sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Ha n översatte till tyska och försåg den med kommentarer på hebreisk a, bl.a. för att vänja de judiska läsarna vid tyska i stället för jiddisch (et al : 163). Att lära sig tyska språket var naturligtvis också nödvän- digt för att utbilda sig i "Västerlandets" (d.v .s. icke-judiska) vetenskaper, litteratur och kultur. (1996:17) skriver att "västjiddisch praktiskt taget utplånades , i alla fall som skriftspråk. " Talspråket kom alltmer att likna omgivningens tyska, föru tom "intonatio- nen och judiska uttryck" enligt (1996:17). Små isolerade västjiddiska språkgemenskaper fanns dock kvar i , västr a , och så sent som efter . I och med upplysningen kom den "första emancipationen" i slutet a v 1700- och i olika delar av . I utbyte mot de utökade mänskliga rättigheterna skulle judarna avstå från sin nationell a särpräg el (et al 1970:166) och acceptera uppfattningen att juden- dom var en religion (i bemärkelse, alltså: en privatsak som int e påverkar individens offentliga liv). Det visade sig dock att många i det omgivande samhället inte var beredda att acceptera judarnas krav på medborgerliga rättigheter, trots denna stora uppoffring från judarnas sida. Judarnas medborgerliga rättigheter garanterades först under andra halvan av 1800- och , den s k "andra emancipationen". Eftersom en viktig del av invandringen av tyska judar till ägde rum , och den andra delen (d.v.s de som kom i samband med andra världskrigen) liknade den större invandringen från och öv riga , lämnar vi och vände r blicken österut. flydde många judar från til l Östeur opa undan pesten och korstågens härjningar. De fick ett positiv t mottagande av de polska furstarna och kungarna, men motarbetades av det polska prästerskapet. I slutet av medeltiden lär antalet judar i n uppgått till ca 18 000, medan ca 6 000 fanns i . Nya invandrings- vågor västerifrån ökade deras antal till ca 300 000 och 500 000 i n respektive , enligt Ilickis källor (Ilicki 1989:9). Ilicki kallar perioden till mitten av fö r judiska diasporans guldålder och jämför den med perioden från 400 ti ll i och perioden i i fråga om judiskt kulturliv. började den polska adeln i allt större utsträckning anlita judar som arrendatorer och skatteindrivare. Många blev också krogarrendatorer, en yrkesgrupp de kom helt att dominera. Dessa förändringar, särskilt judarnas roll som skatteindrivare, ledde til l starka antijudiska stämningar, framförallt bland polska och ukrainsk a bönder. I städerna började de konkurrera med växande medelklass . invaderade 1655 reste sig de rysk-ortodoxa ukrainska bönderna mot de katolska polska jordägarna (1648-49). Detta uppror var riktat i första hand mot polackerna, men judarna råkade också mycket illa ut i egenskap av de senares redskap. Ilicki beskriver masslak- ten på judar som den största i judisk histo ria före förintelsen under . Antalet dödsoffer var minst 120 000, kanske så många som 300 000 (Ilicki 1989: 13-14). Det var i kölvattnet av denna katastrof som två viktiga messiansk a rörels er samt chassidismen fick många anhängare bland judarna. D e messianska rörelserna ebbade ut, medan chassidismen fick mycket stort gensvar, och är den en stor och viktig rörelse inom judendomen. Chassidismen omfattade både mystiska och extatiska inslag, enligt Ilicki (1989:15). Den bekämpades mycket hårt från ortodoxt håll. Chassidisme n hade mycket stor betydelse för jiddisch, och har det . Enlig t chassidismen kunde man först nu "tala med , inte bara på en heli g hebreiska, utan på en vardaglig jiddisch." Inom chassidiska kretsar kom jiddisch att användas även för predikningar och för böcker om etik oc h moral (1996:15-16) och språket har stor betydelse som umgängesspråk bland chassidim. ökande judarnas antal återigen för att omfatta ca 750 000 i och . Många flyttade från de västra delarna av till de östra provinserna, d.v.s. , och , dit de var hänvisade av tsaren. En större andel bodde i städerna, där ägnade sig åt h antverk och 12- åt handel eller krogväsende. arbetade som hemhjäl p respektive fria yrkesutövare. Övriga av stadsbefolkningen hade m.a.o ingen fast inkomst, och kom allmänt att kallas för luftmentschn (Ilicki 1989:16). Liksom i byggde alltså judarna upp en tillvaro som var både integrerad i det polska samhället av ekonomisk nödvändighet oc h avskärmat från det av religiösa och andra skäl. De bodde i egna kvarte r i städerna och talade sitt eget språk, jiddisch. Blandäktenskap var något mer eller mindre okänt, enligt Ilicki (1989: 17). Jiddisch blev starkt influerad av de slaviska språk det kom i kontakt med. Många slaviska ord blev integrerade i språket. Att judarna ändå behöl l jiddisch trots utvandringen från beror på flera skäl. Dels utvandrade de i många fall till tysktalande städer i . Stadsli- vet var i de västra provinserna dominerat av tysktalan- de grupper (Ilicki 1989:18), varför det var naturligt för judarna at t fortsätta tala sin egen dialekt av tyska. Med all säkerhet var jiddisch i ett inledningsskede åtminstone i viss mån ömsesidigt förståeligt me d tyska. levde judarna, och särskilt de judiska kvinnorna, såpass avskilt från det omgivande samhället att språkbevarande var naturlig t inom familjen. Som tidigare påpekats var männen av tradition flerspråki- ga. Kvinnorna hade störst ansvar när det gällde den tidiga omsorgen om barnen, vilket innebar att både pojkar och flickor tillägnade sig jiddisch som modersmål. Utbildningen sköttes av judarna själva, vilket innebar at t pojkarna lärde sig läsa och skriva hebreiska, och undervisningen bedrevs på jiddisch (fram till och även något efter i ). I samband med att judarna började yrkesarbeta, lä rde de sig omgivningens språk. Ilicki (1989:19) kallar judarnas språksituation för diglossi, me d hebreiska som högspråk och jiddisch som lågspråk. Vare sig man vil l kalla det för diglossi eller inte, kan man instämma i att språken verkar ha spelat komplementära roller, och att även det omgivande majoritets - språket var viktigt, åtminstone för männen. Den tidigare omnämnda haskala-rörelsen, som påverkade de tysk a judarna mycket starkt , hade mindre effekt på de polska judarna av flera skäl. Anledningarna, skriver Ilicki (1989:21), var dels att p.g.a. sin långsammare ekonomiska utveckling inte var moget för idéerna, dels att de östeuropeiska judarna på grund av si n trygga ställning inte hade så starka behov av att ändra på sin inställning till majoriteten, dels att chassidismen utgjorde en till haskala fientligt inställd motvikt. flyttade många judar från krogarna på landsbygden till småstäderna, där de kända schtetlach (mindre östeuro - peiska samhällen där judar utgjorde majoriteten av befolkningen ) etablerades. Detta var ett typiskt sätt för judarna att leva ändra fram til l förintelsen. Det var också i dessa miljöer som chassidismen hade starka fästen, och därmed var jiddisch det naturliga vardagsspråket. I och med nationalromantikens blomstring i ökade antisemitis - men. begränsades judarnas bosättning till ett område so m omfattar nuvarande , , delar av och . Judiska elever kvoterades i skolorna, vissa yrken blev återigen förbjudna osv. Bland judarna blev de socialistiska idéerna mycket populära. hängde enligt Ilicki språkanvändning och -lojalite t ihop med politisk åskådning. De s k maskilim, d.v.s de fåtaliga anhängar- na till haskala, propagerade för assimilation och användning av polska , ryska och tyska i respektive område. De var dock tvingade att föra ut sitt budskap på jiddisch, och därmed bidrog de enligt Ilicki indirekt til l utvecklingen av detta språk (Ilicki 1988:28). Sionisterna propagerade däremot för hebreiskan redan på . Jiddisch var däremot "de breda massornas" språk, men också ett språk för "kultureliten" so m författade, spelade teater m.m. på jiddisch. ägde en för jiddisch viktig språkkonferens rum i Czernowit z iBukovina, där jiddisch fick erkännande som nationellt språk fö r judarna bredvid hebreiskan. Mellan de två världskrigen kan man enligt Ilicki (1988:38-41) betrakta judiska befolkning som uppdelad i tre undergrupper: 1) ungefär en tredjedel, präglad av traditionell livsstil och ortodox religion. Dessa var främst schtetlach judar. Många var chassider, men det fanns i den hä r kategorin även motståndare till chassidismen (s.k. mithagim) som också de hade jiddisch som talspråk; 2) assimilationisterna, som omfattade endast av de polska judarna. Dessa var främst de intellektuella, som i första hand betraktade sig själva som polacker, och i andra han d judar. De talade polska. 3) De övriga, d.v.s. majoriteten, hade en livsstil och språkanvändning någonstans mellan dessa två poler. De lämnad e ortodoxin, talade polska, klädde sig som polacker, men hade i första han d en judisk identitet. uppgav av alla polacker som tillhörde den mosaisk a trosbekännelsen att jiddisch var deras modersmål. Skolåret 1929-3 0 uppgav dock ungefär hälften av de judiska högskolestudenterna att deras hemspråk var polska (Ilicki 1988:41). Troligtvis användes både jiddisch och polska parallellt i många hem, mer eller mindre beroende på tradition, religiös orientering och politiska sympatier. växte ett sekulärt kulturliv fram på jiddisch inom ramen för det socialistisk a partiet Bund. Perioden och fram till betraktas av många som en guldålder inom jiddisch och jiddischkulturen. Flera av de mest framstående författarna på jiddisch, däribland nobelpristagaren , var verksamma . Jiddischteatern var utbredd, hundratals tidningar på jiddisch publicerades i stora upplagor och jiddischska kulturella institutioner blomstrade. Det är mycket ovanligt att en minoritetsspråksgemenskap, utan stöd från en statsmakt, har kraft och möjlighet att bygga upp en sådan utvecklad både folklig kultur oc h "högkultur". Allt detta slogs sedan i spillror, först av gettotillvaron oc h därefter av förintelsen. var som bekant helt förödande för de östeuropeiska och tyska judarna, samt för judar i ockuperade områden. Nazisterna s förföljelser, massmorden och förintelseläger lämnade få judar kvar i och de ockuperade länderna, framförallt i öst. Bara ett fåta l överlevde eller kunde fly. I t.ex. lär av judarna ha kommit ur förintelsen med livet i behåll. Ungefär hälften av den kvarva- rande polskjudiska befolkningen lämnade . Främsta invandringsland var /. Sammanlagt utvandrade enligt Ilicki's uppskattning (1988: 43, 46) ca 250 000 östeuropeiska judar . En liten del av dessa tilläts komma till (se nedan.) Trots det dramatiskt minskade underlaget (uppgående till totalt ca 100 000 individer sammanlagt) fanns det ungefär 30 judiska skolor i med jiddischspråkig undervisning . Men förpolskningen blev stark i samband med kommunistpar- tiets övertagande. Ilicki skriver (1988: 49) att ett vanligt språkanvänd - ningsmönster var att "föräldrarna talde jiddisc h med varandra och polska med barnen." Ilicki menar att den stora efterkrigsgenerationen inte har jiddisch som modersmål, bl.a. därför att det "inte fanns några heljudiska miljöer kvar." (intervju 970124) ger en något annorlunda bild av jiddisch roll , nämligen att språket behöll si n ställning som hemspråk i många hem, trots de stora förändringarna som kommunisternas maktövertagande innebar. Bl.a. fanns de judisk a skolorna kvar i de större polska städerna , dock under statlig kontroll. Hans barn, som är födda i och tillhö r efterkrigsgenerationen är t.ex. jiddischspråkiga. utgjordes det judiska kulturlivet av ett begränsat antal skolor, sommarkolonier, jiddischspråkiga tidningar, bokutgivning och teaterverk- samhet, också enligt Ilicki (1988:57). Det fanns också fram till Stalinise- ringen särskilda judiska politiska partier. Judarnas situation i började förvärras ytterligare i samband med sexdagarskriget . Bl.a. blev många judar avskedade från sina tjänster . Alla judiska skolor avvecklades, bokförlaget lades ner, och dagstidningen blev en veckotidning, med nio sidor på jiddisch och tre på polska (ungefär hälften av prenumeranterna bor utanför ) . Teatern, som fortfarande finns, ger pjäser på jiddisch, men delvis av icke - jiddischspråkiga skådespelare (1988: 60). Ilicki uppskattar antalet judar som lämnade till 15 000, varav ca 2 500 kom till (se nedan). Judar har kommit till huvudsakligen under tre eller fyra historiska perioder: från och med 1770-talet, vid , i samband med samt . På sätt och vis går d e två sista perioderna in i varandra. De senare invandringsgrupperna har successivt förstärkt och delvis förnyat den ursprungliga svensk-judisk a gruppen, som i många avseenden har inriktat sig på en för judarn a särskild typ av assimilation, som beskrivs nedan i avsnitt 4. Den förste jude som tilläts invandra till var Aaron , so m 1774 anlände till och ansökte om att få bosätta sig där sam t arbeta som sigillgravör. Krav ställdes på honom att låta döpa sig, vilke t han vägrade, och det tog innan v III 1775 utfärdade en resolution som tillät ett antal svenska skyddsjudar att bosätta sig i , däribland nämnde Aaron (1993:58-59) . fick Aaron tillstånd att ta hit ett fåtal släktingar och vänne r från sin hemstad , så att det skulle finnas 10 vuxna mä n vilket krävdes för att man skulle kunna hålla judisk gudstjän st. I och med detta grundades judiska församling. därefte r etablerades en judisk begravningsplats, och en judisk slaktare, lärare och rabbin fick invandra. Ungefär med Aaron Isaacs ankomst till blev en frihamn, vilket innebar att invånarna dä r hade religionsfrihet (liksom handelsfrihet). En judisk församlin g grundades på . När frihamnsrättigheterna försvann 1794 bodde ett sextiotal judar på . Många av dem flyttade sedermera till . utfärdades av ett reglemente som bl.a. begränsade judarnas möjligheter att bosätta sig var de ville i landet, vilka de kunde gifta sig med (bara andra judar), och vilka sysselsättningar de kunde ägna sig åt. Detta var en eftergift till borgerligheten, som så g judarna som ett hot mot deras ställning inom handeln och skråväsendets monopol över hantverket. Endast judar som hade en förmögenhet p å fick invandra. Regeringen och ämbetsmännen, som var mer positivt inställda till judarna, gav ofta befrielse från juderegle - mentet, i första hand till finansmän och större affärsmän (n 1970:295). År 18 38 avskaffades judereglementet genom kunglig förordning. D e främsta inskränkningar som fanns kvar var att judarna förbjöds äga mark på landet samt att de var uteslutna från den allmänna fattigvården, vilken de dock själva i vanlig ordning fortsatte att ta hand om (se ovan). Reglementets avskaffande ledde till stor förbittring och ilska blan d motståndarna till judarna; det blev t.o.m upplopp i (1970:295). För att lugna opinionen inskränktes återigen bosättnings rätten till städerna , , och . Därefter kom en relativt lugn period, då judarnas ställn ing förbättrades, och motståndet från borgerligheten minskade. En rad beslut förbättrad e deras situation gradvis tills de fick slutgiltig emancipation 1870 när de erhöll tillträde till alla statliga ämbeten. Detta genomfördes enlig t (1970:298) i stor enighet och välvilja svenskar och judar emellan. När antisemitismen började sprida sig i övriga vid slutet av , framstår hållning som ett av få undantag, dä r "judarnas likställighet genomfördes i anda och sanning", enligt (1970:298). De judar som kom till i den första invandringsgruppen, frå n 1770 till 1870, var framförallt tyska judar. Enligt (1995) fanns det dock bland de som grundade församlingen i även judar a v danskt och holländskt (sefardiskt) ursprung. Vi vet att åtminstone de allra tidigaste invandrarna var jiddischtalare, eftersom Aaron 1802 faktiskt skrev sina memoarer på (väst)jiddisch . beskriver memoarernas språk som "sneglande åt tyska", me d inblandning av vissa svenska ord. Stavningen är mer eller mindre fonetisk. Denna bevarade skrift är både ur historiskt och språkvetenska- pligt perspektiv mycket betydelsefull. Eftersom judarna kom från som assimilationstänkandet där var på star k frammarsch, kan man tänka sig att de som kom till var inriktade på en viss typ och grad av assimilation. (1996:196) menar dock att åtminstone Aaron var opåverkad både av haskala-rörelse och att gruppen som helhet likaså var opåverkad av den för jiddisch så viktiga östeuropeiska chassidismen. Det är svårt att veta exakt vilken roll jiddisch spelade under det första århundrade som judar bodde i . skriver (1995) i fö rbigående att "we still have the text of a service in Swedish on the occasion of the wedding of the young king in 1797", vilket ger en indikation att svenska redan vid spelade en viss roll, t.o.m. i gudstjänsten . För- samlingslivet och gudstjänsterna både i och va r annars starkt tyskinfluerade. Det innebar en assimilationistisk inriktning, bl.a. i gudstjänstordningen, som reformerades. (1995) skriver att vissa böner i lästes p å svenska, och att en psalmbok helt på svenska författades. Den stor a synagogan med orgel i byggdes , och en n kör sjöng på hebreiska under de första årens gudstjänster. Allt detta säger dock ingenting om vilket språk som användes i d e judiska hemmen, där många viktiga judiska traditioner vidmakthålls. Inte heller vet vi vilket språk som talades i affärerna, i de judiska skolorna och i informella möten judar emellan. Vi har inte hittat några uppgifter o m huruvida jiddisch (eller en judisk variant av tyska) talades, eller om det lästes och skrevs allmänt på jiddisch bland de huvudsakligen tyskättade svenska judarna. Eftersom man tillfredsställde livets viktiga behov, inte minst den för judarna så centrala utbildningen, inom sin tämlige n segregerade grupp, är det fullt möjligt att jiddisch talades kontinuerlig t inom gruppen . (1970: 300) beskriver den judiska kahal, särskilt före emancipationen, som en "av staten erkä nd främlingskoloni", med bl.a. egen rättsskipning och visst självstyre, snarare än en församling i bemärkelse. Det fanns ju dessutom e n flerhundraårig två- eller flerspråkig tradition inom gruppen, även i , samt påbjuden endogami. Allt detta talar för att jiddisc h bevarades. Å andra sidan, eftersom de tyskättade juda rna av allt att döma var inriktade på assimilation, i alla fall i sina möten med majoritets - befolkningen, och att jiddisch inte hade en specifik och nödvändig roll i religösa sammanhang bland de reforminriktade i och Gö teborg, är det möjligt att jiddisch (i dess västliga variant) slutad e användas tillfälligt . (1970:300) antyder att jiddisch fortsatte att användas , men förlorade sin betydelse i och med emancipationen . Han skriver (s. 301) om den förnäma sammanslutningen "Judiska Intresset" at t den bestod av en "elit av dåtidens bildade svensk-judiska unga genera- tion", som ivrade för judarnas likställighet, och som var svenska "til l språk, seder och sinnelag". Man bör dock hålla i minnet att bara för at t judarna uppenbarligen i stor utsträckning var svenskspråkiga behöver det inte betyda att jiddisch helt hade förlorat sin betydelse som tal- och även skriftspråk i kommunikation inom gruppen. Enligt Zitomersky (1988:122) uppgick den judiska befolkningen i till 1 155 personer; till 1 836. 1870 bör jade en ny invandringsperiod, med ursprung i pogromernas , huvudsakligen P olen och (se ovan). Ett viktigt resultat av denna invandring var att antalet judar i landet fyr- dubblades för att omfatta ca 6 1910 (Zitomersky 1988:122). Dessa judar var i många avseenden annorlunda jämfört med de huvudsakligen tyskättade judarna som redan fanns i . Som angavs ovan var östeuropeiska judar i allmänhet mindre inriktade på assimilation, p å reformerna i gudstjänsten och i förändringar i det judiska livet i allmän- het. Chassidismen hade haft stor framgång bland de nya invandrarna, som i stor utsträckning var fattiga flyktingar ifrån shtetlach i det judiska bosättningsområdet i . Denna grupp såg på sig själva som e n minoritet, som ett folk, snarare än bara medlemmar i en religiös grupp . Jiddisch spelade därmed en mycket större roll både i vardagslivet och i de religiösa aktiviteterna bland dessa judar än vad det verkar ha gjort bland de tyskättade svensk-judarna boende i . Dessa flyktingar bosatte sig delvis i städer med redan etablerade församlingar, främst och , delvis till nya städer, bl.a. oc h . beskriver i sin skildring (1995) den grupp Östeu ropeiska judar som bosatte sig i bostadsområdet i . I denna stadsdel bodde judarna tillsammans med svenska arbetare, och utgjorde ungefär en tredjedel av befolkningen. Det är enligt Svenso n (1995:47) oklart om de blev hänvisade till Nöden eller om de själva valde att bo tillsammans. En anledning till att de bodde tillsammans kan vara att eftersom det är förbjudet för ortodoxa att använda transportmedel p å , var det viktigt att bo inom gångavstånd till synagoge n (1995:48). På ett liknande sätt bosatte sig östeu ropeiska judar framförallt i arbetarstadsdelarna Söder i , i , samt Öster oc h senare Möllevångsområdena i (Zitomersky 1988:113). Svenso n skriver (1995:32) att judarna "i mycket högre grad än andra immigrant- grupper fortsatte att leva ett liv som i många stycken liknade den tillvaro de hade fört i de trakter som de lämnat." Sammanhållningen främjade s ytterligare av att judarna kom till via kedjeinvandring, d.v.s. många var antingen släkt med varandra eller vänner redan i ursprungslandet . Relationerna mellan judar och svenskar var av allt att döma bra, trots att, som skriver vi höll oss för oss själva (citerad i 1995:57). Det lär ha funnits en osynlig gräns vi d dörren; barn och vuxna kunde umgås över etniska gränser utomhus eller i offentliga miljöer, men sällan eller aldrig bjöd de hem varandr a (1995:57). Om man räknar med att Nöden som särskilt judiskt område kan dateras , när bönehuset inreddes, och at t utflyttningen inleddes , kan man säga att Nöden fungerade som judiskt centrum i åtminstone . Det finns klar evidens för att jiddisch spelade en viktig roll i sekelskiftets judiska bostadsområden som t.ex. Svenso n skriver (1995:117) t.ex. att jiddisch var för många det språk som d e talade men som de ej kunde läsa eller skriva. Två personer hon ha r intervjuat, som tillhör den andra generationen (födda resp 1920 ) berättar (1995:121) att de äldre kunde inte svenska-- de behövde inte det! När de kom på torget och skull e handla så kunde dessa icke-judiska kvinnor som stod där så mycket av deras språk, så de visste precis vad de menade när de sade jag vill ha ett kilo sill eller så. Så det gick ju bra. Enligt (samtal 970317) var följande ett vanligt språkan - vändningsmönster, särskilt bland de mer ortodoxa familjerna som härstammade från Nöden. Första generationen hade jiddisch so m modersmål; männen lärde sig dock en del svenska, för att bedriv a gårdfarihandel (se även Stare red. Andra generationen (som ä r nu) växte upp i Nöden med jiddisch som modersmål , men lärde sig svenska parallellt av sina kamrater och genom att gå i skolan. I många fall använde de svenska med sina föräldrar, som tilltalad e dem på jiddisch. I tredje generationen hittar vi individer som har svenska som modersmål, men vars kunskaper i jiddisch enligt är mycket varierande och delvis avhängiga av deras religiositet. Ju mer ortodoxt de lever, desto mer jiddisch använder de. I en del fall har de åtminstone lärt sig såpass att de kan kommunicera med far- och morföräldrarna (dv s dessa talar jiddisch och barnbarnen talar svenska). Barnbarnen tillhör i så fall vad vi nedan kallar för "talarpotentialen". menar vidare att den fjärde generationen, som växer upp nu har i många fall ett stor t intresse för sina judiska rötter och därmed för jiddisch. De har en vilja att bevara traditionerna, inklusive jiddisch, och några av dem läser kurser i språket . Av allt att döma fanns det många som hade jiddisch som (åtminston e ett av sina) modersmål , när många av Nödens judar fl yttade till eller , och när nästa flyktinggrupp började anlända till . Enligt var många judar som bodde t.ex. i fortfarande dåliga på svenska, oc h fö redrog jiddisch som umgängesspråk sinsemellan.