sou · GLB349 · 1998-01-01 00:00:00 — Förslaget innebär ju att beslagtagna skrifter, i den utsträckning de lämnas ut, skall få skrivas av på stället. När det gäller en tryckt skrift kan alltså en intresserad genom att för hand skriva av skriften skaffa sig en kopieliknande handling. Det är svårt att förstå varför han då inte skall kunna göra detsamma genom egen kopiering med en medhavd kamera eller kopiator. 2.4 Det föreslagna undantaget från inskränkningen i kopierätten Förslaget innebär att forskare, vissa massmediaföreträdare m.fl. under vissa förutsättningar även i fortsättningen skall kunna utfå kopior av beslagtagna handlingar varom är fråga. Enligt hovrättens mening kommer det i många fall att vara en mycket svår och grannlaga uppgift att avgöra vilka av t.ex. olika massmediaföreträdare som skall anses betrodda att utfå en kopia. Hovrätten finner det kunna ifrågasättas om inte förslaget i förevarande del (se rapporten s. 59 f.) behöver utvecklas och preciseras för att kunna ge tillämpande myndigheter erforderlig vägledning. 2.5 Handlingsoffentligheten vid domstol Förslaget innebär bl.a. att allmänheten inte skall få spela in innehållet på t.ex. en beslagtagen grammofonskiva eller ett beslagtaget fonogram. En detaljfråga i sammanhanget gäller hur domstol skall förfara om det vid en huvudförhandling spelas upp en handling av angivet slag och åskådare spelar in rättegången på en medhavd bandspelare. Ingriper inte ordföranden innebär det att åskådaren får en otillåten kopia. Bestämmelsen i 5 kap. 9 § RB löser inte problemet. Saken har inte berörts i rapporten. I olika sammanhang har framhållits vikten av noggrann beredning av grundlagsfrågor. JK har endast haft några månader på sig för att arbeta fram sitt förslag. Hovrätten finner - med hänvisning till vad som framkommit ovan under avsnitten 2.2 - 2.5 - förslaget vara alltför oklart och otillräckligt belyst för att kunna ligga till grund för lagstiftning. Enligt hovrätten bör det därför inte komma i fråga att forcera ärendet så att regeringen - såsom förutsätts i direktiven - framlägger förslag till . Hovrättens ställningstagande görs mot bakgrund av att ett genomförande av förslaget inte i praktiken synes komma att medföra några egentliga förändringar jämfört med den lagstiftning på området, som infördes . Hovrätten instämmer i huvudsak i justitiekanslerns bedömningar och tillstyrker förslaget om ändringar i 2 kap. 12 och 13 §§ tryckfri- hetsförordningen och till ändring i sekretesslagen. Hovrätten vill emellertid framföra följande. I 2 kap. tryckfrihetsförordningen regleras allmänhetens rätt att ta del av allmänna handlingar. En inskränkning i denna rätt innebär inte utan vidare ett förbud för myndigheten att gå allmänheten till handa med dokument (jfr 1 § sekretesslagen). I promemorian underförstås emellertid att inskränkningar i "kopierätten" enligt 2 kap. 12 och 13 §§ tryckfrihetsförordningen har en motsvarighet i ett förbud att medge kopiering och att lämna ut kopior. I det fortsatta lagstiftningsarbetet bör belysas vilket det rättsliga stödet för detta förbud är. Det ter sig tveksamt om och i vad mån föreskriften i 6 kap. 3 § st.2 tryckfrihets- förordningen och dess motsvarighet i yttrandefrihetsgrundlagen om straff för spridning av tryckt skrift m.m. som är lagd under beslag eller förklarad konfiskerad kan tillämpas på en tjänsteman som tillåter kopiering eller lämnar ut kopior av allmänna handlingar. Sannolikt gör han sig emellertid skyldig till tjänstefel enligt 20 kap. 1 § , om han avviker från riktlinjerna i 2 kap 12 och 13 §§ tryckfrihetsför- ordningen. En grundläggande princip i ett rättssamhälle är att en part i ett mål eller ärende skall ha fri insyn i de förhållanden som kan läggas till grund för en domstols eller en annan myndighets avgörande. För denna insyn viker också annars gällande sekretess i mycket stor omfattning (se 14 kap. 5 § sekretesslagen). En parts, liksom en försvarares rätt att ta del av handlingarna i målet bygger sålunda på en processuell befogenhet som faller utanför tryckfrihetsförordningen (jfr m.fl., Sekretesslagen, 1992, s 403 ff.). Det kan därmed ifrågasättas om de nya bestämmelserna i 2 kap. 12 och 13 §§ tryckfrihetsförordningen är direkt tillämpliga på t.ex. en försvarare som önskar en kopia av en beslagtagen film för att kunna förbereda försvaret. Den nämnda insynsrätten innebär emellertid hur som helst inte någon ovillkorlig rätt att få till sig utlämnade handlingar. I anledning av vad som sägs i promemorian s 59 bör å andra sidan framhållas att en begäran av en försvarare att få ut en kopia av en handling av relevans i målet måste behandlas med mycket stor generositet. Det förtjänar påpekas att 14 kap. 10 § sekretesslagen om förbehåll vid utlämnande av handling inte år tillämplig annat än för sekretessbelagt material och att det är osäkert vilken sanktion som kan träffa en försvarare som lämnar kopian vidare till den misstänkte. I praktiken kan man dock räkna med att det räcker att påpeka för försvararen att den misstänkte inte bör få förfoga över ett eget exemplar av handlingen. I rapporten s. 74 anförs att om åtalet inte bifalls skall beslaget bestå till dess lagakraftägande dom föreligger. Hovrätten vill emellertid anmärka att enligt huvudregeln skall beslaget hävas utan hinder av förd talan ( 10 kap. 5 § st 2 tryckfrihetsförordningen samt / - Ragnemalm, grundlagar 1980, s. 461 f). Kammarrätten kan ansluta sig till förslaget som redovisas i rapporten och har inget att invända mot de lämnade lagförslagen. Kammarrätten anser också att möjligheterna att ingripa mot någon som i strid med inskränkningen i kopierätten kopierar eller lämnar ut en kopia av allmän handling, som är tagen i beslag eller har konfiskerats i mål om tryck- eller yttrandefrihetsbrott, borde ha belysts närmare i rapporten. Den föreslagna lösningen att inskränka kopierätten beträffande vissa allmänna handlingar får anses vara en lämplig avvägning mellan den grundläggande offentlighetsprincipen och intresset av att skrifter och andra framställningar som har tryck- eller yttrandefrihetsrättsligt skydd, men brottsligt innehåll, inte sprids vidare. Kammarrätten delar uppfattningen att inskränkningen i kopierätten skall gälla vid alla tryck- och yttrandefrihetsbrott. Syftet med bestämmelserna om beslag och konfiskering är ju att förhindra spridning av allmänna handlingar med brottsligt innehåll. Konfiskering kan ske vid alla typer av tryck- och yttrandefrihetsbrott och någon begränsning i detta avseende i de föreslagna inskränkningarna i kopierätten bör därför inte ske. I och för sig kan ifrågasättas om inte även rätten att skriva av en beslagtagen eller konfiskerad allmän handling skall inskränkas, eftersom också en avskrift kan motverka syftet med beslaget eller konfiskeringen. I rapporten anförs bl a att det ter sig principiellt mycket diskutabelt och dessutom föga meningsfullt att söka hindra avskrift för hand. Därvid hänvisas till svårigheterna att kontrollera och hindra någon från att skriva av en handling. Praktiska svårigheter att bedöma t ex vad som är en avskrift och vad som bara är minnesanteckningar torde också uppstå. Övervägande skäl talar därför, som framhållits i rapporten, för att inte begränsa även rätten att skriva av en allmän handling. Av denna anledning ansluter sig kammarrätten till förslaget i denna del. I rapporten har inte behandlats konsekvenserna av om någon i strid med den tänkta inskränkningen i kopierätten kopierar eller lämnar ut en kopia av en allmän handling som är tagen i beslag eller har kon- fiskerats i mål om tryck- eller yttrandefrihetsbrott. Här torde aktualise- ras frågan om t ex vilka möjligheter myndighetens personal har att in- gripa och vilka påföljder som kan uppkomma dels för enskild och dels för personal vid myndigheten, om någon sätter sig över inskränk- ningen. I 1 kap 12 § sekretesslagen hänvisas visserligen till brotts- balkens bestämmelse om brott mot tystnadsplikt för den som bryter mot förbud enligt sekretesslagen att t ex röja uppgift men det hade enligt kammarrättens mening varit lämpligt att konsekvenserna i nu berörda avseenden närmare belysts i rapporten. Kammarrätten har inget att erinra mot de undantag som är tänkta i de föreslagna begränsningarna av kopierätten. Det kan vara rimligt att egen kopiering eller utlämnande av kopia tillåts i de situationer rapporten anger. I detta sammanhang uppkommer även frågan om det möjligen avsetts att också utredningsbeslag skall omfattas av undanta- get. Kammarrätten finner att den föreslagna inskränkningen i kopierätten framstår som väl anpassad till dagens sekretessbestämmelser. Möjlig- heten att begränsa kopierätten för handlingar som tagits i beslag eller förverkats med stöd av bestämmelserna i bör dock som framhållits i rapporten kunna utredas vidare. Därvid synes kunna över- vägas en sekretessbestämmelse som gäller i mål om olaga vålds- skildring i de fall det kan vara fråga om t ex filmade övergrepp mot vuxna personer, där övergreppen i sig kan vara brott enligt brotts- balken. I sådana fall torde kunna hävdas att intresset att värna den personliga integriteten ifråga om de vuxna människor som förekommer i skildringarna väger så tungt att det är motiverat att genomföra in- skränkningar i offentligheten såsom skett beträffande barnpornografi- brott. Den valda lagtekniska lösningen finner kammarrätten enkel och lätt- överskådlig. Ytterligare justeringar för att anpassa ändringarna till regelsystemet i övrigt framstår inte som nödvändiga. Kammarrätten har inget att invända mot vad som anförs i rapporten om införandet av en bestämmelse där JK - som ett komplement till systemet med pliktexemplarsleveranser åläggs att leverera exemplar av allmänna handlingar, som tagits i beslag i samband med utredningar vid tryck- och yttrandefrihetsbrott, till bibliotek och Arkivet för ljud och bild. Kammarrätten har inget att erinra mot utformningen av lag- förslagen och de detaljsynpunkter som i rapporten anförts i anslutning till dem. I. Justitiekanslerns rapport De nu föreslagna ändringarna i TF ligger i sak nära den lagstiftning som beträffande detta ämne genomfördes . Tingsrättens avdelning 8, som handlägger bland annat mål angående tryckfrihet och yttrandefrihet, är väl förtrogen med de praktiska och rättspolitiska problem som inställer sig när pornografiskt material finns tillgängligt hos domstolen. Sommarens lagstiftning löste den akuta situation som då förelåg. Tingsrätten har inte några invändningar mot att de sakliga lösningar som på grund av omständigheterna fick genomföras under viss brådska nu i huvudsak permanentas och presenteras i den rättstekniska kapprock där de systematiskt rätteligen hör hemma. På en punkt vill dock tingsrätten något utförligare ställa den före- slagna regleringen under diskussion och ifrågasätta om den lösning som valts är den lämpligaste avvägningen mellan motstående intressen. I PM (s. 53) sägs utgångspunkten för övervägandena om en in- skränkning i kopierätten utgöras av det ändamål som beslags- och konfiskeringsinstituten tjänar, nämligen att hindra fortsatt spridning av den brottsliga framställningen. framhålls att offentlighetsprin- cipen - i vilken kopierätten är ett, icke oväsentligt, inslag - är grundläggande i vårt samhälle och att det därför inte kan komma ifråga att utan mycket tungt vägande skäl urholka denna princip. En fördel med den lösning som föreslås i PM sägs (s. 54) vara bland annat att den inte går längre än vad som krävs för att uppnå dess syften. Beslag kan enligt TF vara av två slag, konfiskationsbeslag enligt TF 10:1 eller bevissäkringsbeslag enligt TF 10:14. Sistnämnda form av beslag sker inte för att hindra vidare spridning av skriften, utan därför att ett exemplar av denna kan antas äga betydelse för utredningen i ett tryckfrihetsmål. Att det inte är spridningsrisken som beslaget i detta fall ska motverka framgår också av förarbetena till TF 10:14 (prop. 1975/76:204 s. 184). Det sägs där att hänvisningen i TF 10:7 andra st. till spridningsförbudet i TF 6:3 beträffande "tryckt skrift som lagts under beslag" givetvis inte bör gälla beslag i bevissäkringssyfte. Brott mot spridningsförbudet i TF 6:3 kan föranleda straff. Vill man straffa den som sprider vidare en i blott utredningssyfte be- slagtagen skrift måste detta däremot ske i samband med att åtal väcks i ett nytt tryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrottmål med eventuell prövning av jury etc. Det kan alltså sägas att avsikten vid konfiskationsbeslag är att säkerställa att det går att göra det fysiskt omöjligt att företa vidare spridning. Vid utredningsbeslag däremot får rättsordningen även fortsättningsvis lita till att det abstrakta straffhotet verkar avhållande på den som får en kopia att sedan "sprida" denna. Det lagförslag som läggs fram i PM beaktar inte denna artskillnad mellan de två typerna av beslag. "De allmänna handlingar som inte längre kommer att omfattas av kopierätten är handlingar, som tagits i beslag oavsett om fråga är om konfiskationsbeslag, d.v.s. beslag av exemplar eller en upplaga, eller utredningsbeslag, d.v.s. beslag av enstaka exemplar i utredningssyfte." (s. 73) Det är möjligt att den fördel med förslaget, varom talades inledningsvis och som skulle vara att förslaget inte går längre än vad som krävs för att uppnå dess syften, skulle bli än tydligare om inskränkningen i kopierätten begränsades till handlingar som tagits i beslag för att trygga konfiskering. I vart fall borde utförligare diskuteras varför det inte anses nödvändigt att göra någon skillnad och vad som egentligen är motivet för att inskränka kopierätten i de fall där konfiskationsbeslag inte ansetts påkallat och den i utredningssyfte beslagtagna handlingen efter domens laga kraft ska återställas till den som drabbats av beslaget. Enligt förslaget får dessutom tillhandahållande eller utlämnande ske om ändamålet med beslaget därigenom inte äventyras. Såvitt avser utredningsbeslag är det svårt att överhuvud föreställa sig fall där ett utlämnande av en kopia skulle kunna äventyra ändamålet med beslaget. Även detta talar för att utredningsbeslag inte bör hänföras till sådant beslag som kan föranleda inskränkning i kopierätten. Det brukar vidare sägas att, när ett och samma ord eller begrepp - här "beslag" - används på flera olika ställen i en lag, det bör kunna förstås på samma sätt. Annars skapas onödiga tolknings- sv- årigheter. Särskilt i våra grundlagar, där kraven på entydighet och klarhet alltid är angelägna, bör detta undvikas. Tingsrätten anser att den här upptagna frågan bör belysas ytterligare under lagstiftningsärendets fortsatta behandling. rådmannen tillägger för sin del: En jämförelse mellan den föreslagna offentlighetsregleringen avseende yttrandefrihetsbrotten barnpornografibrott och olaga våldsskildring utvisar att någon laglig möjlighet ej står till buds för att hindra att allmänheten "på stället" får ta del av bevis i sistnämnda typ av mål medan sådan möjlighet finns beträffande motsvarande bevis i barnpor- nografimål. Denna skillnad har i lagförarbetena motiverats med integri- tetshänsyn. I massmedia har förekommit uppgifter om att delar av massvåldtäkterna i det videofilmats för ex- portändamål. Jag skulle ha svårt att låta allmänheten fritt få ta del av sådant material om det kom på rättens bord i ett yttrandefrihetsmål. skulle därför vilja ifrågasätta om denna typ av ofrivilliga integritets- övergrepp där offret kan identifieras ej vore förtjänt av samma skydd som motsvarande övergrepp i ett barnpornografimål. Tingsrätten tillstyrker de förslag som lagts fram. Tingsrätten anser att Justitiekanslerns förslag utgör en ändamålsenlig lösning av de problem som behandlas i promemorian. Tingsrätten till- styrker därför att de föreslagna ändringarna i tryckfrihetsförordningen och sekretesslagen genomförs. Allmänt sett ställer jag mig positiv till de förslag som JK avgett. Enligt min mening är det uppenbart att den konflikt som finns mellan tryckfrihetsförordningens nuvarande regler om kopierätt och be- stämmelserna om beslag m.m. inte bör tillåtas kvarstå. Som JK angett måste den principiella utgångspunkten vara att framställningar som tagits i beslag eller konfiskerats just för att förhindra vidare spridning inte sprids vidare med stöd av bestämmelserna i 2 kap. TF. Beträffande den lagtekniska lösningen delar jag de synpunkter som JK framfört. I övrigt vill jag framhålla följande. I svensk rätt är det en grundläggande princip att den som är part i ett mål skall ha rätt att ta del av allt material i målet. Exempelvis anges i 23 kap. 18 § RB att såväl den misstänkte som hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för ut- redningen, ta del av vad som förekommit vid förundersökningen. Åtal får inte väckas innan den misstänkte och försvararen haft denna möjlighet. Av 23 kap. 21 § 4 st. RB framgår att den misstänkte eller hans för- svarare, så snart åtal har beslutats, alltid har rätt att på begäran få en avskrift av protokoll eller anteckningar från förundersökningen. I 14 kap. 5 § sekretesslagen regleras kollisionen mellan rätten till partsinsyn i domstolars och andra myndigheters handläggning och bestämmelserna om sekretess. Av bestämmelsens första stycke framgår att partsinsyn kan nekas i den mån det är av synnerlig vikt att sekretessbelagd uppgift inte röjs. Om det däremot är fråga om material som åberopas som bevis och på så sätt blir processmaterial får dock parten enligt bestämmelsens andra stycke en ovillkorlig rätt att ta del av materialet. Material som tagits i beslag i tryckfrihets-och yttrandefrihetsmål torde i de allra flesta fall åberopas som bevis och därmed komma att utgöra processmaterial. Mot bakgrund av vad jag tidigare anfört är det enligt min mening inte godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt att inskränkningen i kopierätten skall omfatta den tilltalade i målet och dennes försvarare. JK har angett att det kan komma i fråga att en försvarsadvokat får en kopia i sitt uppdrag att försvara den för brottet misstänkte personen. Min uppfattning är att ett sådant tillhandahållande snarare måste vara regel för att åtminstone minimikraven vad gäller den tilltalades rättssäkerhet skall kunna uppfyllas. () tillstyrker JKs förslag till ändringar i TF och sekretesslagen. Lagrådet efterlyste i sitt yttrande över förslaget till ändringar i sekretesslagen (1992/93 KU 40) en mera generell lösning av problemet med vidarespridning av allmänna handlingar som är föremål för beslag eller konfiskation. Den lösning som JK nu föreslår innebär att den grundlagsskyddade rätten att erhålla kopior av allmänna handlingar in- skränks. Inskränkningen tar sikte på handlingar som är föremål för beslag eller konfiskation och gäller oavsett vilket tryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott som är i fråga. Handlingarna får emellertid kopieras om ändamålet med beslaget eller konfiskeringen inte äventyras därigenom. Lösningen bygger således på det resultat som uppnåddes genom ändringarna i sekretesslagen. Enligt DVs mening utgör JKs förslag en rimlig avvägning mellan in- tresset av domstolsoffentlighet och intresset av att hindra vidaresprid- ning. DV vill emellertid framhålla att man genom de föreslagna inskränkningarna inte kommer till rätta med de stötande förhållanden som undantagsvis kan uppkomma genom att allmänheten alltjämt har möjlighet att ta del av de beslagtagna eller konfiskerade handlingarna på annat sätt. Domstolarna kommer således alltjämt att hamna i situationer där allmänheten har rätt att ta del av handlingarna på plats. Enligt DVs uppfattning är dock denna konsekvens ofrånkomlig. mera inskränkt offentlighet vid domstolarna gagnar varken rättssäkerheten eller ett fritt meningsutbyte. Formuleringen av 2 kap 13 § TF skulle vinna i stringens om be- greppet "allmän handling" kom till användning i paragrafens sista stycke. Vidare bör 2 kap 12 § sista stycket TF lyda "... om ändamålet med beslaget eller konfiskeringen därigenom inte äventyras." FMO konstaterar att de förslag till författningsändringar Justitiekanslern föreslår i rapporten inte på något avgörande sätt rör försvarsmakten. I den mån uppgifter i ett tryckfrihetsmål rör försvarsmaktens verksamhet eller landets förhållande till en främmande stat, torde sekretesslagens (1980:100) bestämmelser ge erforderligt skydd. När det gäller brotten uppvigling och ryktesspridning till fara för rikets säkerhet, ger förslaget ett särskilt skydd, då någon tillämplig sekretessbestämmelse inte synes finnas i sådana tryck- eller yttrandefri- hetsbrott. FMO tillstyrker därför de förslag till författningsändringar Justitiekanslern givit i rapporten. (KB) har anmodats yttra sig över rubricerade rapport och promemoria. KB avstår från att ha synpunkter på de rent lagtekniska aspekterna av förslaget och inskränker sig till de delar som har direkta konsekvenser för KB:s egen verksamhet. Justitiekanslern överväger med goda skäl att införa en bestämmelse att han skall leverera exemplar eller kopior av beslagtagna skrifter, videogram m m till de pliktleveransmottagande biblioteken respektive Arkivet för ljud- och bild. Han avstår emellertid av lagtekniska skäl från att lägga förslag om detta. För KB framstår det som utomordent- ligt viktigt att detta komplement till systemet med pliktexemplarsle- verans verkligen kommer till stånd för att säkra också dessa skrifter m m för forskningen. Hur de lagtekniska komplikationerna skall hanteras avstår KB från att ha synpunkter på. ARKIVET FÖR LJUD OCH BILD Offentlighetsprincipen är inte tillämplig på de pliktexemplar som levereras till Arkivet för ljud och bild (). Som framgår av rubricerade rapport är enligt 2 kap. 11 § eller ljud- eller bildupptagning som ingår i bibliotek eller från enskild har tillförts allmänt arkiv för bl.a forskningsändamål inte att anse som allmän handling. ALBs rätt att göra kopior eller på annat sätt tillhandahålla arkivmaterialet är mycket begränsat. Utan särskilt tillstånd från inblandade upphovsmän har inte rätt att göra samlingarna tillgängliga för annat än forskningsändamål. har därför betydligt mindre handlingsutrymme än biblioteken, då det gäller att avgöra om ett pliktexemplar skall lämnas ut till allmänheten. berörs således inte av själva huvudfrågan om utlämnande och kopiering av allmänna handlingar, och avstår från synpunkter på Justitiekanslerns förslag i denna del. I avsnitt 3.2 Pliktexemplarsfrågan (sid. 71 ) görs bedömningen att det kan övervägas om Justitiekanslern bör åläggas att leverera beslagtagna skrifter, videogram m.m. till biblioteken och . delar Justitiekanslerns uppfattning att det är viktigt att sam- lingarna av pliktexemplar blir så kompletta som möjligt. kan, utifrån sina erfarenheter, bekräfta att pliktexemplar inte alltid levereras enligt lagbestämmelserna. Det gäller naturligtvis i särskilt hög grad sådant material, som kan komma ifråga för beslag och konfiskering. Där är det snarare sannolikt att pliktexemplar inte frivilligt lämnas till . Det här aktuella materialet, ljud- eller bildupptagningar som varit föremål för beslag eller konfiskering, kommer med all säkerhet att ha ett högt framtida forskningsvärde. Ett system där Justitiekanslern lämnar beslagtagna ljud- och bildupptagningar till skulle troligen vara det mest effektiva sättet att garantera framtida forskare tillgång till dessa upptagningar, och tillstyrker varmt att en sådan ordning införs. Om detta inte skulle vara möjligt är det ändå viktigt att får information från Justitiekanslern, när material inom arkivets an- svarsområde har utsatts för beslag eller konfiskering. Det kan i vissa fall ha stor betydelse för ALBs ställningstagande då det gäller utlämnande av materialet. I sammanhanget kan påpekas att pliktexemplarslagen föreskriver att filmer som ej godkänts för visning av skall levereras till . Genom att på detta sätt även totalförbjudna filmer finns tillgängliga för forskning, har det ansetts att det allmännas krav på insyn i filmcensurens verksamhet i detta avseende tillgodoses.