sou · GLB341 · 1998-01-01 00:00:00 — Genom en lag angående lindring i främmande trosbekännares skattskyldighet till Svenska kyr- kan samt dess prästerskap och betjäning, blev medlem av erkänd för- samling av främmande trosbekännare befriad från halva utdebiteringen för inkomst av kapital och arbete till prästerskapets och kyrkobetjä- ningens avlöning. – Emellanåt kom också frågan om statskyrkosyste- met upp till debatt. Såväl som tillsattes kommittéer, som hade till uppgift att se över frågan om utträde m.m. Någon lag- ändring kom emellertid inte till stånd. Mot bakgrund av uteblivna lagstiftningsåtgärder aktualiserades frågan om fritt utträde ur kyrkan genom den s.k. biskopsmotionen vid kyrkomöte. I motionen, som var undertecknad av samtliga biskopar utom ärkebiskopen, gavs det en motivering för den fria ut- trädesrätten och begärdes det utredning av kyrkoorganisatoriska frågor sammanhängande med det fria utträdet. Kyrkomötet biföll motionen och uttalade att den fria utträdesrätten var till gagn för kyrkan och därför borde eftersträvas. Den skulle enligt kyrkomötet "avlägsna ett moment, som i icke ringa mån bidrager att fördunkla kyrkans religiösa karaktär och försvagar dess möjligheter att göra denna känd och erkänd" (kyrkomötets skrivelse nr 30 s. 2). tillsattes dissenterlagskommittén med uppdrag att se över hela det problemkomplex som förknippades med religionsfrihetsfrågan. Syftet var att föreslå en ny dissenterlagstiftning och att lösa övriga därmed sammanhängande frågor. Kommitténs arbete mynnade ut i förslag om ändringar bl.a. i be- stämmelserna om medlemskap i och i fråga om be- hörigheten till ämbeten och tjänster. Enligt kommittén borde uttrycket "främmande trosbekännare" försvinna och bestämmelserna om straff för den som förledde annan till avfall från upphävas. De nya utträdesbestämmelserna borde intas i en ny lag kallad re- ligionsfrihetslag. Den nya lagens första tre paragrafer borde uttryck- ligen slå fast religionsfrihetsprincipen och den religiösa förenings- och mötesfriheten. – Kommittén föreslog vidare att det i en särskild lag skulle stadgas att de som inte tillhörde bara skulle på- föras hälften av den avgift som annars skulle ha påförts dem. Frågan om de religiösa sammanslutningarnas rättsliga ställning be- handlades ganska utförligt av kommittén. Härvid gjordes skillnad mellan sammanslutningar utanför , trossamfund, och or- ganisationer inom kyrkans ram, trossammanslutningar . Kommittén an- såg, att religiösa sammanslutningar borde ha största möjliga frihet, men då de var bärare av synnerligen viktiga intressen även ur samhällets synpunkt, måste de uppfylla vissa krav på organisatorisk fasthet för att kunna betraktas som självständiga rättssubjekt och lämnas rättsskydd. Den rådande åtskillnaden mellan fristående trossamfund och trossammanslutningar inom var inte längre berättigad. Vissa rättsregler avseende båda typerna borde införas men de kunde blott bli mycket allmänt hållna. I stor utsträckning skulle praxis få bli vägledande. Ingen sammanslutning skulle dock få ha strängare regler än i fråga om utträde och ingen medlem skulle vara skyldig att betala några avgifter efter utträdesdagen. Medlemskap i trossamfund skulle antecknas i kyrkoböckerna efter lämnade uppgifter från dessa samfund. Det skulle vara en uppgift för Kungl. Maj:t att bedöma vilka sammanslutningar som skulle betraktas som trossamfund och därmed vara skyldiga att lämna uppgifter om med- lemskap. Några bestämmelser om denna prövning fanns inte i för- slaget. Enligt uttalande i motiven förutsatte kommittén att som regel trossamfunden skulle göra framställning till Kungl. Maj:t och visa upp de handlingar som kunde vara av betydelse. Varje fristående försam- ling skulle anses som ett trossamfund eller trossammanslutning. Rätt till offentlig religionsutövning skulle emellertid inte bero av något erkännande. Kommittén föreslog dessutom att förbudet mot utträde ur de mosaiska församlingarna skulle upphöra. trädde religionsfrihetslagen (1951:680) i kraft. Den ersatte förordning om främmande trosbekännare och deras religionsövning. Den nya lagen innehöll allmänna principstadganden om den religiösa friheten samt närmare regler för medlemskapet i . Religionsfrihetslagen slog bl.a. fast den positiva religionsfriheten, dvs. rätten för var och en att fritt utöva sin religion, att delta i religiösa sammankomster och att sammansluta sig med andra för religiös gemenskap samt att anordna offentliga gudstjänster. Den positiva re- ligionsfriheten fick bara begränsas om religionsutövningen störde samhällets lugn eller åstadkom allmän förargelse. I fråga om offentliga gudstjänster gällde samma begränsningsmöjligheter som för allmänna sammankomster i övrigt. I den nya lagen uttalades också att ingen skulle vara skyldig att tillhöra ett trossamfund. Denna föreskrift brukar benämnas den negativa religionsfriheten. De förhållandevis utförliga medlemskapsregler avseende som infördes återspeglade i princip bara den praxis som till- lämpades för lagens tillkomst. Som en grundläggande regel gällde att barn följde sina föräldrar och därmed blev medlemmar vid födelsen, om föräldrarna tillhörde kyrkan. Om bara en av för- äldrarna tillhörde kyrkan blev barnet också medlem, såvida inte föräldrarna anmälde att barnet inte skulle tillhöra kyrkan. Barnets fort- satta tillhörighet ansågs vara en vårdnadsfråga som föräldrarna gemensamt skulle besluta i. Den som inte längre ville tillhöra kyrkan kunde utträda genom anmälan hos pastorsämbetet. Utträdet blev så- ledes fritt. – Genom regleringen framträdde i lagstiftningssammanhang som ett trossamfund, med ett eget medlemskap vilket inte överensstämde med medborgarskapet. I för- arbetena (prop. 1951:100 s. 50) framhölls att "kyrkan icke är en statsinstitution i samma mening som andra sådana, den har en annan uppgift och en annan karaktär än statsinstitutioner i allmänhet. Den har icke upprättats som ett led i den statliga verksamheten och dess huvuduppgift är icke att handhava statliga angelägenheter, även om också sådana kunna vara uppdragna åt kyrkliga myndigheter, t.ex. folk- bokföring. Kyrkan är en andlig gemenskap, ett trossamfund, som leder sitt ursprung från de äldsta kristna församlingarna och vars karaktär och verksamhet bestämmes av dess bekännelse. I sin centrala, religiösa uppgift ha de kyrkliga myndigheterna även efter reformationen intagit en självständig ställning." I samband med införandet av den nya lagen förbättrades också möjligheterna att inneha allmän tjänst för dem som inte tillhörde . Vidare gavs Kungl. Maj:t ökade befogenheter att be- vilja religiösa samfund rätt att genom sina präster eller predikanter för- rätta vigsel med civilrättslig verkan. Det beslutades också att tvångsanslutningen till de mosaiska församlingarna skulle upphöra, vilket innebar att den statliga regleringen av dessa helt upphävdes. När det gäller de religiösa samfundens rättsliga ställning konstatera- de departementschefen (a.a. s. 56 ff.), att de samfund som vid tid- punkten var verksamma i landet var av mycket skiftande beskaffenhet ur organisatorisk synvinkel. För en reglering talade bl.a. det förhål- landet att samfundens religiösa verksamhet i allmänhet förutsatte ekonomisk förvaltning och den omständigheten att de religiösa sam- funden kunde anförtros offentligrättsliga befogenheter, såsom rätten att genom sitt prästerskap förrätta vigsel med civilrättslig verkan. Departe- mentschefen ansåg emellertid att det varken ur religiösa eller andra synpunkter var tillräckligt motiverat att genom lagbestämmelser fast- ställa de religiösa samfundens organisation. Vidare uttalade han föl- jande. Endast den bör ha en i lag reglerad ställning. I övrigt bör religiös verksamhet få ske i fria former, och de religiösa sam- fundens förhållanden böra bedömas enligt allmänna, även på andra or- ganisationer tillämpliga rättsregler. Med denna ståndpunkt till huvud- frågan om de religiösa samfundens rättsliga ställning föreligger ej heller något behov av att uppdela de religiösa samfunden i olika typer. Därför har jag icke någon anledning att närmare ingå på kommitténs förslag att göra en uppdelning mellan särskilda trossamfund och tros- sammanslutningar. Detta förslag, som ur flera synpunkter kritiserats i yttrandena, torde alltså få förfalla. I den mån ett uttryck erfordras för att i lagtexten beteckna religiösa samfund torde trossamfund kunna an- vändas. med religionsfrihetslagen trädde lagen (1951:691) om viss lindring i skattskyldigheten för den som icke tillhör (dissenterskattelagen) i kraft. Av lagens första paragraf framgick att den som inte tillhörde bara skulle betala av det belopp som annars skulle ha betalats. Nedsättningen motiverades med att icke-medlemmar bara borde betala den del som avsåg att täcka församlingens borgerliga angelägenheter. – Genom en lagändring som trädde 1974 sänktes dissenterskatten till av vad som kyrkans medlemmar betalade. Sänkningen motiverades med att kostnadsandelen för de allmänt samhälleliga uppgifter (folkbokföring och begravningsverksamhet) som då hade hand om genomsnittligt uppgick till av kyrkans totala kostnader. utredning kyrka–stat Genom religionsfrihetslagen fastslogs det alltså att var ett trossamfund. Debatten om statskyrkosystemet kom därvid i ett annat läge. anhöll hos Kungl. Maj:t om en allsidig och förutsättningslös utredning om den framtida gestaltningen av för- hållandet mellan staten och kyrkan. Den av åsyftade ut- redningen tillsattes av regeringen . Utredningen, som hade karaktären av expertutredning, hade i uppdrag att lägga fram material för ett senare ställningstagande i annan ordning till hur förhållandet mellan staten och i fram- tiden skulle vara gestaltat. Utredningen skulle alltså inte själv ta ställ- ning för eller emot någon viss lösning. utredning kyrka–stat arbetade och överläm- nade tio delbetänkanden. I dessa behandlades särskilda ämnesområden, t.ex. och förvaltning, religionsfrihet och religionens betydelse som samhällsfaktor, vilka hade anknytning till stat-kyrka problematiken. Slutbetänkandet, och staten (SOU 1968:11) överlämnades . Vid sina analyser utgick utredningen från fyra hypotetiska lägen, betecknade A-, B-, C- och D-lägena. A-läget innebar en i det väsent- liga oförändrad relation mellan staten och kyrkan medan D-läget innebar en från staten helt fristående kyrka utan beskattningsrätt och utan tillgång till den kyrkliga jorden men med bibehållen rätt till kyr- kobyggnader och tomter. B- och C-lägena avsåg varianter av A- och D-lägena. I B-läget var det fråga om en fri kyrka med beskattningsrätt mot sina medlemmar eller liknande förmån och med tillgång till den kyrkliga jorden. C-läget innebar en fri kyrka utan beskattningsrätt men med tillgång till den kyrkliga jorden. beredning om stat och kyrka Parallellt med remissbehandlingen av slutbetänkandet och staten tillkallades en parlamentariskt sammansatt kyrkoberedning under kyrkoministern ordförandeskap. Huvuduppgiften för beredningen var att ta ställning till den centrala frågan om det framtida förhållandet mellan staten och , på grundval av det material som utredning hade lagt fram. Det var inte av- sett att detaljerade lösningar skulle utarbetas av beredningen, utan det gällde i första hand att nå fram till ett ställningstagande beträffande den principiella utformningen av relationerna. Beredningen överlämnade sitt slutbetänkande, Samhälle och tros- samfund (SOU 1972:36), . Den kulturella mångfalden i samhället betonades starkt i betänkandet, liksom det förhållandet att religionsfriheten förutsatte att de olika trossamfunden behandlades lik- värdigt. Några av huvudpunkterna i beredningens förslag var att för- samlingarna inte längre skulle ha ställning som kommuner och inte längre ha beskattningsrätt, att kyrkomötets ställning som lagstiftande organ skulle upphöra, att staten skulle erbjuda hjälp med uppbörden av medlemsavgifter och att kyrkan skulle ges möjlighet att självständigt besluta i trosfrågor och om inre organisa- toriska frågor, såsom tillsättning av tjänster. Vidare föreslog man att staten skulle bistå och övriga trossamfund som be- tjänade mer än 3 000 personer med visst ekonomiskt stöd och att be- gravningsväsendet skulle föras över från till borgerliga organ. Enligt förslaget skulle få fortsätta disponera den kyrkliga egendomen, varvid förutsattes att kyrkan även i fortsättningen skulle vara en öppen folkkyrka. Vid remissbehandlingen av betänkandet visade det sig att en stark församlingsopinion motsatte sig förslagen. Eftersom det inte heller gick att nå en bred partipolitisk enighet kring förslagen, meddelade rege- ringen att den inte avsåg att föreslå några större för- ändringar beträffande . Stat–kyrka överläggningarna regeringsbeslut tillsattes inom en arbets- grupp, som skulle arbeta fram förslag till reformer avseende och arbetsformer. Till grund för arbetet låg allmänna kyrkomötes reformprogram. Detta reformprogram, som var tänkt att genomföras med bibehållet samband med staten, syftade till att starkare markera den enskilde medborgarens religionsfrihet men låta frihet som trossamfund komma till tydligare uttryck, främst genom att kyrkan utrustades med egna beslutande och verkställande organ på riksplanet. tillsattes en statlig arbetsgrupp för stat–kyrkafrågan. Den skulle inleda överläggningar med den kyrkliga arbetsgruppen. Syftet med överläggningarna var att nå samlande praktiska lösningar som kunde accepteras av såväl deltagarna i överläggningarna som dem som deltagarna företrädde. Lösningarna skulle sökas genom utarbe- tande av konkreta förslag. De båda arbetsgrupperna lade fram sitt betänkande, Stat – kyrka – Ändrade relationer mellan staten och (SOU 1978:1). I betänkandet föreslogs bl.a. att begravningsverksamheten skulle föras över till de borgerliga kommunerna men att församlingar och kyrkliga samfälligheter skulle få lagfäst rätt att mot ersättning för- valta sina nuvarande begravningsplatser, att beskatt- ningsrätt skulle upphöra, att staten skulle erbjuda uppbördshjälp samt att visst ekonomiskt stöd skulle utgå från staten. – När det gäller or- ganisationsfrågan utgick arbetsgrupperna från att verksamheten på för- samlingsplanet i huvudsak oförändrad skulle föras över till en inom- kyrklig reglering. På stiftsplanet var utgångspunkten att en integrering skulle ske av befintliga funktioner; stiftstinget skulle omdanas och få i princip samma befogenheter som församlingens fullmäktige. På riks- planet skulle det däremot bli frågan om att bygga upp en helt ny organisation. Bl.a. ansågs det nödvändigt med ett representativt organ, ett reformerat kyrkomöte, och en central kyrkostyrelse. – Vissa för samhället grundläggande principer för kyrkans struktur föreslogs kom- ma till uttryck i en särskild lag om . I den lagen, som innehöll fyra paragrafer, reglerades kyrkans karaktär och dess egenskap av ett efter demokratiska principer uppbyggt trossamfund. – Be- träffande kyrkans egendom föreslogs bl.a. att den kyrkliga jorden skulle överföras med full äganderätt till särskilt bildade stiftelser under kyrklig ledning, att förvaltas för de ändamål den varit anslagen till. Arbetsgruppernas betänkande gavs under remissbehandlingen stöd från många håll. var inställningen från församlingar och kyrkliga samfälligheter övervägande negativ. Rege- ringen förelade kyrkomötet ett förslag till principbeslut, som i huvudsak överensstämde med betänkandet, vilket dock avvisades av kyrkomötet. I avvaktan på resultatet av det långvariga utredningsarbetet om för- hållandet mellan staten och , rådde nästan totalt stopp för reformer. Författningsregleringen av kyrkan kom därför till stora delar att bestå oförändrad. Vid grundlagsreform hade norm- givningsreglerna avseende regeringsform överförts i huvudsak oförändrade till den nya regeringsformen. De placerades dock i övergångsbestämmelserna med hänsyn till det på- gående stat–kyrkautredandet. Dessa förhållanden medförde att det fanns ett uppdämt behov av partiella reformer på det kyrkliga området. Sedan 1979 års kyrkomöte avvisat regeringens förslag till relation- sändring, tillsattes det utredningar för ett antal kyrkliga frågor. Ut- redningsarbetet ledde fram till ett flertal viktiga reformer, t.ex i fråga om kyrkomötet och den ekonomiska utjämningen mellan kyrkokom- munerna. Dessutom anpassades regleringen på det kyrkliga området till bestämmelserna kommunallag. Vidare lämnades förslag till en ny kyrkolag, vilket syftade till en genomgripande systematisering av den kyrkliga lagstiftningen. Sistnämnda förslag mynnade dock inte ut i lagstiftning förrän . genomfördes dessutom betydelsefulla förändringar för verksamheten och organi- sationen på församlings- och stiftsnivå, vilket kom till uttryck i för- ändrad församlingslagstiftning såväl som . trädde kyrkomötesreformen i kraft. Den innebar betydelsefulla förändringar dels av formerna för beslutande av lag på det kyrkliga området, dels i fråga om fördelningen mellan , regeringen och kyrkomötet av befogenheten att meddela föreskrifter i vissa kyrkliga ämnen, dels beträffande kyrkomötets organisation. Beträffande ändringen av formerna för den kyrkliga lagstiftningen, var syftet i första hand att anpassa reglerna om kyrkolagstiftning till regeringsformens huvudprinciper om normgivning. betonades emellertid vikten av att inte rubba förhållandet mellan staten och kyrkan. blev i princip ensam lagstiftare på det kyrkliga området. I fråga om föreskrifter om medlemskap i skulle dock krävas samtycke av kyrkomötet. Kyrkans möjligheter till ett visst inflytande i övrigt kom till uttryck genom dels en grundlags- fäst rätt för kyrkomötet att yttra sig i viktigare lagstiftningsfrågor, dels ett särskilt skydd mot förhastade beslut i fråga om de mer grundläg- gande föreskrifterna. som det fastslogs att ensam stiftar lag på det kyrkliga området, öppnades en möjlighet för denna att överlämna åt kyrkomötet att genom kyrklig kungörelse meddela föreskrifter i vissa ämnen. Det var fråga om ämnen av sådan intern kyrklig natur som det ansågs naturligt att kyrkan själv fick besluta om. – Regeringens normgivningskompetens begränsades till att huvudsakligen omfatta dels sådana områden där bemyndigade regeringen att utfärda före- skrifter, dels till frågor om verkställighet av lag. Reformen innebar också att kyrkomötet genomgick väsentliga or- ganisatoriska förändringar. En grundläggande tanke var att ge kyrkomötet en bredare förankring och en mer demokratisk uppbyggnad . De mest grundläggande reglerna om som trossamfund och om kyrkomötet infördes i lagen (1982: 942) om . Övriga lagbestämmelser angående kyrkomötet placerades i en särskild författning, lagen (1982:943) om kyrkomötet. Reformen medförde bl.a. att antalet ledamöter i kyrkomötet ökade från 96 stycken – 13 biskopar, 26 prästerliga ombud och 57 valda lekmän från stiften – till 251 stycken valda ombud. För biskoparna föreskrevs närvaroplikt och yttranderätt, men inte rätt att delta i besluten annat än om de valts till ombud i kyrkomötet. års kyrkomöte har de dessutom fått rätt att väcka motioner och lägga förslag i kyrkomötet. Reformen innebar också att fick en samlad styrelse och ett samlat kansli på riksplanet, genom att ett permanent beredande och verkställande organ, , inrättades. Centralstyrelsen är en statlig förvaltningsmyndighet under kyrkomötet. I samband med reformen upphävdes också de sista resterna av det forna prästeståndets privilegier. Lagen (1982:1052) om församlingar och kyrkliga samfälligheter En ny lag om församlingar och kyrkliga samfälligheter trädde i kraft . Lagen ersatte lag om församlingsstyrelse. Den innebar en modernisering i både sakligt och formellt hänseende av lagstiftningen om de kyrkliga kommunerna. Ett huvudsyfte bakom lagen var att anpassa regleringen på det kyrkliga området till be- stämmelserna kommunallag. Lagen byggde på principen att församlingar och kyrkliga samfällig- heter skall ges största möjliga frihet att anpassa sina arbetsformer till de lokala förhållandena. En grundtanke var att detaljföreskrifter så långt som möjligt skulle undvikas, vilket ansågs stärka den kyrkokom- munala självstyrelsen. En följd av den nya lagen var bl.a. att kyrkofullmäktige blev obligatoriskt i fler församlingar än tidigare genom att gränsen för ob- ligatoriskt inrättande av kyrkofullmäktige sänktes till 500 röstbe- rättigade invånare i församlingen. Efter förebild kommunal- lag infördes också bestämmelser om exempelvis delegationsförfarandet, beslutsförhet, motioner och interpellationer i det beslutande organet samt folkomröstningar och opinionsundersökningar. Vidare slopades skyldigheten att underställa statliga myndigheter vissa beslut på det ekonomiska området. Detta innebar bl.a. att de kyrkliga kommunerna gavs möjlighet att ta upp lån och teckna borgen utan regeringens medgivande. En annan betydelsefull förändring var att de förtroendevaldas arbetsförutsättningar förbättrades genom att det infördes en rätt till ledighet från anställning för fullgörande av kyrkokommunala förtro- endeuppdrag. Ekonomisk utjämning – kyrkofonden infördes ett enhetligt system för utjämning mellan kyrkokom- munerna inom , vilket ersatte både det statliga skatte- utjämningssystemet för de kyrkliga kommunerna (infört ) och den utjämning av vissa lönekostnader som skedde via kyrkofonden. Systemet byggde liksom den kommunala skatteutjämningen på en skattekraftsgaranti. Kostnaderna för utjämningen betalades i det nya systemet helt av kyrkofonden. Kyrkofonden tillfördes medel i form av allmän och särskild kyrkoavgift. Fonden fick även avkastning och er- sättning från vissa tillgångar som den ägde. Kyrkofondens arbete leds av en särskild styrelse, i vilken ordföran- den och tre andra ledamöter utses av regeringen och tre ledamöter av kyrkomötet. Förutom uppgifter inom utjämningssystemets ram har styrelsen också till uppgift att besluta om bl.a. bidrag till den riks- kyrkliga verksamheten. Församlingslagen (1988:180) trädde en ny församlingslag i kraft. Lagen innebar betydande förändringar för både församlingar och stift. Utgångspunkten för reformen kan i korthet sägas ha varit följande fyra principer. 1.Det är församlingarna som är grunden i . 2.En demokratiskt uppbyggd församlingsorganisation kombineras med ett självständigt prästerligt ämbetsansvar som inte är underställt de valda demokratiska organen. 3.Ökad frihet för kyrkan att besluta genom egna organ. Besluten fattas närmare den som berörs av dem. Kyrkans organ i pastorat och stift får själva besluta i det som staten tidigare styrt. Genom den nya församlingslagen förändrades kompetensfördelningen mellan församlingar och pastorat så att ansvaret för alla mer kostnads- krävande församlingsangelägenheter – underhåll av fast egendom, skötseln av begravningsplatser, personal – lades på pastoraten. För- samlingarna behöll det direkta ansvaret för den rena församlingsverk- samheten, såsom gudstjänstliv och evangelisation, och allt som i övrigt har direkt samband med den verksamheten. På stiftsnivå ersattes den till viss del på frivillig väg bildade stifts- organisationen av obligatoriska stiftssamfälligheter. Dessa samfällig- heter gavs kompetens att sköta vissa för stiftets församlingar gemen- samma angelägenheter. Stiftssamfällighetens beslutande organ, stifts- fullmäktige, skulle utse ett verkställande organ, stiftsstyrelsen, i vilket biskopen var självskriven ordförande. Stiftsstyrelsen fick också överta förvaltningsuppgifter från bl.a. domkapitlen. Domkapitlen behölls dock för ärenden rörande kyrkans lära och det kyrkliga ämbetet. Det skulle också ha vissa uppgifter rörande bl.a. präst- och kyrkomusikertjänster. Vidare infördes en obligatorisk nämnd hos stiftssamfälligheten – egendomsnämnden – vilken ersatte stifts- och boställenämnderna och övertog deras uppgifter. Reformen medförde också ett flertal andra förändringar, bl.a. förenklades den prästerliga tjänsteorganisationen och normgivningen i fråga om det kyrkliga ämbetet fördes över till kyrkomötets kompe- tensområde. gjordes vissa förändringar i utjämningssystemet.