sou · GLB341 · 1998-01-01 00:00:00 — 2. vars upphandling står under statlig eller tillsyn, eller 3. vars styrelseledamöter utses av staten, en kommun, ett landsting eller en kyrklig kommun, eller 4. vars styrelse till mer än halva antalet ledamöter utses av staten, en kommun, ett landsting eller en kyrklig kom- mun. Bestämmelserna i detta kapitel skall tillämpas vid upphandling som görs av en upphandlande enhet för sådan av enheten bedriven verksam- het som består av 1. drift eller tillhandahållande av fasta nät i syfte att betjäna allmän- heten i fråga om produktion, transporter, distribution eller försörjning med dricksvatten, elektricitet, gas eller värme eller av leverans av sådana nyttigheter till fasta nät, 3 Senaste lydelse 1995:704 2.utnyttjande av mark- eller vattenområden för prospektering eller utvinning av olja, gas, kol eller andra fasta bränslen eller för till- handahållande av terminaler, flygplatser eller hamnanläggningar, 3.drift av nät i syfte att betjäna allmänheten i fråga om transporter med järnväg, spårväg, tunnelbana, buss, trådbuss eller linbana, 4.drift eller tillhandahållande av ett allmänt telekommunikationsnät eller tillhandahållande av en eller flera allmänna telekommunikations- tjänster. Vid tillämpning av bestäm- Vid tillämpning av bestäm- melserna i detta kapitel in- melserna i detta kapitel in- nefattar termen "upphandlande nefattar termen "upphandlande enhet" alla företag över vilka enhet" alla företag över vilka staten, kommun, landsting eller staten, kommun eller landsting direkt eller indirekt har ett inflytande och företag som be- företag som bedriver verk- driver verksamhet enligt första med särskilt tillstånd från en från en myndighet. För upphandling av tjänster för verksamheter som avses i första stycket gäller, utöver detta kapitel, de bestämmelser till vilka hänvisas i 5 kap. 1 §. Ett beslut på vilket denna lag är tillämplig får inte överklagas med stöd av 10 kap. kom- munallagen (1991:900) eller 22 kap. kyrkolagen (1992:300) . Ett beslut på vilket denna lag är tillämplig får inte överklagas med stöd av 10 kap. kom- munallagen (1991:900). Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende av- seende offentlig upphandling Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1994:615) om ingripande mot otillbörligt beteende avseende offentlig upphandling skall ha följande lydelse. I denna lag avses med enhet: statliga, kommunala och andra myndigheter, beslutande för- samlingar i kommuner, lands- ting och kyrkliga kommuner samt sådana bolag, föreningar, samfälligheter och stiftelser som utgör upphandlande enhet enligt 1 kap. 5 § lagen (1992:1528) om offentlig upphandling, med undantag av företag som har särskilt till- stånd enligt vad som anges i 4 kap. 1 § andra stycket den lagen. I denna lag avses med enhet: statliga, kommunala och andra myndigheter, beslutande för- samlingar i kommuner och landsting samt sådana bolag, föreningar, samfälligheter och stiftelser som utgör upphand- lande enhet enligt 1 kap. 5 § lagen (1992:1528) om offentlig upphandling, med undantag av företag som har särskilt till- stånd enligt vad som anges i 4 kap. 1 § andra stycket den lagen. Denna lag träder i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1995:743) om aviseringsregister Härigenom föreskrivs att 2, 4 och 6 §§ lagen (1995:743) om avise- ringsregister skall ha följande lydelse. får användas av en myndighet för 1.aktualisering, komplettering och kontroll av uppgifter i person- register som myndigheten är registeransvarig för, 2.komplettering och kontroll av personuppgifter i övrigt, 3.uttag av urval av personuppgifter. Regeringen får föreskriva att registret får användas för ändamål som avses i första stycket 3 även av annan än myndighet. Regeringen får föreskriva att registret får användas för ändamål som avses i första stycket även av annan än myndighet. får innehålla uppgifter om personer som är eller har varit folkbokförda i landet eller som annars tilldelats personnummer. För en sådan person får de uppgifter anges som registrerats enligt lagen (1990:1536) om folkbokföringsregister och som avser 4.folkbokföringsfastighet, lägenhetsbeteckning, folkbokföringsort och folkbokföring under särskild rubrik, 5.födelsehemort och födelseort, 1 Senaste lydelse 1996:1234 En myndighet får ha termi- nalåtkomst till aviseringsregi- stret i fråga om uppgift om personnummer, namn, adress, folkbokföringsfastighet, lägen- hetsbeteckning och folkbok- föringsort samt avregistrering från folkbokföringen. Rege- ringen får föreskriva om termi- nalåtkomst även till annan upp- gift i registret. Regeringen får vidare föreskriva om terminal- åtkomst till aviseringsregistret för annan än myndighet. 8.make, föräldrar, barn och vårdnadshavare, 9.datum för inflyttning från utlandet, 10.avregistrering med uppgift om dödsfall, utflyttning till utlandet eller annan anledning, Uppgift i aviseringsregistret som enligt lag eller förordning får registreras även i annat register får lämnas ut till den registeransvarige i form av utskrift eller på medium för automatisk databehandling. Uppgift som inte enligt lag eller förordning får registreras i det andra registret får lämnas ut till den registeransvarige på medium för automatisk databehandling om det följer av lag eller förordning eller om regeringen har medgett det. En myndighet får ha termi- nalåtkomst till aviseringsregi- stret i fråga om uppgift om personnummer, namn, adress, folkbokföringsfastighet, lägen- hetsbeteckning och folkbok- föringsort samt avregistrering från folkbokföringen. Rege- ringen får föreskriva om termi- nalåtkomst även till annan upp- gift i registret. Denna lag träder i kraft . 2 Senaste lydelse 1996:1234 Mot bakgrund av det principbeslut om ändrade relationer mellan staten och som fattade be- myndigade regeringen i beslut chefen för att tillsätta fyra utredningar och ge två särskilda utredningsuppdrag för att utreda och lägga fram förslag i olika del- frågor (Dir. 1995:162). Denna utredning fick enligt direktiven bl.a. i uppdrag att föreslå hur normgivningsbestämmelser som skapar stabila och långsiktiga förut- sättningar för trossamfunden skall utformas, hur en ny rättslig form för trossamfund som tar stor hänsyn till trossamfundens olika förhållanden och behov skall utformas, samt hur de framtida relationerna mellan staten och skall utformas. Direktiven återfinns i bilaga 1. Utredningsarbetet har bedrivits under stor öppenhet och arbetets fram- skridande har kontinuerligt presenterats i Stat–kyrkadelegationen. Samråd och samverkan har fortlöpande förekommit såväl med övriga statliga utredningar som med egna utredningar. Dessutom har överläggningar hållits med lednings- grupp för de kyrkliga utredningarna. Under arbetets gång har det vidare förekommit ett antal möten med representanter för de trossamfund som erhåller statsbidrag. Ett möte har ägt rum med . Därjämte har sammanträffanden skett med bl.a. buddhistiska samarbetsråd samt med muslimska förbund med och en buddhistisk nunna som representerar ett japanskt buddhistiskt trossamfund. Det nuvarande förhållandet mellan staten och är resul- tatet av en lång historisk utveckling, som i hög grad har präglats av spänningar mellan motstridiga idéer, krafter och intressen. Under olika tider har skilda principiella utgångspunkter spelat större eller mindre roll för utvecklingen. Någon genomgående enhetlig princip kan följ- aktligen inte sägas ha legat till grund för utformningen av de nuvaran- de relationerna mellan staten och . För att underlätta förståelsen av hur de nuvarande relationerna mellan staten och vuxit fram, har vi därför funnit det nödvändigt att lämna en kortfattad historisk översikt av förhållanden och den svenska kyrkorätten. Vidare innehåller översikten en redogörelse för utvecklingen av den religiösa friheten i vårt land och en beskrivning av de religiösa samfundens ställning. Kristendomen kom till med . De avgö- rande striderna mellan kristendomen och befintlig religion utkämpades . Den förste kristne kungen blev som regerade . Det var dock först under den äldres regeringstid som kristendomen vann den slutliga segern. – Detta är i korthet den traditionella föreställningen av kristnande. tiders forskning ger dock en mer nyanserad bild av kristningsprocessen, där övergången till den kristna tron framträder som en långsam och i huvudsak fredlig kulturassimilation. blev ärkebiskopssäte för en särskild kyrkoprovins inom den romersk-katolska kyrkan, för , och . I fanns det sex biskopssäten. En egen svensk kyrkoprovins upprättades med en svensk ärkebiskop i , vilken dock hade ärkebiskopen i som sin primas. Den svenska kyrkoprovinsen bestod – sedan Åbo stift tillkommit – av sju stift: , , , , , och Åbo. Den romersk-katolska kyrkan förde med sig en utvecklad rättsord- ning, den kanoniska rätten, som i sin tur grundade sig på den romerska rätten. Den medeltida kanoniska rätten omfattade ett vidare område än vad vi betecknar som kyrklig rätt, t.ex. äktenskapsrätten. Genom den kanoniska rätten skulle allt av betydelse för kyrkans organisation och verksamhet regleras. Kyrkans mål var att bli fri från det världsliga samhällets lagar och att bli en övernationell stat med egen lag, rättskipning och ekonomi. Sedan blivit en egen kyrkoprovins förbättrades de kulturella kontakterna med och svenska studerande började att utbilda sig vid berömda utländska universitet. Dessa internationella kontakter medförde att den kanoniska rätten och de kyrkliga frihetskraven på allvar vann insteg i det svenska samhället . Av stor betydelse för den kanoniska rättens genombrott i var också provinsialkonciliet i . Där beslutades bl.a. om prästernas celibat och att biskoparna skulle införskaffa var sitt exemplar av påven av påvliga förordningar, den s.k. som den kanoniska rätten vann insteg i det svenska samhället, om- vandlades detta från bondesamhälle till ståndssamhälle. De särskilda privilegier för det andliga ståndet som föreskrevs i den kanoniska rätten – prästens person var okränkbar, kyrkan hade egen domsrätt över sina tjänare och dess egendom beskattades inte – främjade i betydande grad prästeståndets framväxt. I samma riktning verkade celibatet, vilket lösgjorde prästen från släktgemenskapen. Genom hela medeltiden går som en röd tråd de kyrkliga myndig- heternas strävan att i alla delar förverkliga den kanoniska rättens principer. Kyrkan var framgångsrik i åtskilliga hänseenden, bl.a. på- verkades den inhemska rätten i fråga om äktenskap och testamente. In- förandet av den kanoniska rätten i gick dock inte alldeles enkelt. Landskapslagarnas kyrkobalkar innehåller t.ex. många kompro- misser mellan äldre svensk rätt och kanonisk rätt. Men efter hand lyckades kyrkan även i vårt land att alltmer hävda sin frihet och sin rättsordning. Kyrkans organisation kom huvudsakligen att bestämmas av den katolska kyrkans universella lag och ordning. Inom vissa om- råden, även sådana som kyrkan betraktade som sina, behölls dock äldre strukturer igenom hela medeltiden. Exempelvis kan nämnas att flera av landskapslagarna innehöll bestämmelser som i större eller mindre grad gav församlingen rätt att själv välja präst. Det skall dock framhållas att landskapslagarna inte innehöll någon fullständig reglering av kyrkans förhållanden. När en landslag utarbetades som skulle ersätta de olika landskapslagarna, var det meningen att den skulle inbegripa en kyrkobalk. Kyrkliga företrädare framförde emellertid så starka protester mot ändringar som stred mot den kanoniska rätten och gällande kyrkliga stadgar samt erhållna pri- vilegier, att varken landslag av eller landslag av kom att innehålla någon kyrkobalk. Följden blev att Upplandslagens kyrkobalk fungerade som rättskälla, vid sidan av den kanoniska rätten, under hela den senare delen av medeltiden. Den svenska sockenindelningens uppkomst är delvis höljd i dunkel och det råder olika uppfattningar om dess beroende av kyrkans orga- nisatoriska uppbyggnad. I vart fall inom vissa delar av landet torde det ha funnits en äldre indelning för kult och rättsvård, vilken kyrkan över- tog. Den kristna socknen blev det område, vars befolkning sökte sig till samma kyrka. Sockenindelningen var, med undantag för övre , i huvudsak genomförd . Socknens kyrka skulle enligt landskapslagarna byggas av socknens bönder efter tillstånd av biskopen. Till kyrkan skulle läggas viss egendom till kyrkans och prästens underhåll. De skulle dessutom utrusta kyrkan med sådant som behövdes för gudstjänsten innan de kunde begära att biskopen skulle viga kyrkan och förse dem med en präst. – Den ekonomiska förvaltningen av sockenkyrkan ombesörjdes av lekmän, kyr- kovärjarna (ursprunget till vår tids kyrkvärdar), vilka enligt yngre Västgötalagen skulle vara två och prästen den tredje. Biskopen utövade dock den yttersta kontrollen av sockenkyrkans egendom. Utan dennes medgivande fick inget säljas eller skiftas. Den andliga led- ningen i socknen låg helt i sockenprästens hand. Stiftens biskopar tillsattes i början av medeltiden av kungen med visst medinflytande för stiftsinnevånarna. Denna ordning stod emel- lertid i strid med kanonisk rätt och sedan domkapitel successivt införts i de svenska stiften , blev den kanoniska ordningen bestämmande även i . Biskopen kom således att utses av dom- kapitlet, vilket bestod av präster med ansvar för guds- tjänstliv och prästutbildningen. val skulle bekräftas av påven varefter den valde vigdes av kyrkoprovinsens ärkebiskop. – Led- ningen i stiftet utövades av biskopen ensam. I viktigare frågor skulle denne dock inhämta råd. Domkapitlen hade som främsta arbetsuppgifter att ansvara för gudstjänstlivet vid och ombesörja prästutbildningen. Vid förfall för biskopen övertog kapitlet ledningen av stiftet. utövade biskopen främst vid visitationer i stiftets församlingar. Vid dessa visitationer kontrollerades prästernas ämbetsförvaltning. Vidare upptogs avgifter till biskopen, förrättades konfirmation och avgjordes de mål som hörde under biskopens domsrätt. Ledningen av den svenska kyrkoprovinsen utövades av ärkebisko- pen. Denne valdes i enlighet med kanonisk rätt av i och vigdes sedan av ärkebiskopen i . Under senare delen av medeltiden kom den faktiska tillsättningen emellertid att ske genom påvestolen, vilket ofta resulterade i att vigningen flyttades från till kurian – den centrala styrelsen – i . Ärkebiskopen var förman för de övriga biskoparna och hade rätt att visitera deras stift. Inom rätt- skipningen förelåg apellationsrätt, dvs. rätt att klaga, från biskop till ärkebiskop. Sin myndighet utövade ärkebiskopen bl.a. vid de provin- sialkoncilier som han sammankallade och vid vilka de övriga biskoparna deltog liksom representanter för domkapitlen och det lägre prästerskapet. Dessa förhandlingar och de beslut som fattades utgjorde under vissa tider ett betydelsefullt försvar för kyrkans frihet gentemot staten. Vid vissa viktiga koncilier synes representanter för kungamak- ten ha deltagit. Prästerskapet var representerat vid de riksmöten som började hållas . Sistnämnda förhållanden påvisar det nära samband mellan stat och kyrka som utvecklades . Detta samband framstår än tydligare när man beaktar ärkebiskopens ställning. Denne ingick i kungens råd och var rikets främste storman. Ärkebiskopen var också den som krönte kungen. Det skall också fram- hållas att även de övriga biskoparna deltog i rådets förhandlingar och emellanåt spelade en betydande roll för hur landet styrdes. Den högsta ledningen för kyrkoprovinsen fanns dock i . Under vissa tider var påvens direkta inflytande mycket stort, särskilt i fråga om tillsättningar. Den direkta förbindelsen med påvestolen förmedlades av ombud. synes alltid någon svensk ha befunnit sig i för att tillvarata kyrkoprovinsens och rikets intressen. Kyrkans ekonomi byggdes huvudsakligen upp av dels den kyrkliga jorden, dels av tionde som upptogs av kyrkan till olika ändamål och efter olika grunder. Den kyrkliga jorden bestod framför allt av sockenkyrkorna och prästgårdarna samt den till dessa hörande jorden. Övrig egendom var i huvudsak knuten till biskopsämbeten och domkyrkor samt kloster. Enligt romersk rätt betraktades lokalkyrkan som en juridisk person och den kunde som sådan äga jord. innehavet ökades ständigt genom gåvor, testamenten och köp, vilket kom att medföra att kyrkan blev en ekonomisk maktfaktor av stor bety- delse. I slutet av medeltiden tillhörde ungefär en femtedel av alla går- dar i det egentliga kyrkan; dess jordinnehav var lika stort som adelns. Från statens sida gjordes flera försök att begränsa omfattningen av den kyrkliga egendomen, bl.a. av i mitten på 1400- talet, men kyrkans ekonomiska maktställning kom att bestå till medeltidens slut. – Att tionde skulle betalas betraktades i landskapsla- garna som självklart och ansågs såsom av påbjudet genom . genomfördes sädes- och kvicktionde, varigenom kyrkan fick en tiondel av avkastningen från åker respektive ladugård. Tiondet fördelades mellan församling och stift; kvicktionden, som kom från ladugårdens avkastning, gick till prästens underhåll medan sädestionden delades mellan prästen, sockenkyrkan, biskopen och de fattiga. – En annan bidragande orsak till kyrkans ekonomiska maktställning var den skattefrihet som kyrkan åtnjöt efter ett privilegiebrev av den yngre . Med kristendomen förändrades många gamla sedvänjor, t.ex. i fråga om sättet för de dödas omhändertagande och begravning. Vikingarna hade bränt sina döda och gravsatt dem. Med den nya religionen kom bruket att begrava de döda i kyrkan och på kyrkogården. Både kyrka och begravningsplats helgades genom biskopens invigning. Rätten att begravas i kyrkan förbehölls huvudsakligen kyrkliga befattningshavare, medan övriga jordades på kyrkogården. I juridiskt hänseende betraktades begravningsplatserna som heliga platser, skyddade från angrepp och utmätning. Kristendomen kom också att spela en betydande roll på många andra områden, såsom sjukvård, fattigvård och skola. Sjukvårdskunniga munkar och nunnor tog hand om sjuka och fattiga i kloster och kyrkor och kyrkan inrättade de första skolorna i vårt land. tillkom också vårt första universitet, i . De evangeliska strömningar som gjorde sig gällande i nådde snabbt . Reformationen fick sitt genombrott vid i . Den inleddes dock försiktigt till att börja med och det var först vid som den evangelisk-lutherska läran slutligt befästes som nationalreligion i – Sin största betydelse hade reformationen i andligt avseende genom att den förmedlade den lutherska formen av kristendom till landet. Men reformationen innebar också att inte längre var en del av den övernationella romersk-katolska kyrkan. I stället för påven blev kungen högste vårdare av kyrkans angelägenheter och betonades på ett starkare sätt som högsta rättesnöre. Bakom reformationen låg bl.a. konungens – – önskan att bryta kyrkans och biskoparnas makt i landet samt en strävan att för- bättra rikets finanser. Vid tiden för makttillträde hade nämligen blivit kraftigt skuldsatt. Kyrkans överstatliga struktur och hävdandet av hennes frihet medförde också att kyrkan i vissa per- soners ögon framstod som nationellt opålitlig, vilket säkerligen också bidrog till de beslut som fattades vid i . Reformationen inleddes, som nämnts, försiktigt och de beslut som fattades vid Västeråsriksdagen var huvudsakligen politiska och ekonomiska. De syftade bl.a. till att legalisera de ingripanden som re- dan skett mot kyrkans, framför allt klostrens och biskoparnas, egen- dom. Den kyrkoreduktion som beslutades innebar att kyrkans "över- flödiga egendom" skulle dras in till kronan. Andra beslut som fattades medförde att kyrkans skattefrihet och domsrätt över prästerna upphäv- des. Vidare beslutades att utseende till de högre kyrkliga ämbetena inte fick ske utan kungens samtycke. Sammantaget innebar besluten att kyrkans maktposition kraftigt försvagades och att dess ställning som en stat i staten var slut. kom att utsträcka reduktionen även till socknarnas jordinnehav och de kyrkliga tiondena. I samband med in- dragningarna började kungen också att använda sig av den kyrkliga uppbördsorganisationen på så sätt att kyrkvärdarna förpliktades att in- samla kronans tionden. I andligt avseende innehöll riksdagsbesluten egentligen endast ett önskemål om "att ord måtte allestädes i riket renliga predikat varda". Detta uttalande utgjorde dock grundvalen för det fortsatta re- formatoriska arbetet. – De svenska reformatorerna kom framför allt att hämta sin syn på förhållandet mellan kyrka och stat från . Utmärkande var , av Melanchton vidareutvecklade, lära om "det andliga och det världsliga regementet". Det världsliga regementet till- kom enligt denna lära överheten. Dess uppgift var att genom yttre maktmedel skapa lugn och ordning på jorden. I överhetens uppgift låg också att inskrida mot missbruk av , hädelse och falsk lära. Det andliga regementet däremot, tillhörde predikoämbetet och skulle utövas genom Ordet utan yttre maktmedel. insatta av och tjänade i sina uppgifter syften. De fick dock inte vare sig sammanblandas eller tränga in på varandras områden. Överhetens, dvs. kungens, uppgift i kyrkan var att som dess främste medlem bidra till evangeliets predikan. Någon makt över de uppgifter som åvilade predikoämbetet skulle överheten dock inte ha. När det gäller kyrkans organisation, övertog den reformerade i stor utsträckning den medeltida kyrkoprovinsens organisation med provinsialkoncilium, ärkebiskop, biskopar, domkapitel och sockenpräster. Deras inflytande blev dock ett annat. Biskoparnas makt kom att försvagas till förmån för staten på en mängd olika områden, exempelvis kan nämnas att rätten att tillsätta sockenpräster ställdes under kungens överinseende och att biskoparnas domsrätt upp- hävdes i väsentliga delar. Även i fråga om biskopstillsättningar och rät- ten att sammanslå socknar ökades statens inflytande markant. fick sin första evangeliske ärkebiskop, . Han valdes av en särskild valförsamling bestående av rikets biskopar och andra representanter för . Valet konfir- merades sedan av kungen. Genom denna ordning skapades den praxis som sedan rått i fråga om ärkebiskopsval, nämligen att hela kyrkan skall delta vid valet. Vid i proklamerades officiellt som ett evangelisk-lutherskt rike. Den evangelisk- lutherska läran lagfästes som religion och beslutade att den som stod emot den antagna läran skulle bannlysas och hållas för kättare och hedning. möte upprepade samma pro- klamation och fastställde dessutom de bekännelseskrifter, på vilka läran baserades. En väsentlig skillnad i sockenprästernas ställning efter reformatio- nen låg i upphörandet av de privilegier som hade föreskrivits i den ka- noniska rätten. I världsliga tvister likställdes prästerna med övriga sockenmedlemmar. Bara i andliga mål svarade de inför biskopen. Brott mot prästens person skulle inte längre medföra bannlysning utan straffas enligt landslagen. Den reformerade fick sin första kyrkoordning . I fråga om kyrkostyrelsen byggde den i hög grad på läran om det andliga och det världsliga regementet. Ärkebiskop och domkapitel nämns över huvud taget inte i denna kyrkoordning. Däremot innehöll den regler om biskopsval och om biskopens uppgifter. Biskopen skulle ha tillsyn över såväl präster som lekmän och bl.a. tillse att de levde i lydnad för bud och för överheten. 2.1.4Den lutherska enhetskyrkans tid Genom reformationen hade den medeltida västliga kyrkoenheten brutits sönder och bekännelser av olika typ såsom romersk-katolsk, reformert och luthersk hade uppkommit. Ett religiöst splittrat rike, där olika bekännelser existerade sida vid sida, innebar emellertid enligt tidens uppfattning en olycka inte bara ur religiös utan också ur politisk synvinkel. Enhet i lära och ceremonier ansågs vara ett av de fundament på vilket en stats existens vilade. I vårt land arbetade stat och kyrka sida vid sida för att åstadkomma denna enhet. Härigenom blev den lutherska enhetskyrkans tryggande ett verk inte bara för prästerna utan också för riksdag och överhet.