sou · GLB343 · 1998-01-01 00:00:00 — -Prästgårdar skall vårdas och underhållas så att deras kulturhisto- riska värde inte minskas och deras utseende och karaktär inte förvans- kas. -På en prästgård som huvudsakligen har tillkommit före utgången av och som är kyrklig jord eller som har varit prästgård och ägs eller förvaltas av ett pastorat, får nya byggnader inte uppföras utan tillstånd. Detsamma gäller sådana åtgärder som innebär att byggnader eller anläggningar rivs eller ändras. -En prästgård som omfattas av definitionen ovan får inte överlåtas utan en föregående anmälan till . Härigenom får länssty- relsen möjlighet att bedöma det kulturhistoriska värdet och i före- kommande fall besluta att prästgården skall utgöra byggnadsminne eller kulturreservat innan överlåtelsen blir giltig. Om inte meddelar något beslut från det att en anmälan har kommit in, bortfaller hindret mot överlåtelse. Termen kulturreservat finns inte i kulturminneslagen i dess nuvarande lydelse. Kulturarvs- utredningen föreslår kulturreservat som benämning på skyddade om- Här skall nämnas att har lämnat ett annat förslag om kulturreservat (betänkande Miljöbalk [SOU 1996:103]). -får besluta att en prästgård enligt ovan inte skall omfattas av skyddsbestämmelserna. En möjlighet ges således att undanta sådana prästgårdar som inte anses ha ett tillräckligt kulturhistoriskt värde. - Det föreslagna lagskyddet kan utvidgas till att avse även nyare prästgårdar. och statens historiska museer (RAÄ) får nämligen besluta att en prästgård som huvudsakligen har tillkommit efter utgången av och som är märklig genom sitt kulturhistoriska värde, skall omfattas av bestämmelserna om tillstånds- och anmälningsplikt. -De prästgårdar som har förklarats som byggnadsminnen eller kulturreservat omfattas inte av skyddsreglerna i 4 kap. (dessa åtnjuter ju skydd enligt 3 kap. istället). -Egendomsnämnderna har som tidigare framgått (jfr avsnitt 4.1.6) möjlighet att utfärda vård- och användningsföreskrifter för prästgårdar som utgör särpräglade miljöer samt för byggnader på prästgårdar som har särskilt värde som exempel på "en viss tids byggnadsskick" (41 kap. 12 § kyrkolagen). Under förutsättning att beslutar att sålunda utfärdade föreskrifter skall gälla som skyddsbestämmelser enligt 3 kap. kulturminneslagen, omfattas dessa prästgårdar inte av skyddet i 4 kap. (utan av bestämmelserna i 3 kap.). föreslår att termen skyddsbestämmelser skall användas istället för den benämning som används i kulturminneslagen i dess nuvarande lydelse, nämligen skyddsföreskrifter. -Efter utgången av gäller bestämmelserna i 4 kap. endast för sådana prästgårdar som eller RAÄ har valt ut. I vad mån prästgårdar över huvud taget kommer att falla under be- stämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen är beroende av om Kultur- arvsutredningens förslag leder fram till en lagändring. Om förslaget genomförs kan prästgårdarna efter relationsändringen sägas vara in- delade i tre olika grupper, nämligen Prästgårdar som omfattas av skyddsreglerna i 3 kap. kultur- minneslagen. I denna grupp ingår dels de prästgårdar som har förklarats som byggnadsminnen eller kulturreservat, dels de prästgårdar som har omfattats av vård- och användningsföreskrifter enligt kyrkolagen, om har bekräftat att dessa föreskrifter skall gälla som skyddsbestämmelser enligt 3 kap. Prästgårdar som omfattas av bestämmelserna i 4 kap. kulturmin- neslagen. Prästgårdar som inte omfattas av bestämmelser i kulturminnes- lagen. Det torde vara svårt att uppskatta hur många prästgårdar som i sådant fall kommer att omfattas av bestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen. Först och främst skall erinras om att skyddet inte gäller för samtliga prästgårdar som faller under den angivna definitionen; från det totala antalet prästgårdar skall nämligen räknas bort sådana prästgårdar som omfattas av skydd enligt 3 kap. och för sig vara möjligt att med utgångspunkt från tillgängliga siffror beräkna hur många prästgårdar som initialt skulle komma att omfattas av ett generellt skydd enligt 4 kap. Här är dock viktigt att komma ihåg att efter utgången av kommer s kyddet enligt 4 kap. endast att omfatta de prästgårdar som särskilt har valts ut. Därtill kommer att antalet prästgårdar som omfattas av bestämmelserna i 4 kap. kan kom- ma att minska genom försäljningar. Något hinder mot överlåtelse före- ligger inte och föreslås inte heller av Kulturarvs- utredningen. En prästgård kan således - oavsett kulturhistoriskt värde - komma att säljas. I sammanhanget skall även erinras om RAÄ:s möjlighet att utvidga tillstånds- och anmälningsplikten. har i en enkät t ill egendoms- nämnderna frågat bl.a. om arbetet med skötselföreskrifter. Av sam- manställningen av enkätsvaren (jfr slutbetän- kande, bilaga 3, tabell 9) framgår att antalet prästgårdar som är kyrklig jord enligt uppgift uppgår t ill 1 134 stycken samt att det endast är i två stift som egendomsnämnderna har meddelat skötsel- föreskrifter (totalt för 91 prästgårdar). Antalet prästgårdar och tidigare prästgårdar som har förklarats som byggnadsminnen anges enligt uppgift från RAÄ vara 43 stycken. Enligt vad som framgår av sammanställningen förefaller det emellertid pågå ett relativt omfattande arbete med att utfärda skötselföreskrifter. För det fall detta arbete slutförs - och bekräftar föreskrifterna - torde det innebära att ett stort antal prästgårdar kommer att omfattas av bestämmelserna i 3 kap. kulturminneslagen. I uppdrag ingick att överväga be hovet av nya regler för de norrländska kyrkstäderna. Bakgrunden till uppdraget är att den nuvarande offentliga regleringen, kungliga brev , inte anses motsvara det syfte som eftersträvas , nämligen att bevara kyrkstädernas kulturhistoriska värden och kyrkstadstraditionen. definierar i sitt betänkande kyrkstad som "en samling stugor och stallar uppförda invid kyrkan som t illfälligt husrum framför allt vid kyrkobesök, men också vid andra tillfällen då socken- borna hade ärende till kyrkplatsen som vid marknad, sockenstämma, ting eller skatteuppbörd". Kyrkstäderna var inte avsedda för permanent boende utan användes för tillfällig övernattning vid sockenbornas besök vid kyrkplatsen. Flera kyrkstäder utnyttjas fortfarande på detta traditionella sätt. Enligt det förslag som har lagt fram bör kyrkstäderna ses som kyrkliga kulturminnen och skyddsbestämmelser bör föras in i 4 kap. kulturminneslagen. De regler som föreslås innebär i korthet följande. -Kyrkstäder skall vårdas och underhållas så att deras kulturhisto- riska värde inte minskas och deras utseende och karaktär inte förvans- kas. -Kyrkstäder får inte ändras på något väsentligt sätt utan länsstyrel- sens tillstånd. -får förordna om en skyldighet för innehavare av lägenheter inom en kyrkstad att anmäla ägarbyten till . Det finns i betänkande en sammanställning med uppgifter angående kvarvarande kyrkstäder (jfr Kulturarvsutred- ningens betänkandet bilaga 3, tabell 10). Av denna sammanställning framgår bl.a. att det finns 16 stycken bevarade kyrkstäder. Marken ägs av kyrkan (10), kommunen (5) samt kyrkan, samerna (1). När det gäller husen ser ägandeförhållandena annorlunda ut. Som husägare anges privat (13), kommun (1), stiftelse (1) och hembygdsförening (1). har i betänkandet Skyddet av kulturmiljön (SOU 1996:128) lämnat ett förslag som, om det genomförs, innebär att kyrkstäder och i viss utsträckning även prästgårdar kommer att omfattas av bestämmelserna om kyrkliga kulturminnen. Enligt kommitténs bedömning skall den statliga kyrkoantikvariska ersätt- ningen inte omfatta kostnader som avser förvaltningen av dessa objekt. Om förslag genomförs innebär detta att ett - låt vara okänt - antal prästgårdar kommer att omfattas av bestäm- melserna i 4 kap. kulturminneslagen vid relationsändringen. Fråga upp- kommer i vad mån åtgärder som vidtas avseende dessa prästgårdar skall omfattas av den statliga ersättningen. Prästgårdarna ingår i det kyrkliga kulturarvet och är viktiga i den kyrkliga miljön. Obestridligt har de ett kulturhistoriskt värde som motiverar ett särskilt skydd, vilket i sin tur kan medföra extra kostnader. Prästgårdarna har dock ett marknadsvärde på ett annat sätt än exempelvis kyrkobyggnaderna. Som ovan har framgått finns det inte, och kommer troligen inte heller att finnas, något hinder mot en försäljning. Härtill kommer möjligheterna att - oberoende av vem som är hyresgäst - erhålla hyresintäkter vid upplåtelser. När det gäller prästgårdar torde inte heller antikvariska synpunkter i någon större utsträckning innebära inskränkningar i fråga om möjligheten att använda byggnaden för avsett ändamål, dvs. Här skall vidare beaktas att prästgårdarnas huvudsakliga funktion är att vara privatbostad, varför de inte på samma sätt som de objekt som omfattas av skyddsbestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen, är tillgängliga för var och en. I detta sammanhang skall vidare erinras om de möjligheter som enligt nu gällande bestämmelser finns att erhålla bidrag bl.a. till kultur- historiskt motiverade överkostnader vid ombyggnad, renovering och underhåll av bostadsbebyggelse (2 § förordningen [1993:379] om bidrag till kulturmiljövård). Med hänsyn till vad som ovan har anförts finner kommittén vid en samlad bedömning att den statliga kyrkoantikvariska ersättningen inte skall användas till vård och underhåll av prästgårdar. De kostnader som kan uppkomma för bevarandet av kulturvärdena när det gäller kyrkstäderna torde framför allt kunna knytas till bygg- naderna. Som framgår ovan är husen i övervägande antal fall i privat ägo - kyrkan har inte i något fall angivits som ägare. Om kulturhisto- riska överkostnader skulle uppkomma för kyrkan såsom markägare, måste de intäktsmöjligheter som finns beaktas, exempelvis som en följd av markupplåtelser. Mot bakgrund av vad som här har anförts finner kommittén att det inte finns skäl att låta den statliga ersättningen omfatta förvaltningen av kyrkstäderna. 13Kulturminneslagen och de kyrkliga kulturminnena Som en utgångspunkt för kommitténs arbete anges i direktiven att kulturminneslagens skydd för kyrkliga kulturminnen skall behållas även vid ändrade relationer mellan staten och (dir. 1995:162, sid.14). I den tidigare framställningen har framkommit att kommittén föreslår att kulturminneslagen kompletteras i ett par avseenden, bl.a. med bestämmelser om den statliga kyrkoantikvariska ersättningen och om möjlighet att ingripa för att åstadkomma rättelse (se avsnitt 10.4). Förutom de förslag som kommittén lämnar angående kompletterande bestämmelser föranleder relationsändringen i sig behov av vissa ändringar. Detta beror bl.a. på att den närmare kyrkliga organisationen - förutom vissa grundläggande bestämmelser i lagen om - inte kommer att vara offentligrättsligt reglerad och därmed inte kan ingå som en del av kulturminneslagens bestämmelser. I detta sammanhang skall erinras om att kommittén inte finner att hänsyn till de kulturhistoriska värdena motiverar en särskild offentligrättslig reglering av var ansvaret för de kyrkliga kulturminnena skall ligga (se avsnitt 10.1). I det följande behandlas frågan om överlåtelse av en kyrkobyggnad samt om inventarier på kyrkotomt. När det gäller övriga kompletteringar och ändringar hänvisas till den tidigare framställningen samt till specialmotiveringen, avsnitt 19.1. Här skall erinras om att har lämnat ett förslag till ändringar i 4 kap. kulturminneslagen i betänkandet Skyddet av kul- turmiljön (SOU 1996:128), se bilaga 3. 150 Kulturminneslagen och de kyrkliga kulturminnena Kulturminneslagen skall kompletteras med en bestämmelse om den kyrkoantikvariska ersättningen och dess fördelning samt vidare med en bestämmelse om möjlighet att ingripa för att åstadkomma rättelse. En överlåtelse av en kyrkobyggnad skall anmälas till som har att besluta i fråga om bygg- nadsminnesförklaring. Inventarier av kulturhistoriskt värde på kyrkotomter skall omfattas av bestämmelserna om skydd. Av 4 kap. 3 § kulturminneslagen framgår att en kyrkobyggnad som är uppförd före utgången av inte får ändras på något väsentligt sätt utan tillstånd. Tillståndspliktiga åtgärder är exempel- vis rivning, flyttning och ombyggnad; och statens historiska museer (RAÄ) har möjlighet att besluta att tillståndsplikten skall utvidgas till att avse även kyrkobyggnader som är utgången av (4 kap. 4 §). Däremot finns det inte nå om överlåtelse av en kyrkobyggnad . En kyrkobyggnad skulle således - om det inte föreligger några andra hinder - kunna överlåtas utan att det har funnits möjlighet att se till att skyddsregler till förmån för de kulturhistoriska värdena gäller även därefter. Denna ordning kan inte anses tillfredsställande. Som har anförts (se avsnitt 11) får det förutsättas att det endast är undantagsvis som en kyrka kommer att tas ur bruk. Det får sålunda antas att det blir ytterst sällsynt med en överlåtelse av en kyr- kobyggnad. Det är dock angeläget att det i dessa fall finns möjlighet att tillgodose de kulturhistoriska skyddsintressena. Mot bakgrund av vad som ovan har sagts föreslår kommittén följan- de. En överlåtelse av en kyrkobyggnad skall anmälas till . På detta sätt får möjlighet att tillgodose behovet av skydd för de kulturhistoriska värdena genom en byggnadsminnesförklaring enligt 3 kap. kulturminneslagen. Överlåtelsen blir inte giltig förrän antingen har förklarat byggnaden som byggnadsminne eller har meddelat att någon byggnadsminnesförklaring inte är aktuell. Fram till dess omfattas byggnaden av bestämmelserna om skydd för kyrkobyggnader. En inom vilken besked måste lämnas skall dock anges. Som längsta tid bör sättas från det att en anmälan kommer in; bör dock självfallet meddela sitt ställningstagande . Om inte besked lämnas inom SOU 1997:43 Kulturminneslagen och de kyrkliga kulturminnena 151 angiven tid blir överlåtelsen ändå giltig. Detta hindrar givetvis inte att en byggnadsminnesförklaring utfärdas . Anmälningsskyldigheten bör sammanfalla med tillståndsplikten, dvs. omfatta kyrkobyggnader som är uppförda före utgången av och sådana kyrkob yggnader som RAÄ har valt ut med stöd av 4 kap. 4 §. Till skillnad mot vad som gäller för skydd enligt 4 kap., skall de närmare skyddsreglerna för byggnadsminnen preciseras i särskilda skyddsföreskrifter, som skall utfärdas av i samband med byggnadsminnesförklaringen (3 kap. 2 §). Härigenom blir det möjligt att anpassa skyddet efter de speciella förutsättningarna i varje enskilt fall. skall ange hur vården och underhållet skall bedrivas samt i vilka avseenden byggnaden inte får ändras. kan omfatta såväl exteriören som interiören. Om det behövs får de även innehålla bestämmelser om att ett område kring byggnaden skall hållas i sådant skick att byggnadsminnets ut- seende och karaktär inte förvanskas. Denna möjlighet kan vara av betydelse i detta sammanhang eftersom skyddet för kyrkotomt är direkt kopplat till kyrkobyggnaden (enligt definitionen i 4 kap. 2 § andra stycket), dess funktion och miljö (jfr 4 kap. 2 § tredje stycket). När det gäller en begravningsplats är skyddsbestämmelserna tillämpliga oberoende av om det finns någon kyrkobyggnad på området eller ej, jfr 4 kap. 12 § kulturminneslagen, 1 kap. 1 § begravningslagen (1990:1144). Här skall även erinras om att s kyddet för en begrav- ningsplats också omfattar sådana byggnader på området som inte är kyrkobyggnader (4 kap. 12 § andra stycket). Detta skydd är emellertid kopplat till området som sådant och dess kulturhistoriska värde (jfr avsnitt 6.5). Den av kommittén föreslagna lösningen överensstämmer i princip med det förslag som har lämnat beträffande överlåtelse av prästgårdar. Avslutningsvis skall nämnas att har lämnat ett förslag om att ett områdesskydd skall införas i kulturminneslagen (kulturreservat). Som exempel på områden som bör kunna skyddas nämns bl.a. "....kyrkliga m iljöer med kyrka och prästgård ...." (se Kul- turarvsutredningens betänkande Skyddet av kulturmiljön [SOU 1996:128, sid. 123]). Det skall noteras att bestämmelserna om skydd för inventarier enligt sin ordalydelse inte torde omfatta inventarier som finns på kyrkotomter (jfr 4 kap. 6 § "hör till kyrkobyggnad eller annan kyrklig byggnad eller begravningsplats"). Om det på en kyrkotomt finns inventarier av kulturhistoriskt värde bör dessa omfattas av skyddsbestämmelserna. Ett tillägg bör därför göras i detta avseende. Här skall nämnas att grund- läggande bestämmelser om inventarier tidigare fanns i förordningen 152 Kulturminneslagen och de kyrkliga kulturminnena (1942:929) om vården av vissa kyrkliga inventarier. I denna förordnings första paragraf gjordes en exemplifiering av inventarier som kunde skyddas samt angavs att skyddet gällde inventarier i "kyrka, gravkor eller eljest i kyrkas hus eller förvaringsrum" samt även "föremål som uppställts å kyr kogård". Benämningen kyrkogård torde härvid ha innefattat gravområden invid en kyrkobyggnad - oavsett om de var i bruk eller ej (jfr exempelvis Statens planverks författningssamling PFS 1984:5, sid. 12-13). 14 De kyrkliga arkivens betydelse De kyrkliga arkiven är en oersättlig del av vårt nationella kulturarv. Det rör sig om ett omfattande material som har växt fram kontinuerligt under århundradena och som speglar växlingarna när det gäller uppgifter och förvaltning, likaväl som samhällsutvecklingen i stort. Arkivens betydelse skall ses i belysning av den roll som kyrkan har haft genom tiderna. De är tillkomna hos skilda organ inom kyrkan och är olika till såväl innehåll som omfattning. Materialet torde vara unikt i sin fullständighet och detaljrikedom. Här skall pekas på de möjligheter att ta del av handlingarna som följer av offentlighetsprincipen. Arkiven har sina rötter i medeltiden. I regel tar de dock sin början , då man började föra s.k. ministerialböcker med uppgifter om födda, vigda och döda. Genom kyrkolag t illkom de första, för hela landet gällande föreskrifterna om kyrkobokföring. I en s.k. kyrkobok skulle bl.a. räkenskaper, ekonomiska längder, socken- stämmobeslut, anteckningar om in- respektive utflyttade samt minis- terialanteckningar föras in. En nyhet var de s.k. katekismilängderna, som sedan utvecklades till husförhörslängder. kan alltså tre beståndsdelar urskiljas i kyrkoarkiven, nämligen handlingar rörande den ekonomiska förvaltningen, handlingar som avspeglade det som senare skulle komma att kallas folkbokföring samt handlingar av "" natur, exempelvissockenstämmoprotokoll. Den svenska kyrkbokföringen, som påbörjades genom förandet av ministerialböcker, hör till den äldsta i världen. För hela landet gällande formulär avseende ministerialböckerna, husförhörsbok och in- respektive utflyttningslängd fastställdes . Helt bindande regler för kyrkobokföringen infördes genom förordningen om kyrko- böckers förande. Genom folkbokföringsförordning och -kun- görelse infördes en ny serie, församlingsliggaren, som bestod av personakter, en för varje person, och som förvarades i pärmar i ordning efter fastigheter. Enligt de regler som infördes genom folk- bokföringsförordning skulle församlingsboken föras enligt lösblads- system och bestå av ett aktuellt register och ett avställningsregister. har de lokala skattemyndigheterna 154 De kyrkliga arkivens betydelse övertagit ansvaret för folkbokföringen. ändrades hela systemet för folkbokföringen. De kyrkliga arkiven används flitigt för olika ändamål. De är av stort värde från forskningssynpunkt. Materialet utgör en värdefull bas för forskning inom en rad olika ämnesområden, som exempel kan nämnas kyrkohistoria, konsthistoria, kulturgeografi, demografi, sociologi och ekonomi. Det finns material som är av särskilt intresse vid forskning kring skol- och sjukvårdsförhållanden. är vidare en viktig informationskälla för hembygdsforskning och annan forskning med lokalhistorisk anknytning. Det kraftigt ökade intresset för släktforskning har inneburit en stor efterfrågan på tillgång till uppgifter. Handlingarna i de kyrkliga arkiven används vid såväl "yrkesmässig" forskning, som forskning som bedrivs av privatpersoner. Förutom för forskningen är arkiven av betydelse med hänsyn till förvaltningens och rättskipningens behov av information. Det torde framförallt vara kyrkobokföringsarkiven som är av intresse - i synnerhet de löpande folkbokföringsregistren. Dessa används exempelvis för släktskapsutredningar vid bouppteckningar och arvsskiften. De olika arkiven skiljer sig åt inte bara när det gäller innehåll och omfattning utan även beträffande "användningsområde". Vissa arkiv används i första hand för forskningsändamål, medan andra främst kommer till bruk inom förvaltningen och rättskipningen. Det stora in- tresse som arkiven åtnjuter understryker betydelsen av att de vårdas och behandlas på ett ändamålsenligt sätt. I detta sammanhang skall de kyrkliga arkivens betydelse som en del av vårt nationella kulturarv, kulturarvsaspekten, betonas. Arkiven fyller en viktig funktion när det gäller att belysa landets utveckling och det är angeläget att möjlighet finns att ta vara på de kunskaper och erfarenheter som kan vinnas ur materialet. I 2 kap. tryckfrihetsförordningen finns bestämmelser om allmänna handlingars offentlighet. Handlingsoffentligheten innebär i princip att var och en har rätt att ta del av allmänna handlingar (2 kap. 1 §, 14 kap. 5 § andra stycket). Det är viktigt att notera att handlingsoffentligheten enligt tryckfri- hetsförordningen endast gäller allmänna handlingar . Är det inte en allmän handling, finns det inte någon rätt att ta del av den och det före- ligger inte någon skyldighet att lämna ut den. Även om handlingen är allmän, kan rätten att ta del av den vara begränsad enligt bestämmelser i sekretesslagen. Med handling avses dels en framställning i skrift eller bild, dels en upptagning som man kan läsa, avlyssna eller uppfatta på annat sätt endast om man har hjälp av något tekniskt hjälpmedel (2 kap. 3 §). Handlingsbegreppet innefattar alltså inte bara "traditionella" handlingar (skrift och bilder på papper m.m.), utan även exempelvis bandinspel- ningar och upptagningar för ADB. En handling är allmän om den förvaras hos en myndighet och enligt särskilda bestämmelser är att anse som inkommen till eller upprättad hos myndigheten (2 kap. 3 §). De handlingar som inte uppfyller dessa kriterier är inte allmänna och omfattas således inte av offentlighets- principen. Myndigheter kan sägas vara de organ som ingår i den statliga och kommunala förvaltningen. Vidare jämställs bl.a. kyrkomötet och beslutande kommunala församlingar med myndigheter (2 kap. 5 §). Det kan nämnas att en av regeringen tillsatt kommitté betraktas som en egen myndighet. En handling anses enligt huvudregeln som inkommen när den har lämnats in till en myndighet från en utomstående (2 kap. 6 §). En handling är att anse som upprättad när den är expedierad - dvs. när den har sänts till någon utomstående (2 kap. 7 §). En handling som inte expedieras, är upprättad när det ärende den hör t ill har slutbehand- lats. Handlingar som inte expedieras och som inte heller tillhör ett visst ärende, är upprättade när de har justerats eller på annat sätt färdigställts. För vissa handlingar - t.ex. diarier, domar och andra beslut - finns sär- skilda bestämmelser. Utkast och koncept till t.ex. myndighets beslut eller skrivelse och annan därmed jämställd handling som inte har expedierats, anses i regel inte som allmänna handlingar, om de inte tas om hand för arkivering (2 kap. 9 §). Detsamma gäller för minnesanteckningar. Med minnes- anteckning avses här promemoria eller liknande som görs endast för ett ärendes beredning och som inte tillför ärendet några sakuppgifter. Som ovan har framgått är rätten att ta del av allmänna handlingar inte oinskränkt. I 2 kap. 2 § anges att handlingsoffentligheten får be- gränsas, dock endast för vissa, särskilt angivna, intressen. Närmare bestämmelser om vilka handlingar som kan vara hemliga finns i sekre- tesslagen (1980:100), som systematiskt anknyter till tryckfrihetsförord- ningen (jfr nedan). 15.1.2Utlämnande av allmänna handlingar