sou · GLB3158d3 · 1998-01-01 00:00:00 — är utbildad läkare från . Han har fått sina betyg värderade – några genom prövning – och kompletterar sin utbildning med vissa kurser på medicinsk högskola. Han har också inhämtat kunskaper i svenska mot- svarande en viss kravnivå. Han kan nu arbeta som läkare i . För prövningar på grundläggande och gymnasial nivå på kurser i allmäna och ekonomiska ämnen har komvuxenheterna vanligtvis egna lärare med god kompetens. Där så ej är fallet kan en lärare från exempel- vis en gymnasieskola anställas ett antal timmar för att pröva och betyg- sätta den prövande. En annan form av prövning, som sker i högskolans regi, kan högskole- provet sägas utgöra. Genom detta prövas ett stort antal människor, varvid deras kunskaper inom vissa områden bedöms. Ett godkänt resul- tat vid detta prov ger grundläggande behörighet för högskolestudier - oavsett tidigare skolbakgrund. Reell kompetens och formella betyg Om man kan säga att den samhällsstödda vuxenutbildningen är duktig på att placera in sina kursdeltagare på rätt nivå och – när det gäller komvux och SSV samt universitet och högskolor – att föreslå och genomföra prövningar i så kallade klassiska ämnen, så måste man med beklagande konstatera att kreativiteten inte sträcker sig längre. Låt oss igen ta några exempel. Han har arbetat i restaurangkök sedan han slutade . I början fick han mest skala potatis och hålla rent efter de andra, men han har mer och mer arbetat sig in i branschen och är nu en rätt duktig kock. Han kommer till komvux i kunskapslyftstider och inser att han behöver en grundutbildning och att han måste läsa in i hel gymnasial utbildning, exempelvis med ekono- misk inriktning. Varför ges inte Hans möjlighet att pröva och få betyg på alla kurser, där han har kunskaper? Kurserna inom restaurangprogrammet är ju också gymnasiala! är friställd från , där hon arbetat . Hon har gått många så kallade fortbildningskurser, som hennes arbetsgivare anordnat men har i botten enbart grundskola (finsk). Hon talar dålig svenska. Hon har blivit rekommenderad att läsa svenska som andra språk, svenska och engelska på grundskolenivå, innan hon börjar läsa in en hel gymnasial utbildning med samhällsvetenskaplig inriktning för att sedan kunna fortsätta på en vårdhögskola. Varför ges inte Soili möjlighet att pröva och få betyg på alla kurser, där hon har kunskaper? Kurserna inom omvårdnadsprogrammet är ju också gymnasiala! Att människor – blivande kursdeltagare eller ej – skulle kunna få sina reella yrkeskunskaper dokumenterade i formella betyg tycks vara mycket ovanligt – för att inte säga overkligt! Ändå har flertalet av arbetslösa som söker till komvux och SSV erfarenhet – ibland gedigen erfarenhet – av arbetsområden mot vilka flertalet karaktärsämnen i gymnasial utbild- ning lutar sig. Ett skäl till att prövningar av reell yrkeskompetens i praktiken inte förekommer i komvux och SSV är givetvis att lärarkompetens inom yrkesområdena oftast saknas. Det finns dock anledning att något litet lyfta blicken från plogfåran. Att timanställa en yrkeslärare från gym- nasieskolan är givetvis en möjlighet – om det finns en gymnasieskola i kommunen. Det är möjligt att så har skett någonstans. Ett annat alterna- tiv skulle kunna vara att timanställa en yrkeskunnig person för att pröva och värdera (betygsätta) en prövandes yrkeskompetens. Det senare fallet ställer givetvis stora krav på enheten när det gäller att ge den prövningsförrättande goda förutsättningar i form av exempelvis kunska- per i kursens mål och betygskriteriernas krav. Kvalitetskraven får inte åsidosättas. Två negativa resultat erhålls genom att bortse från det faktum att många sökande till olika samhällsstödda vuxenutbildare redan har kun- skaper i gymnasiala yrkesämnen. 1.Den sökande får inte tillgodoräkna sig sina verkliga kunskaper inom det gymnasiala området. Det kan innebära förseningar i studi- erna, vilket får såväl samhällsekonomiska som privatekonomiska konsekvenser av negativt slag. 2.I stället för att den sökande skulle kunna bli stimulerad av att i vägledningssamtal bli upplyst om att han/hon redan har delar i en gymnasial utbildning – som emellertid måste formaliseras i betyg – blir resultatet snarare det motsatta: Självförtroendet minskar – man måste börja om från början i ämnen, där man troligen tidigare inte lyckats särskilt väl. Självfallet måste den samhällsstödda vuxenutbildningen ge alla – såväl blivande kursdeltagare som andra – möjlighet att överföra sina reella kompetenser till formella betyg. På grundläggande och gymnasial nivå sker detta oftast i komvux och SSV. På eftergymnasial nivå sker det på universitet och högskolor. Samverkan mellan utbildning och arbetsliv Den reella kunskap man bär med sig från samhälls- och arbetsliv skall kunna beaktas när man vill utbilda sig vidare och när man vill skaffa sig formella meriter. Än bättre vore det ju om de – åtminstone i vissa fall – utan diagnostisering och prövning skulle kunna ge betyg. Det fick då kanske inskränkas till två betygssteg, Godkänd eller Icke godkänd. Ett – av flera – områden där det skulle kunna vara möjligt att samverka är inom olika statliga förvaltningar och/eller myndigheter (aktiebolag). Ett exempel skulle kunna avse utbildningar i Banskolan, där många förberedande utbildningar ger kunskaper som är fullt jämförbara med kurser inom det gymnasiala området. Ett annat exempel skulle försvarsmakten kunna utgöra, där vissa utbildningar kan ges civil an- vändning. Några exempel på sådana utbildningar skulle kunna vara utbildning för värnpliktiga som placeras hos , och . Vissa särskilda utbildningar skulle till och med kunna ge högskolepoäng eller certifikat för behörighet. Det handlar dock inte i huvudsak om kurser på högskolenivå utan om olika former av gymnasiala och postgymnasiala utbildningar. I vissa fall skulle kanske utbildningar hos statliga förvaltningar och/ eller myndigheter (aktiebolag) behöva kompletteras, exempelvis på kvällstid, för att kursinnehållet skall bli jämförbart fullt ut. Att värdera reell kompetens till formella betyg måste vara möjligt. I extremfall kan denna möjlighet dock ha vissa begränsningar. Att gå en kurs/cirkel ger förhoppningsvis inte bara kunskaper inom ett eller flera ämnen. Om utbildningen genomförs i måldokumentens anda ges också deltagarna möjlighet att utveckla sin sociala kompetens, sin flexibilitet och kreativitet. Så blir ju inte fallet i ett renodlat validerings- system, där utbildningsanordnarna enbart ansvarar för prövningar av reella kompetenser. Det torde dock även vara ovanligt att en vuxen enbart skulle behöva dokumentera reella kompetenser. Det skall väl snarare ses som en del i ett utbildningssammanhang, där deltagarna via prövningar skaffar sig formella betyg på reella kompetenser inom vissa ämnesområden och via studier i kurser/cirklar i andra ämnesområ- den. I ett renodlat valideringssystem ges inte heller tillfälle att skaffa sig förmågan att lära, vilket väl ändå i flertalet studiesammanhang ingår som ett delmål. Mot detta kan sägas att individen i viss utsträckning ändå redan måste ha inhämtat denna förmåga, eftersom vederbörande faktiskt skaffat sig kunskaper och färdigheter som skall valideras. För att skall bli framgångsrikt: Se den vuxnes erfarenheter inte bara som en tillgång i undervis- ningen utan som reella teoretiska kunskaper och/eller yrkes- kunskaper som kan och bör värderas också i formella meriter – betyg! Alla sätt att få reell kompetens validerad (prövad och betygsatt) är bra så länge utbildningens kvalitet ändock garan- teras. Det gagnar den enskilde, det gagnar samhället och det stärker vuxenutbildningens goda rykte. avslutade sin artikel tidigare i denna antologi med att ställa frågan hur vi kan säkerställa att den uppgradering av arbets- kraften som exempelvis sker i och som bygger på ämnes- och praktikbaserad utbildning svarar mot de organisatoriska och tekniska förändringar som sker i samhället. Det är en spännande fråga som egentligen också bör ses i perspektivet av artikel om basfärdigheter (Life Skills) av olika slag. Det finns utan tvekan risker med ett renodlat valideringssystem – att deltagarna inte ges möjlighet hämta in sådana kompetenser som svarar mot nya organisatoriska och tekniska förändringar i arbetslivet och som kan beskrivas i termer av social kompetens, kreativitet, flexibilitet, etc. Det är viktigt att man är observant på detta, så att – om så skulle vara fallet – motåtgärder snabbt kan sättas in. Det är också viktigt att bevaka att den samverkan mellan utbildningsanordnare och näringsliv, som skall komma till stånd i , verkligen blir en realitet. Det torde vara det bästa sättet att säkerställa den uppgradering av arbetskraf- ten som efterlyser. Utbildningsanordnare – särart och pedagogiska utgångspunkter Hur påverkas den pedagogiska verksamheten? I studieförbunden har vi på olika sätt och i olika grad arbetat med vuxenutbildning . Men vi har slagit vakt om den traditio- nella verksamheten – folkbildningen – och kanske i onödan tackat nej till att också arbeta med och utveckla vuxenutbildningen. , då inbjuder oss att medverka i den största sats- ningen på vuxenutbildning någonsin, inställer sig ett antal frågor som dels rör våra möjligheter att med hjälp av folkbildningserfarenheter påverka den framtida vuxenutbildningen i , dels har att göra med hur våra studieförbund kan komma att förändras och utvecklas i detta arbete. Följande frågor försöker jag här snarare beröra än besvara; någon självklar lösning har frågorna oftast inte. –Vilka skillnader finns mellan den traditionella folkbildningen och den vuxenutbildning som ger upphov till? –På vilka sätt kan folkbildningen bidra till att ett nytt vuxenutbildnings- system kommer till stånd? –På vilka sätt måste studieförbunden utvecklas och förändras för att kunna bidra till att blir basen för ett nytt vuxenutbildningssystem? Skillnader mellan traditionell folkbildning och vuxenutbildning Folkbildningen i är ordentligt genomforskad vad gäller dess bakgrund och historia. Några av de mest framstående hjältarna från folkbildningens historia är fortfarande mycket aktiva som debattörer och föreläsare och i högsta grad värda att läsas och lyssna på, men ibland verkar yngre folkbildare känna en vördnad som kanske är mer respekt- full än nyttig. När 1902 formulerade sin idé om studiecirkeln, var hans avsikt att ersätta de s.k. studiekurserna som bedrevs inom nykterhetsrö- relsen. Dessa studiekurser var egentligen föreläsningsserier med inslag av klassundervisning. De hade en kunnig lärare och ett stort antal deltagare, ibland upp . kritik av studie- kurserna grundade sig främst på att det var en sådan brist på kunniga lärare att verksamheten inte fick tillräcklig omfattning. Dessutom var studiekurserna svåra att förena med föreningsarbete och resultatet blev ofta ett så stort bortfall att många kurser inte kunde genomföras. Det vi, enligt min mening, främst kan lära av är inte hur han organiserade studierna , utan snarare hur han anpassade metoder och arbetssätt efter den tidens förutsättningar. När vi nu i slutet av seklet skall anpassa folkbildningen efter vår tids förutsätt- ningar, kan vi inte använda oss av metoder; han hämtade ju inte sina idéer års förutsättningar. Folkbildningens rötter är ungefär samtidiga med folkrörelsernas och några av folkrörelsernas kännetecken kan också – åtminstone delvis – karakterisera folkbild- ningen. –Idégemenskapen/-förankringen där motsatsen är neutralitet. Det är inte bara möjligt att låta en folkrörelses ideologi prägla de egna studierna; det är också en förutsättning för folkbildningen. –Kollektivtanken där motsatsen kan kallas för individualism och ytterligheten för egoism. Tillsammans är medlemmarna starka med hjälp av sin organisation och detta präglar också folkbildningen. Samarbete och hjälp kan i folkbildningen aldrig kallas fusk utan är i stället en av de pedagogiska förutsättningarna. –Integriteten/självständigheten där motsatsen är styrning eller påverkan.På samma sätt som en folkrörelse själv bestämmer sina mål och vägen dit, måste folkbildningen själv avgöra innehåll och arbetsformer. Påverkan sker allra starkast genom utbildning och därför är det viktigt vem som ansvarar för bildningsverksamheten. För folket och genom folket är inte bara ett slagkraftigt uttryck (förutom att det är titeln på en ovärderlig historiebok, som skrivit om folkbildningen) utan också ett genuint påstå- ende om den svenska folkbildningen. –Förändringsmotivetdär motsatsen kan benämnas anpassning. Driv- kraften i en folkrörelse är visionen om ett annorlunda samhälle, där rörelsens hjärtefrågor har vunnit allmän förståelse. Folkbildningen skall också vara ett instrument för att förändra och ifrågasätta det etablerade. –Självverksamhet är i motsats till undervisning folkrörelsernas egen metod som helt överensstämmer med folkbildningens. Det fanns historiskt inga andra än folkrörelserna själva som kunde svara för medlemmarnas och rörelsens utbildning och utveckling. Även om det finns pedagogiska och kunskapsmässiga resurser lite var- stans i samhället, måste folkrörelserna själva ansvara för sin utveck- ling och undvika att bli undervisade. Vuxenutbildning i studieförbunden inget nytt Någon undrar säkert hur studieförbunden lever upp till ovanstå- ende kriterier för folkbildningen. Hur är det t.ex. med den öppna verksamhet där studieförbunden i sina studieprogram vänder sig till allmänheten, och med den verksamhet som just nu engagerar ganska många arbetslösa på uppdrag av arbetsförmedlingarna? Svaret på frågorna är, enligt min mening, att dessa exempel till stor del utgör vuxenutbild- ning och inte traditionell folkbildning. Detta är alls inget nytt; så länge vi i studieförbunden haft samhällsbidrag (efter folkbildningsutredningen ) också för att ge människor utanför medlemsorganisationerna möjlighet att studera t.ex. språk i studiecirkel, har vi också bedrivit vuxenutbildning, låt vara inte i samma former som komvux. Skillnaderna mellan folkbildning och vuxenutbildning i studieförbund- ens verksamhet handlar, enligt min mening, inte i första hand om de folkbildningskriterier som beskrivs ovan. Dessa kännetecken framträ- der i olika grad också i vuxenutbildningen och bidrar till att särskilja studieförbundens utbildningsverksamhet från t.ex. komvux. Skillnaden ligger snarare i bakgrunden till verksamheten; rekryteringen, deltagar- nas motivation och mål samt kursformen – större grupper än i studiecirkeln påverkar helt naturligt genomförandet. Studieförbundens arbete i innebär därför i grunden inget nytt, förutom det faktum att samhället formellt gett oss i studieförbunden ett vuxenutbildningsuppdrag och därutöver möjlighet att visa att vi kan ingå i det vuxenutbild- ningssystem som avlöser . Hur kan folkbildningen bidra till ett nytt vuxenutbildningssystem? Några erfarenheter av vuxenutbildning Det finns en skillnad mellan vuxnas utbildningsönskningar och utbild- ningsbehov. Många kortutbildade önskar inte någon ytterligare utbild- ning, men det är rimligt att tro att de likväl har sådana behov. Utbildning är i sig motivationsskapande; den ändrar ofta deltagarnas inställning till utbildning och till deras egna behov av den. Många vuxna, som är främmande för utbildning, behöver ofta en knuff, t.ex. i form av uppsökande verksamhet, för att kunna se att utbildning också är något för dem. Grundproblemen med den uppsökande verksamheten har varit att den är resurskrävande, att det ofta saknats organisatoriska och ekono- miska ramar och att de utbildningsaktiviteter som satts igång har varit svåra att upprätthålla. Socialt stödjande aktiviteter, som vägledning och rådgivning har visat sig ha positiva effekter under utbildningen, liksom olika former av uppföljningsarbete, som kan stödja utbildningssvaga gruppers vidare utveckling. I den vuxenutbildning som vi i studieförbunden kommer att genomföra inom ramar bör vi därför betona följande: –En utbildningssituation som skapar sammanhang i tillvaron, dvs. ett sammanhang i utbildningen men också mellan innehållet och delta- garnas vardag. Innehållet och metoden i utbildningen skall kunna användas i deltagarnas livssituation. –Utgångspunkterna för utbildningen bör tas i praktiska arbetsmeto- der, i handens arbete. Det blir då en pedagogisk uppgift att finna metoder där praktik/arbete och utbildning kan integreras. –Utbildning måste omfatta hela människan, dvs. den skapande för- mågan måste få möjlighet att sammanlänkas med den intellektuella sidan i utbildningen. Detta är speciellt viktigt för kortutbildade. –Utbildning är en social process. Inlärningsmiljöerna måste därför se helt annorlunda ut än de som de kortutbildade har tidigare erfaren- heter ifrån. Trygghet och social säkerhet är nyckelord och utbildningssituationen måste avmystifieras. –Samverkan med andra utbildningsanordnare blir nödvändig. Detta kräver också att vi har en överblick över vuxenutbildningen i stort. –Utvärderingar måste ingå som naturliga inslag. I utvärderingen är det viktigt att urskilja dels bakgrunden med t.ex. förutsättningar, mål, innehåll och organisation, dels själva utbild- ningsprocessen med inlärning, undervisning, arbetssätt och även utfallet i form av resultat och effekter för deltagarna. Vår syn på pedagogik och kunskap Pedagogik står enligt uppslagsboken för: vetenskapen om uppfostran och undervisning. I den allmänna debatten betecknar pedagogik det som pågår i ett klassrum, eller snarare det som borde pågå, det önsk- värda. Den franske sociologen hävdar att pedagogik inte enbart är en vetenskap i traditionell mening utan en praktisk teori. Vetenskaper vill förklara fenomen medan pedagogiken enligt är en vägledning för handling. En praktisk teori befinner sig mellan konst och vetenskap. Det är alltså inte så tokigt att tala om konsten att vara lärare eller cirkelledare. Pedagogik ses ibland – också inom folkbildningen – mera som admi- nistration av studier och distribution av ämnen, studiematerial, kampan- jer osv. Men det viktigaste i pedagogiken måste vara att inlärning och kunskapsbildning sker. Om vi ser lite kritiskt på vår verksamhet är det inte fel att påstå att vi lägger ner mycket arbete på att organisera studier, ordna ledare, studie- material, lokaler, marknadsföring, administration osv. När sedan studie- cirkeln/kursen/utbildningen startar, lämnar vi ofta över en stor del av ansvaret till cirkelledaren. Vi måste se till att ansträngningarna är lika stora – eller till och med större – när själva kunskapsprocessen har startat och pågår. För oss i studieförbunden har tidigare pedagogik varit ett ovant be- grepp. Det har huvudsakligen använts i den akademiska världen; folk- bildningen har hämtat sina ursprungliga ideal från andra platser än universitet och högskolor. Trots detta behöver vi som arbetar med folkbildning och vuxenutbildning ett begrepp som pedagogik för att komma åt kvaliteten i vår verksamhet. Kunskap är mot bakgrund av alla definitioner ett minst lika besvärligt ord som pedagogik. När vi inom folkbildningen skall beskriva vår kunskapssyn är det därför frestande att förenkla och upprätta motsatspar där den positiva ytterligheten självklart står för den egna synen. Folkbildningens kunskapssyn skulle mycket kortfattat kunna beskrivas så här: –Kunskap är sådant som hjälper oss att förstå och som vi kan använda för att agera, förändra osv. –Kunskap uppstår i växling mellan teori och praktik. –Kunskap är kontroversiell, därför att den kan användas i föränd- ringar och utveckling. beskriver bildning som en före- ning av tre element: filosofi, vetenskap och konst. Den vetenskapliga delen innehåller bl.a. logik, objektivitet och specialisering medan filo- sofi och konst präglas av subjektivitet, förklaring och förståelse. har vetenskapen dominerat såväl bildningen som utbild- ningen, menar . Någon har elakt uttryckt detta som att vi informeras om allt mer men förstår allt mindre. Detta kan leda till att vår intuitiva känsla för överblick och sammanhang försummas. Trots detta tvingas vi ständigt göra rationella val där vi behöver denna över- blick och förståelse. definition av begreppet bildning utgör enligt min mening ett av de starkaste argumenten för att en folkbildningssyn skall få ett inflytande i vuxenutbildningen. Folkbildningens huvudmål – jämlikhet, demokrati och kulturdelaktighet – bör såväl i form som innehåll vara ett rättesnöre också för vuxenutbildningen. En demokrati förutsätter aktiva, tänkande och skapande människor. Till basfärdigheterna brukar vi bl.a. föra att kunna tala, skriva, läsa. Dessa kunskaper är inte enbart tekniska utan har mycket med mänskliga kvaliteter att göra som självförtroende, fantasi, humor, lugn, rytm. Just denna helhetssyn eller förening av filosofi, vetenskap och konst kan bli folkbildningens viktigaste bidrag i och i den vuxenutbildning som avlöser lyftet. Förutsättningen är att studieförbunden är medvetna om problemet och ser till att det inte löses med hjälp av luddiga – eller flummiga – metoder utan så att effektivitet och andra högt ställda krav uppfylls i utvärderingarna. Ytstruktur – djupstruktur. Målen för vuxengymnasiet presenteras dels som fakta och dels i form av strukturer eller problemområden som deltagarna skall behärska eller förstå. Det är viktigt att mål som utgörs av enbart fakta också kan placeras i ett hanterbart sammanhang, så att de kan användas för att få överblick i en fråga eller för att kunna gå vidare i studierna. I annat fall riskerar inlärningen att inskränka sig till ytan. uppfattas inlärning – inte minst av studieovana vuxna – som om man staplar kunskaper ovanpå varandra, ungefär som varor. Denna syn brukar beskrivas som en kvantitativ syn på inlärning och kunskaper. Sådana kunskaper blir då frågesport-kunskaper, som namn och årtal. rör det sig om kunskaper som förklarar t.ex. varför något hände. Svårighetsgraden ökar ju mer perifera kunskaperna är. Denna typ av kunskaper leder sällan till att nya kunskaper utvecklas under studiernas gång. Den kvalitativa synen bygger på insikten att all mänsklig inlärning är beroende av innebörd och meningsfullhet. I stället för att intressera sig för hur mycket som lärs, är den kvalitativa synen intresserad av vad som lärs. Självförtroende – grunden för att gå vidare Jag vill med vuxenundervisning att människor med sina rika erfarenheter av arbetsliv och av sitt dagliga, vanliga, äkta, riktiga liv skall kunna få självförtroende så att de sätter sina dagliga upplevelser i samband med hur man kan förändra vardagen. ville med ovanstående citat betona att vuxenutbild- ning inte enbart handlar om att tillägna sig nya och fler faktakunskaper. Dels måste det ingå arbetsformer som ger erfarenheter av att arbeta tillsammans med andra, dels måste själva utbildningen utgå från och ta hänsyn till de erfarenheter som deltagarna har med sig från tidigare skola, från yrkesliv och kanske t.o.m. från andra delar av världen. Det är bl.a. detta som såväl handlingsplanerna som de personliga studieplaner- na måste ta hänsyn till. Kunskaper kan bli bristfälliga om möjligheten att lära har varit dålig eller den personliga bearbetningen otillräcklig. Har människan tidigare lärt sig att underskatta sin egen förmåga och också fått sin nyfikenhet hämmad, så får detta starkt negativa effekter på lärandet och kunskaps- bildningen. Hur kommer studieförbunden att utvecklas och förändras för att bidra till ett nytt vuxenutbildningssystem? I alla typer av utbildning finns ett antal funktioner att ta ställning till. Funktionen finns där oavsett om utbildningsanordnaren medvetet be- stämt sig för en viss linje eller inte; att inte ta ställning betyder inte att man kan undkomma ansvaret. Funktionerna kan beskrivas så här: Hur många deltagare? Hur arbetar man i förhållande till varandra? Är det ledaren/läraren eller deltagarna själva som an- svarar för den? Är den planerad eller oplanerad? Sker den via ledaren/läraren, självstudier, laboratio- ner eller via deltagarna?