sou · GLB3170 · 1998-01-01 00:00:00 — Det är även nödvändigt att gode mannen samarbetar med kontaktperson utsedd enligt socialtjänstlagen eller lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Det anförs i kommentaren att rätten skall beakta möjligheten att den som behöver personlig omvårdnad kan få detta av an- höriga inom ramen för kommunens sociala verksamhet eller på sjukvårdsinrättning. Enligt kommentaren bör vidare prövas, om inte den enskildes rättsliga eller ekonomiska angelägenheter kan bli tillfredsställande skötta, t.ex. genom banks notariatsavdelning, advokat eller annan förtroendeman. Enligt 4 § får god man som regel förordnas endast med den hjälpbehövandes samtycke. Denna regel har sin grund i att ett godmanskap formellt inte inverkar på huvudmannens rättsliga ställning. En god man bör således principiellt ses som ett biträde åt huvudmannen. Den gode mannen utgör en hjälp för den en- skilda att kunna ta till vara de rättigheter han/ hon har. Föreskrifterna innehåller även regler för det fallet att den en- skildes tillstånd är sådant att han eller hon inte förmår ge uttryck för sin uppfattning om förordnande av god man. Första stycket i 4 § innehåller således också en regel om att godmanskap får för- ordnas utan den enskildes samtycke, om den enskildes tillstånd hindrar att hans eller hennes mening inhämtas. När den enskilde inte har lämnat sitt samtycke skall tingsrätten, innan den förord- nar om godmanskap, inhämta läkarintyg eller annan likvärdig ut- redning om den enskildes hälsotillstånd (17 §). Det finns även föreskrifter om vem som får ansöka om god man. Ansökan får göras inte bara av den enskilde själv utan även av dennes make, sambo och närmaste släktingar (15 §). I kom- mentaren till anförs att med närstående avses främst bröstarvingar, föräldrar och syskon men även andra än släktingar kan komma i fråga. +RAV P¥ GOD MAN I 12 § föreskrivs att till god man skall utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig man eller kvinna. I kommentaren anförs att vid val av god man gör sig olika synpunkter gällande beroende på det huvudsakliga syftet med förordnandet. Om den gode mannen främst skall sörja för hu- vudmannens person ligger det nära till hands att till uppdraget förordna en släkting till den hjälpbehövande eller en annan när- stående person. Är det däremot fråga om mera krävande egen- domsförvaltning eller bistånd i en rättslig angelägenhet av mera kvalificerat slag kan uppdraget behöva anförtros en ekonomiskt eller juridiskt kunnig person. Självfallet bör valet inte falla på en person som har intressen motsatta den hjälpbehövandes. Den gode mannen skall inte bara så långt möjligt samråda med sin huvudman utan också i princip inhämta dennes samtycke till de rättshandlingar han vill företa för dennes räkning. Vidare gäller att om den gode mannen inom ramen för förord- nandet ingått en rättshandling som "sedvanligen företas för den dagliga hushållningen", skall samtycke från den som han före- träder anses föreligga, om denne inte före rättshandlingen har gett uttryck för något annat (5 § andra stycket). I praktiken kan det innebära att mera löpande angelägenheter kan skötas av gode mannen utan att han behöver samråda med den enskilde. En god man står under överförmyndarens tillsyn. Den gode mannen skall en gång avge en årsräkning om sin förvalt- ning. Det kan slutligen anges att det i 12 kap. 3 § FB föreskrivs att en god man omsorgsfullt skall fullgöra sina skyldigheter och alltid handla på det sätt som bäst gagnar den enskilde. En förvaltare kan sägas vara ett slags kvalificerad god man som har en mer eller mindre vidsträckt behörighet att företräda den som är . En förvaltare bestämmer, till skillnad mot vad som gäller för god man, inom ramen för sitt uppdrag ensam över den enskildes egendom och företräder denne i alla angelägenheter som omfattas av uppdraget (9 § första stycket). En förvaltare handlar alltså på eget ansvar i huvudmannens intresse och för dennes räkning. Som tidigare framhållits kan omständigheterna i vissa fall vara sådana att möjligheterna för en god man att få samtycke från sin huvudman är begränsade men gode mannen kan ändå inom ramen för uppdraget vidta åtgärder när det gäller mera vardagliga ange- lägenheter. Detta innebär att skillnaden mellan en förvaltares be- fogenheter och en god mans befogenheter inte alltid är tydlig. I 7 § anges de grundläggande förutsättningarna för förordnande av förvaltare. Förvaltare kan utses om någon på grund av sjukdom, psykisk störning, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållande är ur stånd att vårda sig eller sin egendom och det inte är tillräckligt att god man förordnas eller att den enskilde får hjälp på något annat mindre ingripande sätt. Förvaltaruppdraget skall anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall och får begränsas till att avse viss egendom eller angelägenhet eller egendom överstigande ett visst värde (7 § andra stycket). 5.4Kontaktperson enligt socialtjänstlagen (1980:620) Möjligheten att utse kontaktperson enligt socialtjänstlagen har nämnts under redogörelsen för förordnande av god man. Departe- mentschefen förde vid reform om godmanskap en dis- kussion om behovet av att god man förordnas för att sörja för nå- gons person. Därvid hänvisades till möjligheterna att få en kon- taktperson utsedd enligt socialtjänstlagen. Reglerna om kontaktperson enligt socialtjänstlagen finns i 10 § tredje stycket. Där föreskrivs i första meningen att socialnämnden kan utse en särskild person (kontaktperson) eller en familj med uppgift att hjälpa den enskilde och hans närmaste anhöriga i per- sonliga angelägenheter, om den enskilde begär eller samtycker till Detta får anses som en del av den serviceskyldighet som socialtjänstlagen ger uttryck för. Kontaktperson (enligt SoL) skall skiljas från "kontaktman/- kontaktmannaskap" i olika verksamheter. Det senare handlar om en arbetsmetod där en person i en personalgrupp får särskilda uppgifter/ansvar i förhållande till någon som t.ex. bor i särskilt boende. Kontaktmannaskapet skall ge förutsättningar för ett individualiserat bemötande. 5.5Kontaktperson enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, LSS, är en rättighetslag till stöd för personer med omfattande funktions- hinder. Personer som omfattas av lagen har rätt till olika former av insatser, oavsett sin ålder, med vissa undantag. En av stöd- insatserna är kontaktperson. En sådan insats kan bl.a. ges till äldre personer som är svårt funktionshindrade och som omfattas av LSS. Avsikten är att en kontaktperson enligt LSS skall vara ett icke professionellt stöd som ges av en människa med stort engage- mang och intresse för andra människor. Något krav på yrkes- kompetens finns inte. Kontaktpersonen kan också ge råd till eller vara förespråkare i olika situationer som inte är av så komplicerad natur att t.ex. god man eller juridisk expertis behöver anlitas. 5.6Några andra former av personligt stöd föreslog att de rättigheter som psykiskt störda skall ha enligt LSS kompletteras med en punkt som avser biträde av personligt ombud (1992:73). Ett personligt om- bud skall enligt utredningen vara ett personligt stöd baserat på expertkunskap. Ett personligt ombud kan ge den enskilde en kvalificerad hjälp i form av samordning av de insatser som riktas till honom/henne. Stödet skall vara ett kommunalt ansvar. Utredningen framhöll att samordning av insatser från olika samhällsorgan är ett av huvudsyftena med förslaget om personligt ombud. En viktig uppgift skulle därför bli att som ombud för den enskilde vara ett stöd i kontakter med olika organ och myndig- En annan huvuduppgift skulle bli att i samråd med exempelvis den psykiatriska öppenvården och bedöma vilka insatser som är lämpliga . För att dessa uppgifter skall kunna genomföras krävs att stödet får en professionell prägel som det måste vara baserat på personlig lämplighet. Regeringen föreslog i propositionen 1993/94:218 om psykiskt stördas villkor att försöksverksamhet med personligt ombud för personer med långvarig och allvarlig psykisk störning skall be- drivas . För att stimulera metodutvecklingen, precisera innehållet i funktionen och främja utbildningen av per- sonal skulle särskilda medel avsättas. Förslaget antogs av riksda- gen. Försöksverksamheten, som bedrivs i nära samverkan med intresseorganisationer är ännu inte avslutad. Min bedömning är att resultatet av försöksverksamheten bör analyseras också i pers- pektivet av att det beskrivna stödet för samordning skulle kunna vara till fördel för vissa äldre. Slutligen skall omnämnas ytterligare ett exempel på former för ett personligt stöd. I 30 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård anges att när en patient begär det, skall en stödperson utses. En stödperson kan utses också i annat fall, om patienten inte motsätter sig det. Stödpersonen skall bistå patienten i per- sonliga frågor så länge denne ges tvångsvård. Stödpersonen utses av förtroendenämnd. 5.7Socialtjänstkommitténs förslag om rätt till annat bistånd enligt 6 § socialtjänstlagen i form av personligt stöd föreslog i sitt delbetänkande Rätten till bistånd inom (SOU 1993:30) bl.a. att rätten till annat bistånd skulle preciseras. Preciseringen skulle göras i sju punkter. En av dessa punkter var rätt till annat bistånd i form av personligt stöd. Till denna kategori hänfördes enligt betänkandet bl.a. bistånd i form av kontaktperson/kontaktfamilj och stödfamilj (s. 255). Konsekvensen av förslaget var bl.a. att möjligheten att få en kontaktperson utsedd skulle göras till en tydlig rättighet. Regeringen har i proposition 1996/97:124 lagt fram förslag till ändring i socialtjänstlagen. Propositionen grundar sig på de be tänkanden, bl.a. det ovannämnda, som lagt fram. Propositionen har antagits av (bet. 1996/97:SoU18, rskr. 1996/97:264). Förslaget innebär en precise- ring av rätten till annat bistånd. I denna precisering finns person- ligt stöd inte med. Någon rätt till sådant stöd kommer således inte att finnas. Detta kan vara en försämring gentemot tidigare. Den tidigare utformningen av rätten till annat bistånd var allmänt hållen och kunde ges den tolkningen att den omfattade rätt till bistånd i form av t.ex. kontaktperson. Skillnaden mellan att få en kontaktperson enligt 10 § tredje stycket socialtjänstlagen eller att få rätt till kontaktperson enligt socialtjänstlagen är främst möjligheten att överklaga ett beslut om insatsen. I det förra fallet kan beslutet endast överklagas genom kommunalbesvär. Det innebär att endast lagligheten kan prövas. I det andra fallet kan domstolen ompröva beslutet i hela dess vidd och ev. sätta ett nytt beslut i det överklagades ställe. Ytterligare en väg att stärka den enskildes ställning är genom en individuell plan över insatser som blivit beslutade eller planeras för att tillgodose hans/hennes behov. Att tillsammans med den enskilde - och i förekommande fall någon som biträder honom/henne - upprätta en individuell plan är en process som dels förutsätter inflytande och delaktighet, dels skapar överblick över insatsernas form och innehåll. Den individuella planen blir som dokument en bekräftelse på en ge- mensam överenskommelse mellan den enskilde och de/dem som på uppdrag svarar för att den begärda individuella planen upprättas. Möjligheten att bli delaktig i en planering som rör den egna personen finns uttryckt i andra lagar. Föreskrifter om upprättande av sådana planer finns i 3 a § och 18 a § tredje stycket hälso- och sjukvårdslagen samt i 10 och 14 §§ lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS). I följande avsnitt redogör jag för dessa regler och bakgrunden till dem. Jag redovisar också synpunkter på behov av individuell plan inom socialtjänstområdet. De har bl.a. framkommit vid ut- redningens hearings och i yttranden över delbetänkandet om brister i omsorg (SOU 1997:51). 5.8.2Individuell plan på hälso- och sjukvårdsområdet Vad gäller landstingens hälso- och sjukvård föreskrivs i 3 a § tredje stycket HSL att habilitering eller rehabilitering samt till- handahållande av hjälpmedel skall planeras i samverkan med den enskilde. Av planen skall planerade och beslutade insatser framgå. Motsvarande gäller för kommunernas hälso- och sjuk- vård. Detta framgår av 18 a § tredje stycket. Bestämmelserna om individuell planering på landstingsnivå och nivå är också något annat än den skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonal att journalföra bl.a. väsentliga upp- gifter om vidtagna och planerade åtgärder som följer av 3 § andra stycket patientjournallagen (1985:562). Syftet med bestämmelsen är att åstadkomma en samordning av de olika habiliterings-, rehabiliterings-, eller hjälpmedelsinsatser som den enskilde kan behöva. Ansvaret är lagt på hälso- och sjukvårdshuvudmannen som sådan och inte på de enskilda yrkes- utövarna inom hälso- och sjukvården. Det anförs i förarbetena (prop. 1992/93:159, s. 200) att såväl habilitering som rehabilite- ring är målinriktade processer som förutsätter att den enskildes möjligheter till inflytande vid planering, genomförande och upp- följning beaktas och säkras. Den praktiska funktionen med planeringen är att skapa över- blick över när och hur olika insatser samverkar samt vem som svarar för att de genomförs. Habilitering och rehabilitering inne- bär, liksom hjälpmedelsinsatser, att olika kompetensområden en- gageras. För att få avsedd kvalitet i insatserna är det av stort värde med en samordning med utgångspunkt i den enskildes behov. 5.8.3Individuell plan enligt LSS I 10 § föreskrivs att i samband med att insats enligt LSS beviljas kan den enskilde begära att en individuell plan med beslutade och planerade insatser upprättas i samråd med honom. I planen skall även redovisas åtgärder som vidtas av andra än kommunen eller lanstinget. Planen skall fortlöpande och minst en gång Landstingen och kommunen skall underrätta varandra om upprättade planer. Föredragande statsrådet anför i prop. 1992/93:159, s. 97, att den enskilde genom den individuella planen kan ges ett inflytande över de åtgärder som planeras och få en överblick över när olika insatser skall komma i fråga. Planen bör utgå från den enskildes egna mål, intressen och önskemål. Den bör omfatta olika behov som kan tillgodoses genom insatser från flera kompetensområden. Han anförde vidare att han anser att planen bör utformas så att den ger möjlighet till uppföljning och förändringar och att den skall omprövas fortlöpande. Vidare framhåller föredragande statsrådet i propositionen (s. 97) att en viktig fråga i samband med planeringen av de särskilda insatserna är den samverkan som kan komma i fråga mellan olika instanser och verksamheter. Han framför att han anser att den enskildes uppfattning om samverkan mellan olika verksamheter med fördel bör redovisas i planen. Planen bör också på begäran av den enskilde eller t.ex. vårdnadshavare eller god man, kunna utväxlas mellan olika verksamheter som ger stöd för den enskilde. 5.8.4Föreskrifter och allmänna råd om samordnad vårdplanering har i föreskrifter och allmänna råd behandlat frågan om informationsöverföring och vårdplanering. Detta har jag tidigare beskrivit i kap.4. Det föreskrivs där bl.a. att när ansvarig läkare inom den slutna vården tagit ställning till att patienten kan behöva vård och om- sorg efter sjukhusvistelsen skall - om patienten samtycker till det eller det kan antas att patienten inte har något att invända mot det - information om patienten översändas till och den öppna hälso- och sjukvården. Av de allmänna råden framgår att den samordnade vårdplane- ringen syftar till en samordning av fortsatta insatser i den slutna vården och de insatser som kan vara aktuella inom och den öppna hälso- och sjukvården efter sjukhusvistelsen. 5.8.5Allmänna råd om omvårdnad inom hälso- och sjukvården har utfärdat allmänna råd angående omvårdnad inom hälso- och sjukvården (SOSFS 1993:17). De allmänna råden avser omvårdnad inom den verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen och som bedrivs av landsting, kommu- ner och privata vårdgivare. Omvårdnadsåtgärder kan enligt de allmänna råden beskrivas i bl.a. stöd i eller utförande av, sådana handlingar som patienten för sitt dagliga liv eller välbefinnande inte kan utföra själv. beskriver i de allmänna råden en problemlös- ningsmodell som kan användas. I den anges bl.a. upprättande av omvårdnadsplan. I detta sammanhang vill jag anföra att det råder en osäkerhet om vissa begrepp och deras innebörd. Detta gäller bl.a. allmän omvårdnad och omsorg. Jag utvecklar detta närmare i kap. 8. 5.8.6Synpunkter på behov av individuell plan Vid den hearing som hölls med anhöriga och anhörigorganisatio- ner framhölls att brister i individuell planering måste undanröjas. Man förespråkade individuella handlingsplaner och att dessa också skulle omfatta anhörigas situation i vissa avseenden. Vidare framhölls att handlingsplaner skall upprättas som en grund för uppföljning. Vid den hearing som hölls med fackliga organisationer fram- hölls angående samverkansfrågorna bl.a. att det fortfarande på många håll finns kvarstående brister i att integrera och samverka om ett socialt och medicinskt förhållningssätt i omvårdnaden. Bristerna kommer till tydligt uttryck där metoder för vårdplane- ring och individuella handlingsplaner inte etablerats. Detta är en- ligt de fackliga företrädarna ett angeläget och stort utvecklings- område. Företrädare för Svenska Kommunförbundets socialberedning framhöll att behovet av att utveckla individuella handlingsplaner och dokumentation är stort. 5.9Stöd genom personlig assistans En av insatserna enligt lagen om stöd och service till vissa funk- tionshindrade (LSS) är enligt dess 9 § 2 biträde av personlig assi- stent. Personlig assistans är ett individuellt utformat stöd som ges i olika situationer av ett begränsat antal personer. Stödet är knutet till personen och inte till någon viss verksamhet. Assistansen är förbehållen krävande situationer, dvs. när den enskilde har om- fattande behov av hjälp i mycket privata situationer. Avgörande är att den enskilde behöver personlig hjälp för att klara sin hygien, för att klä sig och klä av sig, för att inta måltider eller för att kommunicera med andra. Syftet är (enligt prop. 1992/93:159) att den enskilde skall få ett reellt inflytande över sin egen livssitua- tion och t.ex. kunna välja vem som skall ge hjälp till honom/henne. Kostnaderna för personlig assistans åvilar enligt särskilda föreskrifter (LSS och ) under olika omständigheter kommuner respektive socialförsäkring. Regelverket har sedan lagarnas ikraftträdande varit föremål för ett flertal ändringar. Av statsfinansiella skäl ansågs det inte möjligt då lagen trädde i kraft att bygga upp ett system med en rätt till personlig assistans oberoende av den enskildes ålder. Rätten begränsades till per- soner som inte uppnått allmän pensionsålder, . som haft regeringens uppföljnings- och utvär- deringsuppdrag beträffande handikappreformen redovisar sina erfarenheter i en slutrapport. (följer upp och ut- värderar 1997:4). anser i slutrapporten (s. 8) ... "att 65-årsgränsen inneburit att de flesta personer med assistans och som fyllt har fått andra kommunala insatser med mindre omfattning och/eller försämrad kontinuitet". anser att det bör övervägas om personer som har personlig assistans skall få be- hålla denna . Bakgrunden är erfarenheter och analyser (s. 78 - 79) av vad som hänt 152 personer med assistansersättning som fyllt sedan lagens ikraftträdande. dem hade före LSS och hemtjänst. Genom assistansersätt- ningen fick de bl.a. bättre kontinuitet i hjälpen. Med de olika möjligheter som finns enligt lagarna har anlitat assi- stans utförd av kommunen. Övriga har själva anställt assistenter eller anlitat assistans genom brukarkooperativ eller företag. Enligt undersökning har cirka två tredjedelar fått hjälp av samma personer sedan assistansen förändrats till an- nan insats efter den enskildes 65-årsdag. Hälften har dock fått färre hjälptimmar. 65 personer () fick fortsatt hjälp i samma form och med lika många eller fler timmar. Det är enligt vanligare i de tre storstäderna att hjälpen fortsätter i samma form. har fått insatser med mindre omfattning eller i andra former sedan de fyllt . har for- mulerat tre skäl till att hjälpen försämras: 1LSS har högre ambition än SoL vilket framträder tydligt när någon får förändringar i sin personliga assistans. LSS anger att insatserna skall tillförsäkra den enskilde goda levnadsvillkor, SoL talar om att biståndet skall ge den enskilde skäliga lev- nadsvillkor. 2Av ekonomiska skäl har bedömningen gjorts enligt SoL när den personliga assistansen inte längre bekostas av statlig assi- stansersättning (enligt ). 3Kommunala regler för anhöriganställningar har inneburit att vissa kommuner inte anställer anhöriga som själva är pen- sionärer. Reglerna kan också innebära att anhöriga bara anställs på halvtid eller möjligen trekvartstid. I likhet med finner jag att 65-årsgränsen inneburit försämrade levnadsvillkor och mindre möjlighet till själv- bestämmande för flertalet av de berörda. Handikapporganisatio- nerna har framfört motsvarande synpunkter till mig dels i den sär- skilda referensgruppen, dels i yttranden över delbetänkandet om brister i omsorgen. Mot den bakgrunden lägger jag i avsnitt 9.2 fram förslag om att den som har personlig assistent med statlig assistansersättning när han eller hon fyller under vissa förutsättningar skall få behålla stödet. 6Bemötande av anhöriga och närstående Kontakter med anhöriga och andra närstående till äldre har under utredningsarbetet varit täta. Jag har mött anhöriga vid rådslag, i rundabordssamtal, genom enskilda kontakter, brev och telefonsamtal. Många anhöriga hörde av sig med yttranden över delbetänkandet om brister i omsorgen respektive rapporten om goda exempel (bil. I dessa situationer har anhöriga beskrivit sina behov av stöd, upplevda brister i vård och omsorg och förslag till förbättringar. På motsvarande sätt har anhörigorganisationer, pensionärs- och handikapporganisationer samt frivilliga organisationer belyst an- hörigas roll och behov. Anhörigas synpunkter har också tydlig- gjorts genom anmälningar till olika myndigheter och instanser liksom vid bl.a. tillsyn av (SOU 1997:51). I flera av de goda exemplen på utvecklingsarbete inom kommuner och landsting var syftet att underlätta anhörigas situa- tion - projekt var initierade av bl.a. pensionärsråd och anhörig- grupper. Jag har konstaterat att anhörigas ställning behöver analyseras och stärkas på flera sätt. I vissa avseenden hör förbättringar för anhöriga nära samman med insatser som riktas till enskilda (kap. 4 och 5). Det är väl beskrivet av många anhöriga att ett mycket viktigt psykologiskt-praktiskt stöd är att kunna lita på att insatser som riktas till den enskilde håller god kvalitet. Det kan gälla hem- tjänst, innehållet i rehabiliteringsverksamhet, vardagslivet i det särskilda boendet etc. Det är emellertid angeläget att också kunna urskilja vilka behov som är knutna till den anhöriges upplevelser av sin egen situation. I en fråga som även rör anhöriga har jag redan tidigare slutfört mitt utredningsarbete. Det gäller lagregleringen av rätten att flytta till en annan kommun för personer som till följd av bl.a. ålderdom har ett varaktigt behov av omfattande vård- och omsorgsinsatser. har i samband med behandlingen av prop. 1996/97:124 Ändring i socialtjänstlagen beslutat om en rättslig reglering som träder i kraft . Jag behandlade frågan i delbetänkandet Rätt att flytta - en fråga om bemötande av äldre (SOU 1996:161) och beskrev där bl.a. hur enskildas begäran om att flytta kunde höra samman med önskemål om att bo nära anhöriga. Anhöriganknytning som KRAV för att flytta in i en annan kommun avvisade jag emellertid. Äldre och deras anhöriga skall bemötas på ett individuellt sätt. Det kan finnas många olika skäl till en önskan att flytta. 6.2Begreppen anhöriga och närstående I den tidigare nämnda prop.