sou · GLB3170 · 1998-01-01 00:00:00 — Det ligger i uppgifter att i samråd med de kommunala huvudmännen bl.a. svara för övergripande planering, följa hur statsmakternas beslut tillämpas inom och hur samverkan utvecklas mellan social- tjänsten och hälso- och sjukvården. uppgift att följa och vidareutveckla social- tjänsten kan bl.a. innebära insamlande av data rörande verksam- heten och utveckling av metodik för social planering. skall inom länet följa socialnämndernas tillämp- ning av socialtjänstlagen. Detta framgår av 68 § SoL. Det finns således också en regional tillsyn. Den regionala till- synen är inte underställd någon central förvaltningsmyndighet. Av 68 § SoL framgår att skall inom länet följa socialnämndernas tillämpning av socialtjänstlagen, informera och ge råd till allmänheten i frågor som rör , biträda socialnämnderna med råd i deras verksamhet, främja samverkan på område mellan kommunerna och andra sam- hällsorgan och även i övrigt se till att socialnämnderna fullgör sina uppgifter på ett ändamålsenligt sätt. 8.1.3Tillsynen över hälso- och sjukvården Lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården (tillsynslagen) trädde i kraft . Tillsynslagen har kommit till för att förtydliga och stärka tillsynen över hälso- och sjukvården. Lagen innebär att hälso- och sjukvården och dess per- sonal, med undantag för hälso- och sjukvården inom Försvars- makten, står under tillsyn av (1 §). Med hälso- och sjukvård avses sådan verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och tandvårdslagen (1985:125). Genom tillsynslagen har införts enhetliga bestämmelser om tillsyn över hälso- och sjukvården. utövar tillsyn över all hälso- och sjukvård oavsett driftform. tillsyn skall främst syfta till att förebygga skador och eliminera risker i hälso- och sjukvården. Socialstyrel- sen skall genom sin tillsyn stödja och granska verksamheten och hälso- och sjukvårdspersonalens åtgärder (4 § ). I 5 § första stycket tillsynslagen föreskrivs bl.a. att om en patient i samband med vård, behandling eller undersökning inom hälso- och sjukvården drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom skall vårdgivaren göra anmälan till . I 7 a § lagen (1994:953) om åliggan- den för personal inom hälso- och sjukvården föreskrivs skyldighet för den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen att rapportera till vårdgivaren om en patient i samband med vård, behandling eller undersökning drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. Om finner att det finns skäl att ifrågasätta dis- ciplinpåföljd (erinran eller varning), återkallelse av legitimation eller annan behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården eller begränsning av förskrivningsrätt enligt disciplinpåföljdsla- gen på hälso- och sjukvårdens område, skall styrelsen göra an- mälan om detta hos (19 § tillsynslagen). utövar tillsyn över hälso- och sjukvården ge- nom sex regionala tillsynsenheter. 8.1.4Jämförelse mellan hälso- och sjukvården och För utövas tillsynen genom två skilda organ - och . är inte över- ordnad länsstyrelserna. För hälso- och sjukvården är det en myndighet, dvs. , som utövar tillsynen. Inom hälso- och sjukvårdsområdet finns en rättslig reglering om åligganden och disciplinpåföljd som saknar motsvarighet inom socialtjänstområdet. Ytterligare en skillnad av betydelse i tillsynssammanhang är att det inom hälso- och sjukvården finns en patientjournallag (1985:562) med bestämmelser om patientjournalens innehåll, ut- formning och hantering. I socialtjänstlagen finns regler om do- kumentation. Dessa är dock inte lika omfattande som de som finns i patientjournallagen. Inom hälso- och sjukvården finns vidare en ansvarsnämnd - (). Nämnden har att pröva bl.a. frågor om disciplinpåföljd. Någon motsvarighet till en sådan nämnd finns inte inom socialtjänstområdet. En annan skillnad är att det finns förtroendenämnder inom hälso- och sjuk- vårdsområdet men inte inom socialtjänstområdet. Inom både hälso- och sjukvården och finns be- stämmelser införda om att vården/insatserna skall vara av god kvalitet. Det finns bestämmelser om kvalitetssäkring på hälso- och sjukvårdsområdet men inte på socialtjänstområdet. Vidare skall en annan skillnad påpekas som också är av betydelse för tillsynen. Regeringen får enligt 32 § andra stycket HSL överlåta åt att meddela föreskrifter till skydd för enskilda. Motsvarighet till detta finns inte i socialtjänstlagen. Jag vill slutligen också nämna att en patientskadelag (1996:799) tillkom . Lagen innehåller bestäm- melser om rätt till patientskadeersättning och skyldighet för vård- givare att ha en patientförsäkring som täcker sådan ersättning. Patientskadeersättningen skall utges för personskador, såväl fy- siska som psykiska, som drabbar patient i samband med hälso- och sjukvård i . Skillnaderna mellan hälso- och sjukvårdsområdet och social- tjänsten vad gäller tillsynen är således stora. Förklaringen till skillnaderna är givetvis att verksamhet allmänt sett skiljer sig betydligt från den verksamhet som bedrivs inom hälso- och sjukvården. verksamhet har dock delvis, t.ex. vad gäller äldreomsorgen och annan vård och omsorg, stora lik- heter med hälso- och sjukvården. Här gör sig skillnaderna mellan möjligheterna att utöva tillsyn mera påminda. 8.1.5Socialutskottets uttalanden i betänkandet 1996/97:SoU13 Äldreomsorg behandlade i sitt betänkande om äldreomsorg (1996/97:SoU13) ett sjuttiotal yrkanden från den allmänna mo- tionstiden om olika äldrefrågor. Utskottet framhåller i betänkandet att tillsynen över äldreom- sorgen bör förbättras och anför vidare bl.a. följande (s. 18). Tillsynen bör skärpas och inriktas på frågor om laglighet och rättssäkerhet. Tillsynen måste också inriktas på att säkra kvaliteten och kompetensen i vården och omsorgen så att de äldres rätt till självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet säkras.- Tillsynen över hälso- och sjukvården har förstärkts genom en ny lag om tillsyn över hälso- och sjukvården, som trätt i kraft . Gränserna mellan kommunernas socialtjänst och hälso- och sjukvården har i vissa avseenden luckrats upp , vilket gör det svårt för den enskilde att veta vart han skall vända sig med synpunkter på omsorgen och eventuella klagomål. Utskottet anser att det är angeläget att skapa en tydligare organisation. Det får inte råda någon tvekan om var den enskilde skall vända sig med sina syn- punkter och klagomål. Informationen om möjligheterna att klaga måste förbättras. Det bör övervägas om tillsynen kan läggas på samma statliga myndighet för såväl social- tjänsten som hälso- och sjukvården för att härigenom skapa en slagkraftigare organisation. Som det nu är utövar tillsyn på nationell nivå och på regional nivå vad gäller äldreomsorgen. Tillsynen över hälso- och sjukvården utövas av sex regionala tillsynsenheter.- Denna uppdelning mellan läns- styrelserna och de regionala enheterna innebär en svårig- het och en otydlighet vid tillsynen i gränsområdet mellan och landstingskommunal verksamhet. I lag- rådsremissen med förslag till ändring i socialtjänstlagen föreslås att vissa frågor rörande utreds på nytt. Bland annat föreslås att tillsynen ses över med in- riktning på att få samma statliga huvudman för tillsynen inom såväl som hälso- och sjukvården. beslutade (rskr. 1996/97:185) att ge regeringen till- känna vad socialutskottet uttalat i sitt betänkande. Jag har refere- rat detta utskottsuttalande även i mitt tidigare betänkande om brister i omsorg (SOU 1997:51) och därvid framhållit att uttalan- det innehåller väsentliga kvalitetsaspekter. Erfarenheterna av kartläggningen i min utredning är också att de av påpekade bristerna bör bli föremål för åtgärder. Jag avsåg då be- hov av skärpt tillsyn av äldreomsorgen med inriktning på frågor om -laglighet och rättssäkerhet -kvalitet och kompetens för att hävda och säkra äldres rätt till självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet -tydligare organisation av tillsynsverksamheten -enskildas möjligheter att framföra sina synpunkter och klagomål på vård och omsorg. 8.1.6Regeringens proposition 1996/97:124 om Ändring i socialtjänstlagen Regeringen bedömer i den rubricerade propositionen att ett fort- satt utredningsarbete är nödvändigt inom socialtjänstområdet. En ny utredning bör tillsättas och denna nya utredning skall enligt vad som anförs få till uppgift att särskilt granska bl.a. tillsyns- En mer slagkraftig regional tillsyn med samma statliga huvudman för båda områdena borde kunna utvecklas. 8.1.7Direktiven till den nya socialtjänstutredningen (dir. 1997:109) Enligt direktiven skall den nya utredningen göra en översyn av vissa frågor rörande socialtjänstlagen, uppgifter och tillsynen över den. I direktiven anförs följande angående uppdraget att se över tillsynen. Förslag skall lämnas till hur tillsynen över kan förbättras och effektiviseras. Härvid bör även förut- sättningarna för en bättre samordning av tillsynen över samt hälso- och sjukvården analyseras. Behov av ökade befogenheter för tillsynsmyndigheterna, mot- svarande vad som gäller inom hälso- och sjukvården, bör också övervägas. Vilka konsekvenser som eventuella för- slag medför för andra uppgifter som de olika tillsynsmyndigheterna har, t.ex. olika typer av tillstånds- givning, skall analyseras och redovisas. Jag återkommer till tillsynsfrågorna i avsnitt 9. 8.2Ansvarssystemet för personal inom hälso- och sjukvård Undersköterskor och vårdbiträden i kommunernas äldreomsorg kan anses som hälso- och sjukvårdspersonal om de biträder en legitimerad yrkesutövare. Biträdet kan ske genom direkta arbets- anvisningar. Biträdet kan också ske genom att undersköterskan eller vårdbiträdet har fått i delegation att utföra arbetsuppgiften (se 7 § åliggandelagen). har under mitt kartläggningsarbete framhållit att det påfallande ofta förekommer bristande rutiner för delegering emellan olika personalgrupper. Vidare är det enligt svårt att bedöma när icke legitimerad personal är att be- trakta som hälso- och sjukvårdspersonal och när den inte är det. I yttranden över betänkandet om brister i omsorg (SOU 1997:51) har vissa remissinstanser tagit upp samma fråga som gjort och även ifrågasatt en utvidgning av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal inom hälso- och sjukvård. I det följande görs en genomgång av aktuell författningsreglering. (¤LSO OCH SJUKV¥RDSLAGEN Grundläggande bestämmelser för hälso- och sjukvården finns i hälso- och sjukvårdslagen. Den omfattar all hälso- och sjukvård som bedrivs i landet. Med hälso- och sjukvård avses enligt 1 § första stycket HSL åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjuk- domar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även sjuktrans- porter samt att ta hand om avlidna. HSL gäller inte tandvården. I fråga om den finns särskilda bestämmelser. Mål för hälso- och sjukvården och krav på hälso- och sjuk- vården uppställs i 2 § respektive 2 a - d §§. I 2 § första stycket föreskrivs att målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. I 2 § andra stycket föreskrivs att vården skall ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjukvård skall ges företräde till vården. Kommunens ansvar för hälso- och sjukvård regleras i 18 - 25 §§ HSL. I 18 § första stycket anges att varje kommun skall er- bjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som bor i en sådan bo- endeform eller bostad som avses i 20 § andra stycket och 21 § tredje stycket SoL eller som, efter beslut av kommunen, bor i så- dan särskild boendeform som avses i 69 § första stycket 2 samma lag. Vidare anges att varje kommun skall i samband med dag- verksamhet, som omfattas av 10 § SoL, erbjuda en god hälso- och sjukvård åt dem som vistas där. Angående dagverksamhet anges i 10 § SoL att socialnämnden genom dagverksamheter bör underlätta för den enskilde att bo hemma och ha kontakter med andra. I begreppet dagverksamhet innefattas dagcentraler och andra verksamheter för sysselsättning, gemenskap och rehabilitering samt sådana verksamheter som be- driver somatisk dagsjukvård med ett lokalt upptagningsområde, och som är knutna till verksamheter som överförts från lands- tingen till kommunerna. En kommun får erbjuda dem som vistas i kommunen hälso- och sjukvård i hemmet (hemsjukvård). Föreskrifter om detta finns i 18 § andra stycket HSL. Erbjudande om hemsjukvård kan göras oberoende av om sådan överenskommelse träffas som anges i paragrafens tredje stycke. Där föreskrivs att får till en kommun inom överlåta skyldigheten att erbjuda sådan vård, som sägs i andra stycket, om regeringen medger det. I rege- ringens proposition 1996/97:60 Prioriteringar inom hälso- och sjukvården upplyses att sådan överlåtelse har skett i ungefär hälften av landets kommuner (s. 8). Inom det verksamhetsområde som kommunen bestämmer skall det enligt 24 § första stycket HSL finnas en sjuksköterska (medicinskt ansvarig sjuksköterska - ) som bl.a. svarar för 1att det finns sådana rutiner att kontakt tas med läkare eller an- nan hälso- och sjukvårdspersonal när en patients tillstånd fordrar det, 2att beslut om att delegera ansvar för vårduppgifter är förenliga med säkerheten för patienterna, 3att anmälan görs till den nämnd, som har ledningen av hälso- och sjukvårdsverksamheten, om en patient i samband med vård eller behandling drabbats av eller utsatts för risk att drab- bas av allvarlig skada eller sjukdom. I 24 § andra stycket HSL föreskrivs att om ett verksamhetsområde i huvudsak omfattar rehabilitering får en sjukgymnast eller en arbetsterapeut fullgöra uppgifter som sägs i det första stycket. Ytterligare bestämmelser om ledningsuppgifter för medicinskt ansvarig sjuksköterska finns i förordningen (1994:1290) om ålig- ganden för personal inom hälso- och sjukvården (åliggande- förordningen). I 6 § anges (punkten 1) att sjuksköterskan skall ansvara för att patienterna får en säker och ändamålsenlig vård och behandling av god kvalitet inom kommunens ansvarsområde. I punkten 2 anges att sjuksköterskan ansvarar för att journaler förs i den omfattning som föreskrivs i patientjournallagen (1985:562). Enligt punkten 3 ansvarar sjuksköterskan för att patienten får den vård och behandling som en läkare förordnat om. Det är också ett åliggande för sjuksköterskan att rutinerna för läkemedelshanteringen är ändamålsenliga och väl fungerande. Ansvaret för den medicinskt ansvariga sjuksköterskan enligt 6 § åliggandeförordningen gäller i tillämplig omfattning också för sådana sjukgymnaster och arbetsterapeuter som avses i 24 § andra stycket HSL. Kommunen har inga egna läkare anställda inom den kommunala hälso- och sjukvården. Rollen som den högste me- dicinskt ansvarige intas därför av sjuksköterska. Det ingick i Ädelreformen att landstingen skulle svara för den läkarvård som var erforderlig för den kommunala hälso- och sjukvården. En fråga som kan ställas är i vad mån begreppet hälso- och sjukvård inom den kommunala hälso- och sjukvården skiljer sig från motsvarande begrepp inom hälso- och sjukvård. Som redan framgått finns det en skillnad genom att läkarinsatser inte ingår i den kommunala hälso- och sjukvården. Men finns då någon ytterligare skillnad? Frågan är av intresse för det förslag som jag lägger fram i avsnitt 9.2 om vidgning av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal inom den kommunala hälso- och sjuk- vården. En sådan utvidgning kan inte ske utanför ramen för vad som utgör hälso- och sjukvård, såvida det inte sam- tidigt görs ändring i HSL. Jag anser dock att ett klargörande ut- talande i frågan finns i regeringens proposition om Ädelreformen (prop. 1990/91:14). Där anförs (s. 60) att den hälso- och sjukvård som kommunerna skall ha ansvar för vid de särskilda boende- formerna för service och omvårdnad, vid bostäderna med särskild service och vid de kommunala dagverksamheterna inte skiljer sig från annan hälso- och sjukvård som meddelas av sjuksköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter och undersköterskor. Kommuner- nas ansvar skall vara av samma art som landstingens motsvarande ansvar, med den begränsningen att det inte omfattar läkarinsatser. Vidare anförs i propositionen att det inte heller får råda någon tvekan om att den hälso- och sjukvård som kommunerna skall meddela skall vara av samma kvalitet som motsvarande vård ge- nom landstingens försorg. I sammanhanget skall också konstateras att det till hälso- och sjukvård även hör omvårdnad. Vad som skall anses inrymmas i detta har dock gett anledning till ett flertal definitionsförsök (se , Hälso- och sjukvårdslagen med kommentarer, 1997, s. 38). Ledning för bedömning av frågan kan kanske också hämtas ur de allmänna råd som gav ut om omvårdnad inom hälso- och sjukvården (SOSFS 1993:17 (M och S). Dessa allmänna råd avser omvårdnad inom den verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen och som bedrivs av landsting, kommuner och privata vårdgivare. att omvårdnadsåtgärder kan beskrivas i följande övergripande funktioner vilka i praktiken är integrerade. -stöd i, eller utförande av, sådana handlingar som patienten för sitt dagliga liv eller välbefinnande inte kan utföra själv -samordning och planering av diagnostiska åtgärder och be- handlingar inbegripet åtgärder i syfte att få till stånd en hälso- befrämjande miljö -information till patienten, och i förekommande fall, närstående om de åtgärder som föreslås och planeras -samt, när det är lämpligt, information och rådgivning om de åtgärder som kan vidtagas för att befrämja hälsa eller förhindra ohälsa och försämring i hälsotillstånd. Jag vill slutligen redan här framhålla att jag inte ser någon an- ledning att föreslå ändring i HSL på grund av det förslag som jag i avsnitt 9.2 lägger fram om vidgning av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal. !NDRA F¶RFATTNINGAR OM H¤LSO OCH SJUKV¥RDSPERSONALENS ANSVAR OCH SKYLDIGHETER Bestämmelser om hälso- och sjukvårdspersonalens ansvar och skyldigheter är utspridda i ett flertal författningar på olika nivåer. Bland de viktigaste av dessa författningar är -lagen (1994:953) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (åliggandelagen) -lagen (1994:954) om disciplinpåföljd m.m. på hälso- och sjuk- vårdens område (disciplinpåföljdslagen) -lagen (1996:786) om tillsyn över hälso- och sjukvården (tillsynslagen) -förordningen (1994:1290) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården (åliggandeförordningen). Begreppet hälso- och sjukvårdspersonal är gemensamt för de tre nämnda lagarna och förordningen. Definitionen finns i åliggande- lagen och den upprepas inte i disciplinpåföljdslagen eller till- synslagen. I stället hänvisas till åliggandelagen. I åtta punkter räknas i 1 § åliggandelagen upp vilken personal som utgör hälso- och sjukvårdspersonal. Enligt de tre första punkterna avses med hälso- och sjukvårdspersonal 1den som har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården, 2personal verksam vid sjukhus och andra vårdinrättningar som medverkar i vård, behandling eller undersökning av patienter, 3den som i annat fall vid vård, behandling eller undersökning biträder en legitimerad yrkesutövare. Någon närmare redogörelse lämnas inte här för de ytterligare fem punkterna i paragrafen förutom punkten 6. Där anges att arbets- terapeuter omfattas av åliggandelagen när det gäller åtgärder för att förebygga, utreda eller behandla medicinska besvär. De särskilda boendeformer som finns inom , in- klusive de sjukhem som övertogs från landstingen genom Ädel- reformen, utgör inte vårdinrättningar. Att de särskilda boende- formerna inte utgör vårdinrättningar har naturligtvis sin grund i att de enligt Ädelreformen skall anses utgöra egna boenden. Även om punkten 2 ovan inte omfattar kommunens hälso- och sjukvård ser jag det för mina kommande ställningstaganden (se avsnitt 9.2) viktigt att redogöra för förarbetena till denna punkt. I propositionen 1993/94:149 om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården kommenteras (s. 57) vad som skall avses med personal som medverkar i vård, behandling eller under- sökning av patienter. Det framhålls att det torde vara självklart att personal vid sjukhus och andra inrättningar som fullgör direkta eller indirekta uppgifter inom området individinriktad patientvård eller åligganden med nära anknytning härtill bör omfattas av la- gens bestämmelser. Därvid ter det sig dock - enligt vad som sägs - knappast rimligt att städpersonalen skall omfattas av hälso- och sjukvårdspersonalens åligganden. Detsamma gäller t.ex. träd- gårdsarbetare och hantverkare som arbetar inom en vårdinrätt- ning. Det bör dock enligt propositionen (s.57) understrykas att även icke medicinsk personal omfattas i den utsträckning den har att fullgöra indirekta patientuppgifter. Med indirekta patientuppgifter avses här åtgärder som inte är direkt riktade mot patienter men som den medicinskt behandlande personalen är beroende av vid behandlingen av patienter. Det kan t.ex. gälla inställning av dialysmaskiner och röntgenapparatur. Det framhålls också att t.ex. dietister och annan personal som ar- betar utifrån individuella patienters behov bör omfattas av lagen, men däremot inte kökspersonal generellt. Det ansågs inte meningsfullt att ha lagreglerade åligganden med disciplinpåföljd vid försummelser på detta område. Den personal med administrativa uppgifter som finns på klinik- eller motsvarande nivå och som bestämmer om t.ex. för- delningen av arbetsuppgifter mellan personalen, bemanning, journalföringsrutiner och vem som har ansvaret för att journal- anteckning görs samt fastställer behandlings-, omvårdnads- och övervakningsrutiner, påverkar, enligt vad som anförs i proposi- tionen (s. 58), naturligtvis förutsättningarna för det praktiska ar- betet med vården av enskilda patienter. Att dessa administrativa uppgifter fullgörs med omsorg har en omedelbar och påtaglig betydelse för patienten när det gäller vårdkvalitet och säkerhet. Sådan personal bör - anförs det - således även fortsättningsvis omfattas av bestämmelserna om åligganden för hälso- och sjuk- vårdspersonalen. Det anförs i propositionen (s. 55) att personal inom social- tjänstens vård och omsorg omfattas av åliggandelagen endast i den mån de som biträde åt en legitimerad yrkesutövare deltar i hälso- och sjukvård. Motsvarande gäller personal inom verksam- heten med stöd och service till vissa funktionshindrade. I anslutning till detta vill jag framhålla att äldres behov av service, vård och omsorg är sammansatta och skiftar . Den enskildes behov av stöd och hjälp låter sig inte enkelt delas in i medicinska och sociala insatser. Gränserna mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst i kommunerna kan inte dras på ett enkelt och entydigt sätt. framhåller, som tidigare nämnts i sitt betänkande 1996/97:SoU13 att gränserna mellan kommuner- nas socialtjänst och hälso- och sjukvård i vissa avseenden har luckrats upp . Dessa förhållanden innebär att det med nuvarande reglering kan vara svårt att avgöra när vårdbiträden och undersköterskor utför hälso- och sjukvårdsuppgifter respektive socialtjänstuppgifter. Vad jag här har anfört utgör också ett motiv för det förslag som jag lägger fram i avsnitt 9.2. ,AGEN OM ¥LIGGANDEN F¶R PERSONAL INOM H¤LSO OCH SJUKV¥RDEN ¥LIGGANDELAGEN Åliggandelagen inleds, som ovan framgått, med bestämmelser (1 §) om vad som skall avses med hälso- och sjukvårdspersonal. I det följande redogörs bl.a. för vilka krav som enligt lagen ställs på denna personal. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonal skall enligt 2 § utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och be- En patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller dessa krav. Vården skall så långt möjligt ut- formas och genomföras i samråd med patienten. Patienten skall visas omtanke och respekt. Upplysningsskyldighet föreskrivs i 3 §. Den som har ansvaret för vården skall se till att patienten får upplysningar om sitt hälso- tillstånd och om de behandlingsmetoder som finns.