sou · GLB3192d1 · 1998-01-01 00:00:00 — Syftet är istället att uppmuntra till kunskap i flera språk inom staterna och ömsesidig förståelse mellan olika språkgrupper bl.a. när det gäller d e olika gruppernas historia och kultur. För att uppnå syftet att bevara minoritetsspråken i räcker de t enligt konventionen inte att förbjuda diskriminering vad gäller anvä ndan- det av språken. Förbud mot sådan diskriminering har länge funnits i exempelvis om medborgerliga fri- och rättighe- ter (artikel 14) och i FN:s konvention om medborgerliga fri- och rättigheter (artiklarna 2, 14, 26 och 27). Om landsdels- eller minoritetsspråken skall kunna överleva trots de n språkliga likriktning som bl.a. massmedia och urbaniseringen medverkat till, krävs enligt minoritetsspråkskonventionen utöver förbud mo t diskriminering också aktivt stöd från medlemsstaternas regeringar fö r användandet av landsdels- eller minoritetsspråken. Detta gäller framfö r allt användandet av dessa språk i den offentliga sfären. Minoritetsspråkskonventionen innehåller därför utöver bestämmelse r som förbjuder diskriminering av landsdels- och minoritetsspråk ocks å bestämmelser som innebär konkreta åtgärder till stöd för användandet av landsdels- eller minoritetsspråk. Dessa bestämmelser täcker in mång a samhällsområden såsom utbildning, rättsväsende, offentlig förvaltning , massmedia, kultur, närings- och samhällsliv och utbyte ö ver nationsgrän- serna. De bestämmelser i konventionen som behandlar användning a v landsdels- eller minorietsspråk i utbildning och massmedia sägs var a avsedda att, så långt som möjligt, garantera att landsdels- eller minoritet s- språk används där, medan bestämmelser som rör användningen a v språken i juridiska, administrativa, ekonomiska, sociala och kulturella sammanhang syftar till att tillåta att språken används i dessa sammanhang . Även om konventionen inte har som direkt syfte att stödja de na minoriteterna förtjänar det att påpekas a tt landsdels- eller minoritetssprå- ken är en mycket viktig del av de nationella minoriteternas kultur och Genom det stöd konventionens bestämme lser ger för landsdels- eller minoritetsspråkens bevarande och utveckling stöds därför också de nationella minoriteterna. 2.3Språk som omfattas av minoritetsspråks- konventionen I artikel 1 i konventionen finns en rad definitioner av begrepp såsom "lands-dels- eller minoritetsspråk", "territorium där landsdels- elle r minoritetsspråk används" samt "territoriellt obundna språk". Genom dessa definitioner avgränsas konventionens tillämpningsområde. De språk som inte faller inom konventionens definitioner omfattas således inte av dess bestämmelser. För att ett språk skall omfattas av konventionens tillämpning skall det enligt artikel 1punkt a) uppfylla två huvudkrav, språket skall användas av hävd i ett visst territorium inom en stat av medborgare i staten, (invandrarspråk omfattas inte av konventionen) och språket skall vara annorlunda än det officiella språket ( dialekter omfattas inte av konventionen). Av artikel 1 punkt b) framgår också som ett ytterligare krav för konven- tionens tillämpning att det territorium där landsdels- eller minoritetsspråk används är ett område där e tt språk används av ett så stort antal personer att det motiverar en tillämpning av konventionens bestämmelser p å språket. Uttrycket "av hävd" i artikel 1 och "historiska landsdels- eller minori- tetsspråk i " i ingressen, markerar att konventionens bestämmelser bara gäller de historiska språk som talats i en stat oc h fortfarande talas där. Konventionen omfattar inte de nya språk som til l följ d av invandring numera talas i de europeiska länderna. När ett språk övergå r från att vara ett invandrarspråk till att vara ett landsdels- elle r minoritetsspråk har inte angetts i konventionen eller dess kommentar. Men det anses fullt möjligt att ett språk som först är ett invandrarspråk övergår till att vara ett landsdels- eller minoritetsspråk. Språket måste klart skilja sig från det officiella språket i landet . Konventionen omfattar inte lokala varianter eller dialekter av samma språk. I konventionskommentaren konstateras, att frågan om ett sätt at t uttrycka sig skall anses som en dialekt eller ett språk, är mycket omdisku- terad. Eftersom denna fråga inte kan avgöras enbart utifrån strik t lingvistiska kriterier utan bl.a. är beroende av psyko-sociologiska och politiska faktorer anvisar inte konventionen några riktlinjer för hur fr ågan skall lösas i enskilda fall utan lämnar avgörandet till berörda myndighete r i varje stat i enlighet med den demokratiska processen där. De språk som konventionen omfattar är främst territoriella språk, de t vill säga språk som av hävd har använts och fortfarande används i nom ett visst geografiskt område i landet. Skälet till detta är att flertalet bestäm- melser en stat kan binda sig för i del III i konventionen, och flera a v bestämmelserna i del II, förutsätter att det finns ett bestämt geografisk t område, annat än landet som helhet, där bestämmelserna kan tillämpas . Detta område, som i artikel 1punkt b) benämns "territorium där landsdels- eller minoritetsspråket används", anges i konventionskommentaren vara det område där landsdels- eller minoritetsspråk används av hävd i betydande utsträckning även om det bara talas av en minoritet och som motsvarar språkets historiska geografiska bas. Varje stat får själ v definiera detta geografiska område mer exakt. Ett nyckelbegrepp i det sammanhanget är enligt konventionskom- mentaren "antal invånare som gör ti llämpning av olika bestämmelser om skydd eller stöd motiverade" . Begreppet förekommer i artikel 1 punkt b) och i inledningen till de flesta av konventionens bestämmelser i del III där innehållet i begreppet återkommer i lite olika utformning. Konventionen anger emellertid inte hur många invånare som skall finnas för att det skal l anses vara befogat att tillämpa en åtgärd, utan lämnar dett a avgörande till staterna, med beaktande av konventionens anda och omständigheterna i varje enskilt fall. Utanför det geografiska område där språket används av hävd ställer int e konventionen med vissa undantag krav på att bestämmelserna i del III skall tillämpas. Kan ett språk över huvud taget inte bindas till ett bestämt geografisk t område där det använts av hävd, anses det enligt konventionen som et t "territoriellt obundet språk". Detta innebär att endast vissa bestämmelser i del II av konventionen kan tillämpas på språket. 2.4Minoritetsspråkskonventionens uppbyggnad och innehåll Minoritetsspråkskonventionen innehåller fem delar. I del I finns allmänna bestämmelser. Den innehåller bl.a. de ovan behandlade definitionerna och bestämmelser om vilka åtaganden stater kan göra enligt konventionen och bestämmelser om vad ratifikationsinstrumentet skall innehålla. Del I innehåller också bestämmelser som hänvisar till andra nationella oc h folkrättsliga regler som reglerar landsdels- eller minoritetsspråkens ställ- ning. Slutligen finns i artikel 6 en bestämmelse om att de stater som ratificerar konventionen har en förpliktelse att informera berörd a myndigheter, organisationer och personer om rättigheter och skyldigheter som följer av konventionen. Del II innehåller övergripande mål och principer som de stater so m ratificerar konventionen är förpliktade att tillämpa i sin politik, lagstift - ning och åtgärder i övrigt när det gäller landsdels- eller minoritetsspråk. I del III innefattar åtgärder, inom olika sakområden, för att främja lands - dels- eller minoritetsspråk som har en historisk geografisk bas. I del IV finns regler om övervakning av konventionen s tillämpning i de länder som ratificerat konventionen och i del V finns slutbestämmelser som bl.a. innehåller regler om ikraftträdande a v konventionen och möjlighet att göra reservationer. Av artikel 2 framgår att minoritetsspråkskonventionen är flexibel på s å sätt att staterna i viss mån kan välja i vilken omfattning man vill binda sig för bestämmelserna i konventionen och på vilken nivå man vill ratificera en viss bestämmelse. Enligt artikel 2 punkt 1 är en stat som ratificerar konventionen skyldig att tillämpa bestämmelserna i del II på samtliga landsdels- eller minori - tetsspråk som används inom staten och som motsvarar konventionens defi-nition av sådana språk. Detta gäller oavsett om staten omnämne r språket i ratifikationsinstrumentet eller inte. En stat kan dock välja att anmäla reservationer mot alla bestämmelser i del II utom artikel 7 punkt 1 (som anger mål och principer för staternas politik, lagstiftning oc h praxis). I en stat som har ratificerat konventionen omfattas således samtliga språk som faller inom konventionens definition av landsdels- eller minoritetsspråk av bestämmelserna i konventionens del II artikel 7 punkt 1. Så som framgått ovan ger konventionens definition av landsdels- eller minoritetsspråk utrymme för olika bedömningar när det gäller om ett viss t språk faller inom definitionen eller inte. Enligt konventionskommentaren är det i sista hand staten själv som får bedöma v ilka av de uttrycksformer som finns i landet som faller in under konventionens definition av "landsdels- eller minoritetsspråk". När det har fastslagits vilka språk som är landsdels- eller minoritets - språk i en stat kan staten enligt artikel 2 punkt 2 välja att utöver d e obligatoriska bestämmelserna i del II i konventionen också tillämp a bestämmelserna i del III i konventionen på de språk som har en historisk geografisk bas i staten. Väljer landet att ratificera konventionen också beträffande del III måste detta ske på det i artikel 2 punkt 2 och artikel 3 punkt 1 angivna sättet . Där föreskrivs att de landsdels- eller minoritetsspråk som del III i konventionen skall tillämpas på, skall anges av landet. Dessutom skal l varje land ange vilka punkter och stycken i del III som skall tillämpas på respektive landsdels- eller minoritetsspråk. När det gäller valet av vilka bestämmelser i del III som skall tillämpas på en stats landsdels- eller minoritetsspråk finns vissa begränsninga r enligt konventionens artikel 2 punkt 2. Dessa är att minst 35 punkter eller stycken skall tillämpas på varje landsdels- eller minoritetsspråk oc h att av dessa minst tre skall vara från artiklarna 8 och 12 samt en från någon av artiklarna 9,10,11 och 13. Staterna har i och med dessa bestämmelser givits en relativt stor valfrihet när det gäller vilka förpliktelser de önskar åta sig beträffande de olika landsdels- eller minoritetsspråken i staten . Som ett exempel kan nämnas att artikel 8 som berör utbildning p å landsdels- eller minoritetsspråk innehåller 26 olika förpliktelser vara v staten bara är skyldig att välja tre. När en punkt eller ett stycke innehåller flera alternativa förpliktelse r räknas normalt ett av alternativen som en punkt eller ett stycke. Komplet- terar alternativen emellertid varandra, som t.ex. är fallet med artikel 9 stycke 1 a iii) och a iv), räknas de som två punkter och stycken. De alternativa förpliktelserna innebär att staterna har möjlighet att i stor utsträckning välja olika nivåer på sina åtaganden. Bestämmelser till skydd och stöd för landsdels- eller minoritetsspråken I del II och del III i konventionen finns de materiella bestämmelser som är avsedda att ge landsdels- eller minoritetsspråken det stöd och skyd d som de behöver för att kunna bevaras och stärkas. I del II finns de obligatoriska mål och principer som varje stat som ratificerar konventionen skall tillämpa beträffande de landsdels- elle r minorietsspråk som finns i staten. Dessa mål och principer ses som nöd- vändiga för att bevara landsdels- eller minoritetsspråken. Det går därför inte att i samband med ratificeringen av konventionen göra förbehåll för dessa. I del III finns de mer detaljerade bestämmelser som varje stat kan välja att ratificera för de språk som har en geografisk historisk bas. Målen och principer som finns angivna i del II, artikel 7 punkt 1, kan sammanfattas i följande punkter, erkännande av de landsdels- eller minoritetsspråk som finns i staten som ett uttryck för kulturell rikedom, respekt för varje landsdels- eller minoritetsspråks geografi ska område, t.ex. när ny administrativ indelning av landet övervägs, åtgärder för att förenkla och/eller uppmuntra användningen av sådana språk såväl i tal som skrift, såväl i privata som offentliga sammanhang, lämpliga åtgärder för undervisning och studium av och i landsdels - eller minoritetsspråk, stöd för utbyte mellan grupper som talar landsdels- eller minoritets - språk i identiskt eller liknande former, både inom staten och öve r nationsgränserna. De bestämmelser som finns i övriga punkter i del II är, i artikel 7 punkt 2, ett krav att avlägsna de diskriminerande åtgärder som kan finnas mot användningen av landsdels- eller minoritetssprå k samt att om det behövs för att öka jämlikheten mellan olika språk godkänna viss positiv diskriminering till förmån för dessa språk, i artikel 7 punkt 3, ett krav att främja åtgärder som ökar förståelsen mellan olika språkgrupper i landet samt i artikel 7 punkt 4 ett krav att ta hänsyn till önskemål från dem som talar landsdels- eller minoritetsspråk när åtgärder som berör dessa språk skall vidtas. Konventionens del II innehåller en bestämmelse i artikel 7 punkt 5 o m hur målen och principerna i del II i konventionen skall tillämpas p å territoriellt obundna språk. I konventionskommentaren konstateras att en förutsättn ing för att en del av principerna och målen i del II likso m bestämmelserna i del III skall kunna tillämpas, är att det finns e n bestämd historisk geografisk bas för språken. Eftersom en sådan hist orisk geografisk bas inte finns för de territoriellt obundna språken kan bara en del av målen och principerna i del II och ingen av bestämmelserna i del III tillämpas på dessa språk. Av bestämmelserna i del II framgår att artikel 7.1 tillämpas inom d e territorier där landsdels- eller minoritetsspråk används och i enlighet med situationen för varje språk (jfr när det gäller innebörden av detta begrepp vad som sagts ovan), medan bestämmelserna i artikel 7.2, 7.3 och 7.4 inte innehåller någon sådan begränsning. Del III av konventionen innehåller bestämmelser som innebär precisera - de och konkreta åtgärder till skydd och stöd för användandet av landsdels - eller minoritetsspråk med en geografisk historisk bas. Bestämmelserna i del III täcker en rad olika sakområden. Varje artikel omfattar ett sakområde, artikel 8 utbildning, artikel 9 rättsväsendet, artikel 10 förvaltningsmyndigheter och samhällsservice, artikel 11 massmedia, artikel 12 kulturell verksamhet och kulturella inrättningar, artikel 13 ekonomiska och sociala förhållanden artikel 14 utbyte över gränserna. Av dessa bestämmelser framgår att de flesta förpliktelserna i kon - ventionen är begränsade till de geografiska områden där landsdels- eller minoritetsspråken används av hävd. De förpliktelser enligt konventionens del III som om ett land väljer att ratificera dessa bestämmelser gäller i hela landet, dvs även utanför de områden där landsdels- eller minoritetsspråket används av hävd är, artikel 8 punkt 2, undervisning på, eller i landsdels- eller minoritets- språken, artikel 9 punkt 2, att inte vägra godkänna giltigheten av juridisk a dokument endast på grund av att de avfattats på ett landsdels- eller mino- ritetsspråk, artikel 9 punkt 3, att tillhandahålla de viktigaste lagtexterna och de texter som särskilt hänför sig till personer som använder landsdels- eller minoritetsspråk på dessa språk, artikel 10 punkt 5, att tillåta släktnamn på landsdels- eller minoritets- språk, artikel 11 punkt 2, att garantera friheten att ta emot TV- och radiout- sändningar på landsdels- eller minoritetsspråk samt friheten att ta emo t information i övrigt på dessa språk, artikel 12 punkt 2, att tillåta, uppmuntra och /eller tillhandahåll a lämplig kulturell verksamhet och kulturella inrättningar på dessa språ k eller med anknytning till dessa språk, artikel 12 punkt 3, att ta vederbörlig hänsyn till landsdels- elle r minoritetsspråken och den kultur dessa ger uttryck för när landet sprider sin kultur utomlands, artikel 13 punkt 1, att i olika typer av ekonomisk och social verksam- het se till att ta bort förbud mot och praxis som motverkar användningen av landsdels- eller minoritetsspråk i sådana sammanhang och artikel 14 punkt a) och punkt b) att på det internationella planet, bilateralt och multilateralt, verka för att landsdels- eller minoritetsspråken främjas. Övervakning av konventionens tillämpning Del IV av konventionen innehåller bestämmelser för hur , dess medlemsstater och allmänheten skall kunna kontrollera att de stater som ratificerat konventionen uppfyller sina åtaganden enligt konventio- nen. Öv ervakningen av konventionens tillämpning kan sägas vara a v politisk natur. Kontrollen skall ske genom att de stater som ratificerar konventionen var tredje år skall inge en rapport till med en redogörelse för hur staterna praktiskt har omsatt sina åtaganden enligt konventionen. Rapporterna skall offentliggöras. I granskas rapporterna av en expertkommitté bestående av en medlem från vart och en av de stater som ratificerat konventionen. Medlemmarna i expertkommittén väljs av ministerkommitt é på förslag från respektive stat som ratificerat konvent ionen (varje stat ger in en lista med förslag på personer som ministerkommittén kan välj a mellan). medlemmar skall stå fria gentemot staternas regeringar och vara erkänt skickliga och erfarna i frågor som rö r landsdels- eller minoritetsspråk. Organisationer eller sammanslutningar i den stat som har lämnat in rapporten t.ex. sådana organisationer som representerar dem som använder landsdels- eller minoritetsspråk får lämna synpunkter til l om hur de anser staten följt sina åtaganden enligt del II och del III i konventionen. utformar på grundval av de rapporter staterna lämnat in och med hänsyn taget till de synpunkter oberoende organisationer eller sammanslutningar kan ha lämnat, en rapport till . Innan expertkom- mittén överlämnar sin rapport till ministerkommittén skall staterna f å tillfälle att kommentera rapporten. Rapporterna från expertkommittén får offentliggöras av minister - kommittén om den beslutar att så skall ske. Om ministerkommittén anser att det finns anledning till det kan rekommendationer ges till staten med anledning av rapporten. 3Andra länders ratificering av konventionen Fem länder har fram till ratificerat minoritetsspråkskon- ventionen, nämligen , , , oc h i nu nämnd ordning. Konventionen träder därmed i kraft . I det följande kommer en närmare redogörelse ges för hur oc h valt att ratificera konventionen och för den nationella lagstiftning och åtgärder i övrigt man i respektive land har till stöd och skydd fö r landsdels- eller minoritetsspråken där. Motsvarande redogörelse fö r och ratificering och nationella bestämmelser är mer ö versiktlig eftersom vi ansett att de nordiska ländernas nationella åtgärder är av störst intresse för oss. Någon redogörelse för s ratificering och nationella bestämmelser där kan inte lämnas på grund av att ratificerat konventionen kort innan utredningstidens slut. Gemensamt för de fyra första länder som ratificerat konventionen är att man i dessa länder redan innan ratificeringen haft nationell lagstiftning och andra åtgärder till skydd och stö d för landsdels- eller minoritetssprå- ken. Dessa nationella regler har utgjort grunden för ratificeringen a v minoritetsspråkskonventionen. var det första land som ratificerade minoritetsspråkskonventionen. Innehållet i ratifikationsinstrument framgår av bilaga 2. Där anges att ratificerar bestämmelserna i del I, II, IV och V i konventionen samt 46 närmare angivna punkter och stycken i del III av konventionen för det samiska språket. Inget annat språk än samiska nämns i ratifikationsinstrumentet. Såsom framgått av föregående kapitel gäller dock del II i konventionen fö r samtliga landsdels- eller minoritetsspråk i de stater som ratificerar konventionen oavsett om de nämns i samband med ratificeringen eller inte. I talas, liksom i och , flera olika varieteter av samiska bland vilka nordsamiskan dominerar. Andra länders ratificering av konventionen SOU 1997:192 att ratificera konventionen för samiska som ett språk och i stora dela r öv erlämnat frågan om vilka insatser som skall göras för språkets olik a varieteter till det norska . Samråd med representanter för samerna skedde innan man beslutad e vilka punkter och stycken som skulle ratificeras. 3.1.2Nationella åtgärder i överensstämmelse med åtagandena i konventionen I finns en rad lagar och åtgärder i övrigt till skydd och stöd fö r samernas kultur och språk m.m. Den grundläggande bestämmelsen finns intagen i den norska grundlagen där det i § 110 A, , föreskrivs att det åligger statens myndigheter att skapa sådana förutsätt- ningar att den samiska befolkningen kan bevara och utveckla sitt språk, sin kultur och sitt sociala arv. Det samiska språket ges särskilt skydd och stöd inom en rad olik a samhällsområden. De flesta bestämmelser som reglerar rätten att anv ända samiska finns intagna i samelovens språkregler , då sam iskan också blev likställt med norska som ett officiellt språk i . Dess a regler utgör stommen i det norska regelverk som utgjorde grunden fö r ratificering av minoritetsspråkskonventionen för det samisk a språket. Samelagens språkregler, tredje kapitlet i Sameloven Samelagens språkregler gäller i huvudsak inom ett begränsat geografiskt område, förvaltningsområdet för samiskt språk. Förvaltningsområde t utgörs av sex kommuner: Karasjok, Kautokeino, Nesseby, Porsanger, och . Utanför förvaltningsområdet gäller bara ett begränsat antal av språkreglerna. Syftet med språkreglerna sägs vara att bevara och utveckla det samiska språket och särskilt att stärka användningen av språket i offentlig a sammanhang. Språkreglerna berör användning av samiska bl.a., vid kontakt med lokala och regionala myndigheter inom hälsovårdssektorn och den sociala sektorn Andra länders ratificering av konventionen Inom förvaltningsområdet har man, om man själv använder sig a v samiska i kontakten med lokala offentliga organ (antingen dessa är kommunala, fylkeskommunala eller statliga), rätt att få svar på samisk a både vid muntliga och skriftliga kontakter med myndigheten. Om man själv i skrift använder sig av samiska i kontakten med et t regionalt organ (dvs. ett fylkeskommunalt eller statligt organ), som har en eller flera av förvaltningsområdets sex k ommuner som tjänsteområde, har man rätt att få skriftligt svar på samiska. Alla som önskar att använda samiska för att tillvarata sina egn a intressen i kontakt med lokala och regionala hälsovårds- eller sociala institutioner har rätt att bli bemötta på samiska, både skriftligen oc h muntligen. I kontakt med rättsväsendet inom förvaltningsområdet har man rätt att använda sig av samiska. Med rättsväsendet avses, domstolar, länsmän , polis, åklagare, fängelse och kriminalvård i frihet. För dessa myndigheter gäller samma regler som för andra lokala och regionala organ ino m förvalt-ningsområdet. Därutöver gäller särskilda regler om utökad e rättigheter att använda samiska inom rättsväsendet. För domstolar vars ämbetskrets helt eller delvis omfattar förvaltnings- området gäller att envar får använda samiska i inlagor i rättegång och att samiska får användas vid muntliga kontakter med domstolen och unde r muntliga förhandlingar i domstol. Rätten att använda samiska unde r muntliga förhandlingar i domstol innebär emellertid inte att en samiskta- lande person som kan norska kan kräva att alla i t.ex. en rättegång, skall tala samiska eller att det som sägs på norska skall tolkas till samiska. Om någon begär det kan rättens ordförande emellertid besluta att förhand - lingsspråket skall vara samiska. Behövs översättni ng eller tolk skall detta betalas av staten.