sou · GLB3116d8 · 1998-01-01 00:00:00 — Alla människor går igenom en period av tidig hjälplöshet och beroende av andra för att överleva, växa, få tillgång till ett känsloliv och erhålla nödvändiga sociala kunskaper. Ett problem som finns implicit i många av våra diskussioner om barn och deras behov är en gräns som man tenderar att tro på mellan det som kan formuleras i termer av natur och kultur. Det som hänförs till naturen är det givna, det allmänna, det som gäller för alla människor, medan det som räknas till kulturen är det formade, det specifika för olika människor. Vi är upptagna av vad som är universellt, och därmed vad som är naturligt, och kan tendera att tillskriva andra människor egenskaper som vi uppfattar som univer- sella/naturliga, när de snarare är uttryck för en kulturell syn på det Detta blir särskilt märkbart i föreställningar om barn. kan för oss väcka tankar just om vad som är naturligt hos människan vilket gör att vad vi anser vara barn, barns behov, och barns rätt tas som universellt giltiga. Barnet framträder då som ett slags vatten- delare mellan natur och kultur. Men barn är inte skilda från ett socialt och kulturellt sammanhang, att vara barn är inte något naturtillstånd. Barn i olika sociala världar= De flesta människor tycks övertygade om att deras syn på barn är den riktiga eller enda möjliga, inte minst vi i vår del av världen. Vår syn på människan bär dessutom på universalistiska anspråk vilket blir särskilt probmatiskt när vi utövar vår makt, om än välvilligt, för att påverka andra. Vi har svårt att hantera skillnader. idealiseras den andra eller vi själva. handlar det om att ta avstånd. Man kan lätt hamna i värdeutlåtanden innan man alls har förstått vad människor egentligen gör och villkoren för deras handlingar. Ett par korta exempel på skillnader får antyda komplexiteten. Chewong är en liten grupp svedjebrukare i som har be- skrivits i den antropologiska litteraturen (Howell, 1988). För dem är barn svaga och ovetande, deras element är instabilt sammanfogade, vilket visar sig i att de är mycket mer sjuka än vuxna. För Chewong består personen av kroppen som är som en mantel runt den verkliga personen. Självet, som är essentiellt för medvetandet, har substans och lämnar kroppen när man drömmer. Levern är personlighetens säte och i grunden finns bara två slags personligheter: en energisk och en räddhågad. Att vara rädd och försiktig är ett uppskattat drag och särskilt märkbart hos barn, enligt vuxna Chewong. Luktsinnet är det mest unika hos en person och det kan lösgöra sig och gå förlorat. Ögonen ser verkligheten men olika för var och en. Barn anses se verkligheten upp och ned. Även om skillnader finns mellan männi- skor är detta ingenting som tillskrivs social betydelse. Barnen anses få kunskap och lära sig färdigheter inte genom instruktion utan genom att iaktta och ta efter och be om hjälp på eget initiativ. Däremot måste barnen instrueras av de vuxna om de många reglerna som styr hur man ska bete sig i olika situationer. Barnen känner inte till dem för de finns förborgade i sånger, myter och ritualer. Oförsiktighet kan leda till åskstormar och andra farliga händelser. Det blir vuxnas uppgift att skydda barnen och lära dem Chewongs kunskaper, en livslång process, enligt Chewong. I en tysk by, , där jag en gång gjorde fältarbete (, 1991, jfr. , 1996) framträder en annan bild av barnet och personen, en bild som också mer liknar vår egen. framstår det lilla barnet som en unik individ, men ändå som en ganska odifferentierad varelse, som bär på potentiellt både goda och onda För att det goda ska utvecklas krävs uppfostran, annars kommer de onda anlagen att ta över. Ett barn kan inte av sig självt stå emot omvärldens negativa inflytande. Människor gör en distinktion mellan inre och yttre egenskaper och inflytanden. med anlag, biologin, att göra. Intelligens, som är högt värderad, anses ha med anlag att göra, men utan uppfostran och instruktion kommer den inte barnet tillgodo, och ingen annan heller. ordningssamhet, som båda är uppskattade egenskaper, har mer med uppfostran att göra. Ett barn som lär sig att hålla ordning på sig själv och sina saker utan uppmaning uppfattas också som ett självständigt Barnen bedöms utifrån de skiftande kriterierna för anlag och uppfostran och det är någon part som kommer Och debatterna om den bästa uppfostringsmetoden och den rätta pedagogiken är ofta intensiva och knyter an till debatterna på Lindenbarnen förväntas växa upp till livsdugliga personer, individer förmögna att välja, konkurrera och utforma sina egna liv, utan att för den skull ställa sig utanför den sociala gemen- En bra människa ska vara = Snäll och ärlig. Schysst och inte röka eller snusa eller Han ska inte dricka alkohol och han ska inte ljuga. Det gäller också en hon. Det finns här inte någon enkel, entydig relation mellan synen på barn och den sociala organisationen och produktionssystemet, liksom det inte finns en enkel relation mellan den symboliska representationen av världen och den sociala ordningen. Ändå kan den kulturella synen på barn och hur den förändras inte förstås utan att man söker samband med försörjningssystem och politiska och historiska förhållanden. innebär att man måste se hur det sociala och ekonomiska livet är Hur människor bor och ingår i produktionen. släktskap uppfattas, hur makt och materiella resurser fördelas och hur beslutsprocesserna ser ut, för att kunna förstå hur barns tillvaro gestaltar sig och vilken betydelse de har i ett specifikt samhälle. Att förstå sig själv= När man talar om barnets bästa bygger det på mer eller mindre outtalade antagande om vad ett barn är och vilka behov barn har. Synen på barn är inte oavhängigt hur man uppfattar innebörden av att vara människa, rentav hur man blir människa. I vårt samhälle tycks barn uppfattas som mindre socialt och kulturellt differentierade och som sagt mer naturliga än vuxna. uppfattas varje barn som en egen avgränsbar individ med unika egenskaper. För att dessa egenskaper ska komma till sin fulla rätt måste barnet formas och ledas genom sin barndom. För det ändamålet har vi utvecklat en hel arsenal av pedagogiska ideologier och ständigt förfinade metoder för att forma och mäta barns utveckling. På det sättet placeras barn i en passiv position och de framstår ibland som ganska abstrakta individer för vilka olika åtgärder förespråkas. som de rent konkret blir förmål för våra olika ansträngningar. Det bästa för barn är kanske att man som vuxen kritiskt reflekterar över sitt val av barnsyn och barnperspektiv och sina egna motiv för att arbeta med barn och tala å deras vägnar; att man kan ifrågasätta de olika trender som dyker upp om barnuppfostran och de olika honnörs- ord som följer i deras släptåg; att man funderar över sina föreställ- ningar om normalitet; att man försöker stå ut med skillnader. Och, varför inte, att man ibland helt enkelt låter barn vara ifred, ger dem andrum, inte styr och ställer med dem , att man inte har så många färdiga synpunkter. För att förstå andra måste man fundera över och försöka förstå sina egna kulturella och personliga föreställningar, de begrepp man använder och vilka anspråk man har med dem. Men genom andras synsätt får man också ett perspektiv på sitt eget. I den mån man kan använda jämförelser som källa till reflektion utan att hemfalla åt värdeomdömen har de ett reellt värde. De kan bidra till att klargöra diskussioner om relativism och dess gränser och om möjlig- heterna att generalisera. Det är också frågor som ligger under ytan på vår undran inför andra och oss själva; å ena sidan är varje individ ett unikt subjekt, å andra sidan är förmågan att vara social och kulturell universell. Våra begrepp och frågor måste försöka öppna dörrarna både till det specifika och det generella. Blanchet, , 1996. Lost Innocence, Stolen Childhood. Howell, , 1988: From Child to Human: Chewong Concepts of , i Acquiring Culture: Cross Cultural Studies in Child Development, G. Jahoda och I.M (red.) , , 1991. A Sound Family Makes A Sound State: Ideology and Upbringing in a . Studies in Social Anthropology, 24. , , 1996. Kulturella föreställningar om barn, ett socialantropologiskt Rädda Barnens förlag. Talle, , 1988. Women at a Loss: Changes in Maasai Pastoralism and their Effects on Gender Relations. Studies in Social Anthropology, 19. Barns bästa och barns behov= För att barn och unga ska utvecklas krävs att de har med intresserade vuxna att göra. Det krävs att barnets relationer med vuxna är pålitliga och kontinuerliga. Denna insikt om barns behov måste vara ledstjärna i samhällets alla prioriteringar. Jag ska, med risk för att uttala självklarheter, försöka beskriva de viktigaste faktorerna för en god psykisk utveckling och hälsa. Av utrymmesskäl blir resonemangen både abstrakta och generaliserande. Men min förhoppning är att man utifrån beskrivningen av de viktigaste faktorerna för en god psykisk utveckling kan dra vissa slutsatser om hur lever upp till . Utgångspunkterna för de generella resonemangen är två. För det första är barn stadda i psykisk och fysisk utveckling. Det innebär att det som händer ett barn kan forma dess framtida liv och personlighet på ett avgörande sätt. Konsekvenserna sträcker sig längre fram i tiden än för vuxna. För det andra är barn beroende av vuxna, framför allt av sina föräldrar. Barn är av dessa skäl sårbara på annat sätt än vuxna. Samhällets ansvar att ta hänsyn till den enskilde individens bästa är därför större när det gäller barn. betonar på ett radikalt sätt att samhälleliga beslut ska vara till barnets bästa. Att följa konventionen i varje enskilt fall skulle få stora konsekvenser. Om samhället verkligen skulle satsa ordentligt på barnets bästa skulle gängse ekonomiska prioriteringar ställas på huvudet, till exempel när det gäller barnomsorg, skola och socialtjänst. När man jämför konventionens text med verkligheten visar det sig att vi i – och förmodligen i likhet med vad som skett i andra länder – kompromissar bort barnets bästa i en rad avseenden. Innan jag går in på vad som gäller för barns utveckling i allmänhet vill jag påminna om några variationer inom ramen för den vanliga Utan hänsyn till dessa variationer blir de generella Att barn är olika är en självklarhet. Som många självklarheter är det lätt att glömma bort. Men det är viktigt att hålla detta i minnet när vi diskuterar barnets bästa. Det är helt enkelt inte möjligt att se till barnets bästa om man inte är uppmärksam på att barn sinsemellan kan vara mycket olika. Den första och mest självklara variationen är den som beror på ålder och utveckling. Omfattningen av omsorgen och ansvaret är tids- mässigt större ju yngre barnet är. Men även äldre barn och tonåringar har stort behov av vuxnas omsorg och inlevelse, även om den omsorgen har en annan karaktär. Mindre självklara är andra slag av olikheter, till exempel i fråga om mognad och begåvning. En av skolans största svårigheter består just i att ta hänsyn till dessa variationer. Konkret kan det se ut på följande vis. I en första klass fungerar de flesta barn på sex- eller sjuårsålderns mognadsnivå. är det sannolikt så att ett eller två barn i klassen har nått en mognad som motsvarar en genomsnittlig nioårings. Andra har nått en åttaårings mognadsnivå. Några barn har nått en femårings mognad och ett eller två barn har inte nått längre än till en fyraårings mognadsnivå. Det kan då bli svårt att fatta ett generellt beslut om vilken undervisnings- metod eller vilka fritidsarrangemang som är bäst för alla barn i denna skolklass. En viktig variation gäller graden av sårbarhet. Några barn klarar på ett överraskande sätt av påfrestningar som andra barn tar skada av. En del barn, som ibland kallas maskrosbarn, har en särskild förmåga att ta vara på gynnsamma faktorer i omgivningen, till exempel möjlig- heter att identifiera sig positivt med äldre utanför familjen eller att hitta social och kulturell stimulans som gör att han eller hon kan utveckla sina speciella anlag och talanger. Andra barn däremot kan vara mer eller mindre sårbara. Några knäcks lätt av motgångar och brister i uppväxten. Vissa typer av händelser, till exempel krig och flykt till främmande land, en trafikolycka eller en förälders självmord, kan för ett barn bli en svår, men dock uthärdlig påfrestning. För ett annat barn kan samma typ av händelse utgöra ett svårt psykiskt trauma med livslånga konsekvenser, till exempel i form av depression med initiativlöshet och förödande låg självkänsla eller kroniska psykosomatiska besvär. Vilka omständigheter är det då som gör att ett barn blir mer eller Eftersom vi talar om vad samhällets åtgärder kan åstadkomma bortser jag nu från eventuella genetiska och biologiska Annorlunda uttryckt: Vilka faktorer ökar barns psykiska styrka, deras förmåga att komma igenom svåra livserfaren- Det är svårt att finna ett bra svenskt uttryck för denna förmåga. Engelskan använder termer som coping och resilience. man använda uttrycket härdighet, vissa barn har utvecklat en särskild Livshistoria, sårbarhet och psykiskt trauma= Barn med goda tidiga erfarenheter är mera robusta än barn som tidigt utsatts för alltför stora besvikelser och alltför mycket psykisk eller fysisk smärta. En människa är alltså mindre sårbar om hennes livshistoria väsentligen är positiv, om hon i sin tidigare tillvaro har upplevt att det goda i livet trots allt väger tyngre än det onda. Chansen är då större att hon kan klara av nya påfrestningar. Den psykiska utvecklingen är kumulativ. Varje ny livserfarenhet tillför något nytt till hur barnet konstruerar sin förståelse av världen och sin egen roll. Men det är också så att den lagras på hans eller hennes föregående erfarenheter, och förs ihop med dem. Innebörden av den nya erfarenheten färgas av det som tidigare hänt, får sin särskilda betydelse i ljuset av vad personen har varit med om. Det som har hänt henne tidigare formar både hennes förståelse av det som händer henne nu och hennes förväntan på vad som ska hända henne . En ny erfarenhet, till exempel att tvingas finna sig tillrätta i ett främmande land, kan för ett barn bekräfta tidigare goda erfarenheter av att svårigheter kan övervinnas. Det nya förstärker då en redan tidigare god självkänsla och en optimistisk uppfattning om att män- niskor är hyggliga och vill samarbeta. Men för ett annat barn kan en liknande omställning bekräfta tidigare besvikelser, bli ännu ett ned- slående bevis för att han eller hon inte kan påverka sin egen situation och att det inte är möjligt att vänta sig något gott här i världen. Vad gör en händelse till ett psykiskt trauma? Definitionsmässigt är ett trauma en så svår påfrestning att personen inte kommer över En riktigt bra människa= Det är en snäll och trogen person som man kan lita på. En som är omtänksam och ställer upp på andra människor och som undviker att såra andra. En person som pratar med dem som känner sig ensam- ma, som hjälper dem som inte har det bra hemma. En sådan person är ärlig, och pratar inte bakom ryggen på en. Han eller hon undviker knark och alkohol och en sådan person tar inte ifrån andra deras frihet. Sejid, 14 år= Den slår igenom de psykologiska försvar som han eller hon har byggt upp och det skydd han eller hon har i sin omgivning. Resultatet blir ett sammanbrott, en irreparabel skada, som försämrar individens psykiska funktion , kanske för alltid, och medför större eller mindre psykiskt lidande med ångest och disharmoni. För ett barn eller en ung person betyder ett trauma att den psykiska ut- vecklingen inskränks eller stagnerar, med risk för framtida psykisk ohälsa. Om händelsen blir ett trauma beror dels på hur grov och våldsam den är, och dels på hur sårbar individen är. Mycket svåra påfrest- ningar, som går långt över den individuella sårbarhetens gränser, blir trauma för alla individer. Exempel är vistelse i nazismens koncentra- tionsläger och svår tortyr. När det gäller barn har flyktingströmmen från , och givit många exempel på det. Inte sällan har barn från dessa länder tvingats bli åsyna vittnen till hur deras föräldrar utsatts för våldtäkt och svår misshandel eller mord. Men påfrestningar av något mindre kaliber, som för några kanske inte blir traumatiska, kan ändå bli traumatiska för andra individer. Dessa är de mest sårbara, de som har den minst stabila grunden i sin personlighet, ofta de som redan tidigare utsatts för trauma. Vid ett jordskalv kanske några byggnader rasar samman medan andra står kvar. För att bedöma vad som är barnets bästa för ett enskilt barn, det vill säga för att förstå hur allvarlig en livssituation är för ett enskilt barn, måste man alltså sätta sig in i just det barnets egen livshistoria. Med vilket bagage av livserfarenheter möter han eller hon de nya händelserna? Vilken skyddande motståndskraft finns hos och omkring Dikt om barnets bästa= Ingen kan se vad jag tänker ingen kan se min inre själ Jag vill inte att någon ska säga att jag är ful. Jag vill att alla ska tro mig. Det är bra om jag får välja var jag vill bo. Mitt bästa är om jag mår bra och får leva i trygghet. Med vilket bagage av livserfarenheter möter barnets föräldrar de nya händelserna? Efter dessa reservationer för individuella variationer går jag nu över till att beskriva faktorer som har generell betydelse för barns och Den viktigaste faktorn är utan tvekan barnets beroende av föräldern. Som däggdjur utmärks människan av att hon föds långt mera ofullgången än andra däggdjursungar, och att hon behöver mycket i nära beroende av föräldern för att nå fram till fysisk och Denna långa tid av hjälplöshet och beroende av föräldern ger människoungen exceptionellt rika möjlig- heter till inlärning och utveckling. För att dessa möjligheter ska utnyttjas måste de vuxna kring barnet fungera kontinuerligt i psykiskt, fysiskt och socialt avseende. Om denna funktion upphör för en tidsperiod, om det blir en lucka i omsorgen, en period av övergiven- het, kan ett fysiskt och/eller psykiskt trauma uppstå. beroende av att föräldern är närvarande, inte bara i fysisk utan också i Förälderns psykiska funktion måste vara intakt. Samhällets ansvar för barnet omfattar därför också föräldrarnas möjligheter att fungera optimalt gentemot barnet. Jag vill betona att detta inte bara gäller småbarnsåren. Beroendet av föräldrarna sträcker sig långt upp i tonåren. Familjen är det system som gör föräldrafunktionen möjlig. tydligt är det när det finns ett nyfött barn i familjen. omvärld utgörs av moderns inre värld, har det sagts. direkt beroende av att modern – eller den som har funktion som mor – är i stånd att kommunicera med barnet och känna sig in i barnets från första stund skiftande känslor och behov. För ett spädbarn kan separation från föräldern bli ett psykiskt trauma redan efter några Ju yngre barnet är desto mer omtåligt är barnet för en eventuell nedsättning av förälderns psykiska funktion. Det gäller till exempel tillstånd av svår depression och ångest hos en förälder, och alldeles särskilt hos en spädbarnsmamma. En förutsättning för att spädbarnet ska få så mycket omsorg att dess psykiska utveckling är tryggad är att modern är i hygglig psykisk vigör, i hygglig känslomässig balans och besitter åtminstone ett minimum av psykisk kraft. Detta i sin tur förutsätter att fadern och andra i familjen fungerar hyggligt, och att familjens sociala situation inte är alltför prekär. drabbar en förälder drabbar också barnen i familjen. Barn kommer likaså till skada om myndigheter, som har med barnfamiljer att göra, försummar att ta hänsyn till att föräldrar – även till äldre barn – måste ha en hygglig psykisk funktionsnivå. ningsnämndens och asylbeslut har under de senaste åren producerat en rad otäcka exempel på de inhumanitära konsek- venserna av sådana försummelser. Vuxna har lätt att förbise hur begränsat barnets tidsperspektiv är. Först upp i tonåren börjar tidsperspektivet likna den vuxnes. Ofta överskattas barns förmåga att tåla längre separationer från föräldrarna. Rutinerna inom barnsjukvården är ett flagrant exempel. Det är under , i min läkargeneration, som man har förstått att det som var det gängse sättet att vårda på sjukhus, nämligen med otillräcklig föräldranärvaro, har vållat svåra psykiska skador hos många barn med livslångt kvarstående depressivitet och omtålighet. Kontinuitet, förutsägbarhet, pålitlighet= Beroende är således ett nyckelord, barnets beroende av vuxna. Andra nyckelord är kontinuitet och förutsägbarhet. Alltför lätt förbiser vuxna att barnet, alltifrån födelsen och upp i tonåren, bygger upp sin personlighet med hjälp av kontinuerliga relationer till de känslo- mässigt viktiga personerna. Avbrott i relationerna är en skadlig faktor. Det gäller för alla åldrar, och återigen mera ju yngre barnet är. Varje relation kan sägas ha en aspekt av löfte: Vi kommer att Kontinuitet i relationer måste därför ges ett högt värde i alla överväganden om prioriteringar. I barnomsorgen och i skolan, liksom för övrigt i patient-läkar-relationen, ska man sträva efter att så sällan som möjligt bryta etablerade kontakter mellan ett barn och en viktig vuxen person. Ett exempel från område: Politiker i sociala nämnder och socialtjänstemän måste vara medvetna om att varje gång ett barn omplaceras i ett nytt familjehem försämras förutsättningarna för att barnet ska kunna knyta an känslomässigt till dem som ska bli de nya viktiga personerna. Jag ska illustrera betydelsen av kontinuitet och förutsägbarhet med att nämna en av de principer som är grundläggande för psyko- Psykoterapi kan sägas bestå av en artificiell rela- tion som är konstruerad och systematiskt planerad med avsikt att den ska vara psykologiskt gynnsam. En av de viktigaste läkande faktorer- na i psykoterapi består just i att relationen till terapeuten är pålitlig. Den ska inte brytas eller ändras på ett godtyckligt och oförutsägbart Man kommer överens om exakta datum och klockslag för när man ska träffas och långt i förväg datum för när man ska avsluta rela- Om denna grundläggande förutsättning försummas fungerar Barn behöver båda föräldrar= Frekvensen av skilsmässa och separation mellan sammanboende föräldrar är hög och fortsätter att öka. Ofta spricker parrelationen när första barnet kommer till världen. Många föräldrar separerar på ett sätt som gör det svårt för barnen. Det är en självklarhet att barn behöver båda sina föräldrar. I de senaste årens svenska debatt har det med rätta framhållits, med hänsyn till att barnet oftast är kvar hos mammorna, att pappornas psykologiska närvaro är oerhört viktig för barnets utveckling. Det betyder att alla åtgäder som hjälper föräldrar, alltifrån barnets tidigaste ålder, att samarbeta så att båda får finnas med i barnets uppväxt är till barnets bästa. Jag vill i sammanhanget betona betydel- se av förebyggande insatser, till exempel att: ofamiljerådgivningen har goda resurser både kvalitativt, alltså ifråga om kompetens och utbildningsmässigt, och kvantitativt, det vill säga är lättillgänglig; o blivande och nyblivna föräldrar får psykologiskt stöd, till exempel genom att hålla hög kvalitet på det medicinska och psykologiska arbetet på barnavårdscentralerna; separerade föräldrar får praktisk och ekonomisk hälp med till exempel bostad så att de har lätt att umgås med sina barn och att de kan resa och träffa barnen. Jag har talat om barn utifrån en individinriktad psykologisk synvinkel. Men den sociala aspekten av utvecklingen är också viktig. Barnet är både individ och gruppvarelse. Tillhörighet till en grupp spelar stor roll för att ett barn eller en tonåring ska kunna utveckla en stabil identitet och självkänsla. Upprepade uppbrott från en kamratgrupp kan göra detta svårt för många. Jag har sett åtskilliga flyktingbarn som i sitt korta liv redan varit med om flera uppbrott före ankomsten till , och som under något eller efter ankomsten har tvingats flytta runt mellan olika flyktingförläggningar och kommunplaceringar. De har då brutit upp från den ena kamratgruppen efter den andra, och inte hunnit etablera stabila kamratkontakter.