rekommendationen är att sätter upp kvantitativa mål för arbetet med skyddade områden och förstärker resurserna och eventuellt policyinstrumenten för att åstadkomma detta. 4.2.1Strategi för biologisk mångfald - propositionen har fattat en rad beslut om riktlinjer och mål för miljövården. I det miljöpolitiska beslutet (prop. 1987/88:85, bet. 1987/88:JoU23, rskr 373) fastlades att varje samhällsektor har ansvar för god natur- och miljövård. I propositionen En god livsmiljö (prop. 1990/91:90, bet. 1990/91:JoU30, rskr. 1990/91:338) anfördes att skyddet av arter och naturmiljöer utgör en av hörnpelarna i naturvårdsarbetet. Målet skall vara att den biologiska mångfalden och den genetiska variationen skall säkerställas och natur- och kulturmiljöer skall skyddas. Skydds- områden inrättade med stöd av naturvårdslagen är en förutsättning för att bevara biologisk mångfald. Detta måste kompletteras med hänsyn vid utnyttjandet av biologiska resurser och annan verksamhet som påverkar biologisk mångfald. Det senaste övergripande beslutet är antagandet av Strategi för Kap 4 Politik, lagstiftning och aktörer 43 biologisk mångfald (prop 1993/94:30, bet. 1993/94:JoU9, rskr. 1993/94:87) Konventionen om biologisk mångfald utgör bakgrunden till propositionen. Målet är att bevara variationen inom och mellan arter och hos de ekologiska systemen. Motivet för att detta formuleras som följer: Den biologiska mångfalden är en förutsättning för ekosystemens fortlevnad och varaktigt liv på jorden. Allt levande - även människan - bygger sin exi- stens på denna mångfald och de livsuppehållande system den vidmakthåller. Strategin går bl.a. ut på att miljömålen skall ges samma betydelse som skilda ekonomiska överväganden i syfte att b ygga mänsklig verk- samhet på ekologisk grund.