sou · GLB383d4 · 1998-01-01 00:00:00 — Den tredje deltemat behandlar därför män som är verksamma inom typiskt kvinnliga sektorer. Relationen mellan manlighet och företagande diskuteras särskilt. Därefter sammanfattas de tre deltemana och framställningen i övrigt. Låt mig dock innan vi kommer in på dessa avslutande avsnitt påminna om den korta tid som förflutit från det att de diskuterade förändringarna inleddes fram till . De långsiktiga följderna är vad avser ekonomi och makt svåra att uppskatta. forskning har entydigt fastslagit att organisationer är ytterligt svåra att genomgri- pande ändra. Trögheten är stor och strävan att ändra så litet som möjlig tycks genomgående. Vad vi kan se är tendenser – det kan vara början på en genomgripande förändring men det kan också vara en tillfällig krusning på ytan. Det som skett ger utrymme för båda dessa tolkningar. Det genuina företagandet en bristvara Av redogörelsen ovan framgick att det var ett fåtal företag av det ideala slag som de ledande politikerna tänkt sig som kom till stånd. Det var i stort sett de som vi berört ovan: den manlige företagaren i äldreomsorgen, de kvinnliga vårdbiträdena som lade anbud på sin gamla arbetsplats, den manlige före detta städledaren som övertog en inte obetydlig del av kommunens städning, en kvinnlig bibliotekarie och kanske några till. Men varför var de så få? Det frågar sig både de ledande politikerna och andra. En av förklaringarna till de svikna förväntningarna är felaktiga föreställningar. De personer som förutskickade att den offentliga sektorns omvandling skulle åstad- komma ett kraftigt nyföretagande förutsatte att det fanns en stor uppdämd önskan att så göra. Hur realistiska var de önskningarna? Ett mått på det kan vi naturligtvis få genom att se på hur många som hörsammade inbjudan till anbudsgivning. Låt oss dock komplettera den bilden med erfarenheter vunna genom några andra undersökning- ar vilket också bidrar till att förklara varför det inte blev flera. Den första jag vill referera till är Per skrift Folket om företagandet – en ögonblicksbild av svenska folkets uppfattningar om småföretag och eget företagande (1993). Skriften redovisar resultat från en studie genomförd . En enkät tillställdes över 1500 slumpvis utvalda 18-åringar och 35- åringar. De svarande har genomgående en positiv syn på företagande både för samhället och för de personer som ägnar sig åt det. Det anses visserligen vara svårt och krävande att driva företag men de sociala och ekonomiska följderna av det ses som positiva. De köns- och åldersskillnader som framkom var små – men det fanns några. Män tror, mera än kvinnor, att det är ekonomiskt lönsamt att vara företagare. Kvinnor tror, å andra sidan, mer än män att det är arbetsamt och krävande. Av detta att döma borde det vara mera lockande för män än för kvinnor att starta eget. har också testat om offentliganställda har en mera negativ uppfattning än övriga om egenföretagare. Detta tycks inte vara fallet och sammanfattar (s. 15): I den mån det föreligger en allmän fördom om att offentligan- ställda skulle vara mer negativt inställda, får denna inget stöd i denna analys Inte heller vad gäller bedömningar av småföretag som arbetsplats skiljer sig män och kvinnor eller offentliganställda och övriga särskilt mycket åt. Endast vad avser ett påstående, det rörande egna utveck- lingsmöjligheter, är kvinnor mera positiva. De tror, mer än män, att sådana möjligheter finns mer i små företag än i stora organisationer. Från dessa frågor om allmän inställning till företagande går så vidare och söker utröna svarspersonernas egna intentioner vad gäller egenföretagande. En tredjedel av dem säger sig ha eller har haft sådana planer. Män i högre grad än kvinnor (jämfört ). Det är en hög siffra men, som också påpekar, det är en sak att fundera och planera – en annan att sätta planerna i verket. Generationsskillnaderna är dock starkare än könsskillnaderna. De yngre är mer företagsbenägna än de äldre. I den multivariata analys som prövats för att förklara skillnader i intentioner framkommer inte anställning inom den offentliga sektorn som något som bidrar till förklaringen. 5 Skillnaden mellan kvinnor verksamma i offentlig och 5 Genom tillmötesgående från har jag fått tillgång till hans material och kunnat göra ytterligare bearbetningar utifrån köns- och sektorsvariabel. Män anställda i den offentliga sektorn utgör en mycket liten del av undersökningspopulationen (de är endast 25 stycken) varför det är vanskligt att dra några slutsatser. Låt mig dock säga att dessa 25 tycks betydligt mera företagarbenägna än sina kvinnliga kollegor privat sektor är liten. I vissa avseenden tycks dock sektorsskillnaderna mera framträdande än könsskillnaderna något som organisationsteo- retiska inriktade studier inte sällan visat (se genomgång i , 1994). En liknande studie, men med ett annat forskningsfokus, ger en något annan bild än den som ovan redovisats. (Baude & Tyrkkö, 1995) gjordes en enkätundersökning om föräldraskap och arbetsliv som tillställdes föräldrar med hemmavarande barn. De svarande hämtades från nio olika yrkesgrupper; läkare, sjuksköter- skor, undersköterskor, journalister, kontorister, polisassistenter och arbetare inom metall- och textilindustri. Gruppen utgjordes följaktli- gen både av kvinnor och män samt av anställda både inom den offentliga och den privata sektorn. Bland frågorna fanns två som berörde företagande. En som anknöt till typiska entreprenörsmotiv: – att starta eget företag skulle fylla mitt behov av självförverkli- gande och en som berörde relationen arbets- och familjeliv: – att starta eget företag skulle vara ett bra sätt att kombinera för- värvs- och hemarbete. Även enligt denna undersökning har de svarande en positiv in- ställning till företagande, männen mer än kvinnorna (). Den privata sektorns kvinnor är mera positiva än den offentligas. Särskilt negativa är de anställda inom vården. Skillnaden är relativt stor mellan kvinnor och män som är undersköterskor respektive sjuksköterskor. Där instämmer männen framför allt i självförverkligandepåståendet. Den enda yrkesgrupp inom vilken kvinnor ger ett mera positivt svar än män är läkare. De båda forskar- na, och , noterar också att inom den privata sektorn är de som är mest positiva till egenföretagande de som har bäst anställningsförhållanden medan det tycktes vara det motsatta inom den offentliga sektorn. De företagsbenägna offentliganställda männen var påfallande missnöjda med sina lönevillkor. Kvinnornas villkor var inte bättre men de var mindre missnöjda och mindre företagarbenägna. Den andra frågan ovan, som rörde egenföretagares möjligheter att reglera arbetstid och andra arbetsförhållanden, var förhållandevis viktigare för kvinnor än självförverkligandeaspekten. Noterbart är att kvinnor som biträder detta tänker sig kortare arbetstid medan män önskar sig längre arbetstider. Den offentliga sektorn ger kanske, skriver Baude och Tyrkkö, förhållandevis goda möjligheter till och sina bröder i andra sektorer. deltidsarbete vilket leder till att de offentliganställda kvinnorna med goda arbetsvillkor är mer ´anställningsinställda´ än andra grupper på arbetsmarknaden? Kvinnornas förnöjsamhet har dock inte bara med detta att göra utan också det faktum att de är utbildade för sitt yrke, anser sig har kompetens och har sökt sig dit för att de finner arbetsuppgifterna viktiga. Kanske tycker de ibland också att verksamheterna naturligen hör hemma inom den offentliga sektorn. Den åsikten refereras av (1995) och (1995). Både och studier är gjorda av och med kvinnor anställda inom barnomsorgen och som av sina arbetsgivare, respektive kommun, uppmanades att avknoppa sina arbetsplatser. I mycket liten omfattningen hörsammades propåerna. Forskarna försöker förklara varför. Det är inte självständigheten och ansvaret de anställda är negativa till eller rädda för. Det sätt på vilket småföreta- gare beskriver sin vardag liknar i mycket kvinnornas sätt att beskriva sitt arbete – där är både helheten och mångsyssleriet, möjligheter att i kritiska ögonblick hitta kreativa lösningar osv. – undersökningsperso- nerna är, kort sagt, ansvarstagande och självständiga. Varför är de då inte villiga att driva verksamheten i egen regi? De båda författarna anför två typer av förklaringar: bristande företagartradition och en identitet förankrad i yrket och i livsformen. I professionen ingår etiskt tänkande som tycks stå i direkt motsats till företagande och ekonomi- seringar. (Jfr artikel i antologin.) För de grupper det här är fråga om har tidigare (1990) lanserat begreppet mellanlivs- formen. Det är en speciell variant av löntagarlivsformen som särskilt omfattas av de kvinnor som finns inom den offentliga sektorns typiskt kvinnliga omsorgsyrken. Mellanlivsformens kvinnor vill förvärvsar- beta under omständigheter som inte rubbar deras ansvar för hem och familj. De väljer därför ett förvärvsarbete i anpassning till det övriga livet. I en sådan livsform ryms inte egenföretagande som, det såg vi ovan från Per studie, ställer stora krav på engagemang många av dygnets timmar. Arbetstidens omfattning är, förmodligen, av central betydelse för avvisandet av egenregialternativet ty yrkesengagemanget har redan dessa kvinnor. Det är en viktig del av insocialiseringen i yrket. Andra stora kvinnodominerade områden, t.ex. städning, har inte dessa yrkeskaraktäristika och professionssträvanden. Dess utövare har inte genomgått en socialiserande utbildning och deras yrkesutövning ger liten träning i beslutsfattande och självständighet som förberedel- se till anbudsgivning och företagande. Dessa kvinnor är, på många sätt, de svagaste på arbetsmarknaden. Egenföretagande framstår som en möjlighet de inte ens överväger. De studier som relaterades ovan gjordes i högkonjunktur och innan de stora besparingarna började tillämpas inom den offentliga sektorn. Trots det finner vi stora likheter mellan de resultat som där framkom och de som här presenteras från undersökningskommunen. Sammanfattningsvis tycks det vara så att företagande inte framstår som ett lockande alternativ för många verksamma inom den offentliga sektorn. Inte ens hot om arbetslöshet rubbar den inställningen. De professionella och bristande företagaridentitet I avsnittet ovan relaterades både mina egna och andra forskares erfarenheter av att företagande inte framstår som ett särskilt lockande alternativ för många kommunalt anställda. I vissa fall torde det rent av strida mot den yrkesmässiga identiteten, något som antyddes ovan. De tre sektorer som illustrerar framställningen skiljer sig åt i dessa avseenden. I diskussioner av detta slag är det vanligt att utgå från professionsbegreppet och professionsteorier. (Jämför med , och bidrag i denna antologi). Begreppet profession har en vardagsbetydel- se liktydig med yrkesgrupp men kvalificeras i vetenskapliga sammanhang på olika sätt. Jag skall här inte fördjupa mig i definitio- nerna men betona några särdrag av relevans för att förstå utfallen i de olika sektorerna. Bland dessa vill jag särskilt nämna hög, akademisk utbildning med en egen kunskapsbas baserad på forskning, sanktion av samhället och en egen kultur kännetecknad av yrkesstolthet och ett inte obetydligt inslag av revirtänkande (, 1989). Urtyperna för professioner är läkare och jurister som anses vara särdeles framgångsrika i sin strategi. Andra yrkesgrupper eftersträvar att likna dem. Professionstillhörighet är ofta så identitetsgivande att moderna organisationer kan beskrivas som konstituerade av olika professioner med gemensam identitet och lojaliteten primärt inte knuten till organisationen utan till gruppen. För att ändra organisationer präglade av professioner måste professionerna ändras och detta i sin tur kräver, förmodligen, att medlemmarnas identitetsuppfattning ändras – något som är mycket svårt att åstadkomma (, 1995). De tre grupper av yrken som här står i fokus för intresset skiljer sig i detta avseende väsentligen åt. Barnomsorgens dominerande personalgrupper är, numera, utbildade direkt för sitt yrke. De har lägst gymnasieutbildning men några har också högskoleutbildning. Även om den kunskap de tillämpar inte är utvecklad av dem själva så står den på en klart vetenskaplig grund. Det finns ett väl utvecklat pedagogiskt tänkande inom och för barnomsorgen som är starkt identitetsskapande. Dess karaktäristiska drag återges delvis i Wester- bergs framställning i denna bok. De nya styr- och kontrollsystemen och företagsekonomiska principer, som b ygger på begrepp och logiker utgående från vinst och effektivitet, är problematiska att förena med barnomsorgens pedagogiska ideal. Företagandets logik tycks strida mot barnomsorgens logik. En följd av den starka yrkesidentiteten är att bevarandet av verksamhetens omfattning, form och inriktning står i centrum för de aktuella yrkesgrupperna. Nya företagsformer och organisationsprinciper anammas och tillämpas om de bedöms bättre än de gamla kunna bevara identiteten intakt. Förhållandena i äldreomsorgen är liknande men inte lika. Svårig- heten att tillämpa traditionella ekonomiska styrsystem är desamma som för barnomsorgen. Äldreomsorgens företrädare tycks dock inte präglade av samma starka yrkesidentitet. En gemensam kunskapsbas är inte utvecklad. Sektorn är inte heller attraktiv som arbetsplats. Inte ens kan alltid tillräckligt antal anställda rekryteras (Szebehely, 1995). Kunskapsbasen är svag och kopplingen till medicinsk sakkunskap inte särskilt stark. (Som framgick ovan kan detta förändras om mer sjukvårdskunnig och sjukvårdsutbildad personal rekryteras.) Äldreomsorgen har inte samma status som barnomsorgen och utsätts inte sällan för stark både intern och extern kritik. Önskan om att bevara arbetssätt och organisationsform är därmed inte, till skillnad från inom barnomsorgen, särskilt utvecklad. Den svaga yrkesidentiteten bland de verksamma inom äldreom- sorgen underträffas av dem som arbetar inom städsektorn. Jag tror inte det är för djärvt att påstå att städare tillhör arbetsmarknadens allra minst statusfyllda yrkesgrupp. De personer som finns där har sällan den egna identiteten knuten till yrkesverksamheten. Inget motstånd finns, av det skälet, mot krav på identitetsförändring. Städning som yrke har heller inte den starka könsidentitetsprägel som omsorg, även inom äldrevården, har. Möjligheten för personer utan utbildning i och/eller erfarenhet av barnomsorg att etablera sig inom sektorn är rudimentär. Dels beror det på att de yrkesgrupper som dominerar sektorn bevakar att så inte sker dels beror det på att det ekonomiska utrymmet inom denna sektor är krympande. Krympningen beror både på att antalet barn i de aktuella åldrarna att den summa per barn som kommunerna är beredda att satsa minskar. Äldreomsorgen däremot måste expandera av demografiska skäl. Prissättningen tycks vara svårare att reglera entydigt. Förhandlingsutrymmet är därmed större än inom barnomsorgen. Vidare finns det inte, som nämndes ovan, starka yrkesgrupper som agerar som gate-keepers mot anbudsgivare utan egen erfarenhet av sektorn. Äldreomsorgen kan därför bli en arena för nya företag och nya företagare. Detsamma, och av samma skäl, gäller städsektorn. Vi såg ovan vid resultatredovisningen att några män grundade expansiva företag inom städsektorn, att någon man gjorde sammalun- da inom äldreomsorgen, att några kvinnor startade små företag utan planer på att expandera inom äldreomsorgen och att ingen alls startade privata alternativ inom barnomsorgen. Det sistnämnda tillskrevs den starka identitetsuppfattningen bland barnomsorgens yrkesutövare vilken inte rubbats av de nya organisatoriska propåerna. Hur kan det då komma sig att det är män som startar de mest entreprenörslika enheterna inom äldreomsorgen och städsektorn då det är kvinnor som antalsmässigt dominerar? Förklaringen torde sammanhänga med identitetsuppfattningar hos kvinnor och män och om kvinnor och män vilket utvecklas nedan. De män som startade de enheter vi läste om ovan hade egen prak- tisk erfarenhet från arbetet. Det innebär att de under sitt yrkesverk- samma liv funnits i sektorer som anses som typiskt kvinnliga. Männen har varit en minoritet på arbetsplatsen och i yrket. Det kan ge problem med den manliga identifikationen (, 1993). Människor, både kvinnor och män, som befinner sig i en minori- tetsposition utvecklar strategier för att hantera den situationen både internt inne i organisationen och externt gentemot omgivningen. En tidig och mycket refererad bok på detta tema är Rosabeth Kanters Men and Women of the Corporation . har en hel del forskning kring hur kvinnor agerar i manliga miljöer producerats (se t.ex. artikel i denna bok) och har även män i kvinnliga yrken fått uppmärksamhet både i och utomlands (se t.ex. , 1993). Minoritetspositioner har vissa gemensamma drag oberoende av vem som är minoriteten så att säga medan andra är köns- (eller ras- Här är det de manliga strategierna som är relevanta. Gemensamt för de resultat som presenteras i forskningen tycks vara att män i minoritetsposition blir mycket synliga och att denna synlighet kan upplevas som både positiv och negativ men företrädes- vis det förstnämnda. Männen tycks gärna markera avstånd och annorlundhet till sina kvinnliga arbetskamrater men det är också något som de direkt och indirekt uppmanas till av sina kvinnliga kollegor. En variant på detta tema är att det i den populära debatten ofta hävdas att alla män på dagis snabbt blir föreståndare eller Denna föreställning får visst stöd i forskningen (Heikes, 1991; , 1993). Att männen markerar att de är unika och annorlunda än kvinnorna är adekvat. De tillhör ett kön som i det omgivande samhället är högre värderat än yrkets majoritet. Männen har alltså någonting att komma med till organisationen. Därtill kommer att infogandet i den massivt kvinnliga omgivningen riskerar att ifrågasätta deras manlighet. Genom separering kan manligheten lättare försvaras. Separeringen kan också upplevas som en anpassning till rådande dominerande manlig könsnorm. Detta, menar t.ex. (1995), belönas alltid. Den valda strategin måste genomföras med hänsyn tagen till rådande lokala och organisatoriska föreställningar. Detta innebär att män företrädesvis kan ta på sig arbetsuppgifter med krav på fysisk styrka, med tekniskt innehåll eller andra traditionellt manliga karaktäristika. Både ledarskap och företagande har en manlig image. Det förstnämnda har t.ex. , ibland tillsammans med medförfat- tare, hävdat i flera skrifter (Hearn, 1990, 1994a & b, 1996). Detsam- ma gäller företagare och företagande. I (, 1991) görs en uppräkning av egenskaper som karaktäriserar en entreprenör. Det är att vara: nydanare (pioneering), äventyrlig (adventurous), vågad (venturesome), risktagande (daring), framåt (go-ahead), progressiv och innovativ. Individerna ses som chanstagare (opportunistic), innovativa, fantasifulla (imaginative), idérika (an ideas person), förändringsagenter (agent of change), rastlösa (restless), äventyrliga och handlingsinriktade (proactive). Många av dessa nyckelord överensstämmer med det som karaktäriserar som Budskap män hör gällande hur de bör vara och uppträda. i detta perspektiv förefaller de nya kommunala propåerna som uppmuntrar egenföretagande vara ett utmärkt sätt för män att stanna i kvinnliga yrken men utveckla manlighetsstärkande strategier. Förhållandena i de studerade sektorerna varierar något. Företagarna inom äldreomsorgen har professionella kriterier att ta hänsyn till. De innehåller dock inga starka föreställningar om att allt skall bevaras och utföras som det var. Öppenheten för innovationer finns särskilt om de anknyter till vårdideologier och omsorgstänkande. Inom städ- ningen behöver inga sådana hänsyn tas. Där fungerar en mera uttalad ekonomisk retorik då sektorns anställda, som nämndes ovan, saknar professionella anspråk. För de kvinnliga yrkesutövarna inom äldreomsorg och städning ter sig detta helt annorlunda. De får inga identitetsstärkande pluspoäng av att starta eget inom yrket. Den offentliga sektorns omvandling och företagande ur ett makt och könsperspektiv Artikeln syftar till att diskutera makt i organisationer utifrån ett könsperspektiv illustrerat genom den offentliga sektorns omvandling och detta, i sin tur, exemplifierat av en kommuns strävan efter att låta de kommunala uppgifterna utföras av så kallade alternativa utförare, särskilt sådana som tillhör den egna personalen. Den inledningsvis ställda frågan formulerades som – att klargöra om kvinnor lyckats stärka, eller åtminstone bevara, sin position inom den offentliga sektorns typiskt kvinnliga an- svarsområden i samband med de privatiseringar som skett. Frågan kräver att diskussionen inkluderar begreppsparen kvinna /kvinnligt–man/manligt, offentligt–privat och företagande–entrepre- nörskap. Ett första lätt konstaterat resultat av undersökningen var att de kvantitativa förändringarna i den valda kommunen ur många synvinklar tycktes små. Antalet alternativa utförare blev och är litet. Antalet nytillkomna kvinnor som företagare är ännu färre. Den delen av politikernas förväntningar infriades inte. Det fanns inte, åtminsto- ne manifesterades det inte, något stort uppdämt behov av att driva egna företag inom sitt yrke bland kommunens kvinnliga anställda. Men hos några fanns det och för dem var det viktigt. Låt oss nu efter denna erinran återgå till de ursprungliga frågorna och aktualisera omvandlingen av den offentliga sektorn ur ett maktperspektiv. Har kvinnorna lyckats behålla sin relativa position inom sektorn eller har de fått ge plats åt ett ökat antal män och manliga värderingar? Återigen begränsar jag mig till städ- och omsorgssektorer som dominerades av kvinnor då förändringsperioden inleddes. Det antal före detta anställda som etablerade sig visade sig alltså vara förvånansvärt litet. Förvånansvärt givet den debatt som förts i lokal- och rikspress. Bland de som verkligen uppträdde som nya leverantörer av varor och tjänster till kommunen var det manliga inslaget större än deras andel av de anställda. En trolig orsak till detta är att männen befinner sig i en minoritetsposition i yrket och att ett företagande, om än med kommunen som enda kund, kan bli en ny könsidentitetsstärkande strategi. Den kommunala nyordningen bidrar, i så fall, i detta avseende till att stärka den förhärskande könsordning- en. Detta innebär, också med reservationen i så fall, inte nödvän- digtvis att traditionellt manliga värderingar 6 får större betydelse. 6 Att tillskriva män och kvinnor vissa värderingar är i dagligt tal vanligt men inte desto mindre vanskligt. Genom att tillägga traditionellt markerar jag att jag med Detta torde kunna sammanfattas som att män men kanske inte manlighet stärkt sin ställning som en följd av de nya organisations- och styrprinciperna. (Jämför med , och artiklar i denna volym.) Detta intryck stärks av att de kvinnor som sökt bli alternativa utförare inom professionsdominerade sektorer mötts av betydligt större misstro än sina manliga kollegor. Temat utvecklas mera avslutningsvis. Professioner, och yrken med professionsambitioner, är känsliga för hot mot verksamhetens identitet. Män som föreslår förändringar i organisatoriska avseenden skyddas, som nämndes ovan, av att de redan inledningsvis är avvikande och att handlingen i sig kan ses som manlig. För kvinnor däremot är det annorlunda. Förändringsförslag från dem uppfattas lätt enbart som hot. Om de argumenterar för att nya organisationsformer kan vara ett sätt att möta det hot som ett ekonomistiskt tänkande från kommunen utgör anses de vara mindre trovärdiga än männen. Risken för kvinnorna är att de upplevs som brytare både av köns- och professionsordningen. Männen kan genom ett kraftfullt agerande manifestera en återgång till den könsordning deras yrkestillhörighet ifrågasätter samt uppträda som försvarare av professionsordningen. Detta beteende hos män har konstaterats inom andra kvinnodominerade professioner (, 1989).