sou · GLB3145 · 1998-01-01 00:00:00 — Totalt finns bortåt 200 statliga myndigheter, inklusive länsstyrelser, universitet och högskolor, men exklusive domstolar samt regionala och lokala myndigheter ingående i större koncerner, t.ex. länsarbetsnämnder, skatte- och polismyndigheter. Universiteten och högskolornas uppgifter är avsevärt annor- lunda än de som flertalet övriga statliga myndigheter tilldelats, främst vad gäller myndighetsutövning. Det är dock uppenbart att de genom bårde utbildning och forskning har en mycket viktig roll i frågor om ekologiskt hållbar utveckling och stöd till den övriga statsförvalt- ningen. Ett antal ytterligare myndigheter är förhållandevis små och/ eller har ur ett hållbarhetsperspektiv endast begränsade uppgifter. Detta gör att de inte utan särskilda skäl bör tilldelas nya uppgifter. Sammantaget innebär detta att ett 100-tal statliga myndigheter kan sägas vara primärt intressanta i fråga om ett särskilt ansvar för ekologiskt hållbar utveckling. Att på en gång tilldela ett 100-tal statliga myndigheter ett särskilt ansvar skulle kräva mycket stora resurser och skulle knappast uppfattas som trovärdigt. Av uppenbara skäl (olika aspekter av en god miljö är ett av kriterierna för en ekologiskt hållbar utveckling) bör därför i första hand de myndigheter som tidigare tilldelats s.k. sektorsansvar för miljön även ges motsvarande men vidgade ansvar för ekologisk hållbarhet. En prövning av vilka statliga verksamheter, och därmed myndigheter, som i övrigt är särskilt betydelsefulla ur perspektivet ekologisk hållbarhet kan göras på flera sätt. Ett är att utgå från de mest humanintensiva statliga verk- samheterna. De myndigheter som då i första hand blir intressanta är de med uppgifter inom utbildnings-, arbetslivs-, boende-, vård- och omsorgsområdena. En brist i detta sammanhang är att samhällets ansvar och uppgifter inom dessa områden i stor utsträckning ligger utanför den statliga sektorn, främst på kommunerna. Ett annat angreppssätt är att utgå från användningen av de gemensamma och mer begränsade naturresurserna, dvs. att närmast använda ett hushållnings-/hållbarhetsperspektiv. Sannolikt kommer den grupp myndigheter detta angreppssätt sållar fram att i huvudsak överensstämma med de myndigheter vilka har ett särskilt uttryckt miljöansvar. Ett tredje förhållningssätt är att avstå från principiella utgångs- punkter och istället pragmatiskt, verksamhet för verksamhet och myndighet för myndighet, pröva betydelsen av och relevansen för en ekologiskt hållbar utveckling. Den slutliga träffbilden blir i detta fall självfallet mer oförutsägbar. Vår bedömning är att urvalet bör göras mot en samlad bak- grund, närmast påminnande om det tredje förhållningssättet, dvs. kunskap om samband inom olika samhällssektorer samt om statsför- valtningens verksamheter, resurser och arbetsformer. Vårt förslag är därför att följande myndigheter tilldelas ett särskilt ansvar: +OMMUNIKATIONER TRANSPORTER - , , och %NERGI – , den nya energimyndigheten, Vat- "YGGANDE OCH BOENDE – , , den nya ener- !REELLA N¤RINGAR OCH ¶VRIGT NYTTJANDE OCH BEVARANDE AV NATURRESURSER - , , Skogsstyrel- sen, den nya energimyndigheten, , geologiska undersökning, . )NDUSTRIELLA PROCESSER VARUFL¶DEN OCH AVFALL - , , , , Ke- mikalieinspektionen !RBETSLIV - , och 6¤LF¤RD OMSORG OCH GRUNDL¤GGANDE UTBILDNING - Riksför- säkringsverket, , . 3¤KERHET OCH INTERNATIONELLA RELATIONER - Försvarsmakten, %KONOMI OCH FINANSER - Utöver sina funktioner som sektorsmyndigheter spelar Naturvårds- verket och en viktig central roll och länsstyrelserna en viktig regional roll inom de flesta av ovan angivna områden. Därutöver anser vi att alla länsstyrelser skall ges ett särskilt ansvar eftersom på regional nivå har sitt uppdrag inom de flesta av dessa områden. Ansvarsmyndigheter bör i den årliga resultatredo- visningen (ÅRR) redovisa insatser och resultaten av sitt arbete för ekologisk hållbarhet. Vårt förslag på ansvarsmyndigheter utgår från den befintliga myndighetsstrukturen. Om en närmare analys skulle visa att lämplig ansvarsmyndighet saknas för ett angeläget område bör en myndighet inom en näraliggande samhällssektor utses. Det särskilda ansvaret bör endast undantagsvis kunna delas mellan två myndigheter. En myndig- het skall dock kunna tilldelas mer än ett särskilt ansvar. En av kärnfrågorna kring det särskilda ansvarets innebörd rör kostnadsansvaret för olika insatser och behov. Polluter Pays- principen bör kunna tjäna som en modell. Med det menar vi natur- ligtvis inte att det är myndigheterna själva som står för miljöbelast- ningen men att kostnader förknippade med insatser normalt skall belasta sektorn och rymmas inom befintliga anslag och ramar. För större insatser på samhällssektornivå bör ansvarsmyndigheterna ges ett generellt uppdrag att föreslå hur eventuella kostnader bör fördelas. I detta sammanhang är det viktigt att departementen konkretise- rar innehållet i det särskilda ansvaret. Bland annat anser vi att det särskilda ansvaret innebär att: ·identifiera och kvantifiera den miljöpåverkan som verksamheten inom ansvarsområdet medför, ·utifrån de nationella målen sätta mål för hur verksamheten inom området skall bli ekologiskt hållbar, ·konkretisera behovet av åtgärder för att dessa mål skall nås och verka för att dessa åtgärder genomförs, ·fortlöpande följa utvecklingen inom ansvarsområdet, inkl. ansva- ra för att effekter på miljön av genomförda åtgärder följs, ·återrapportera till såväl aktörerna inom ansvarsområdet som regeringen. Vi utesluter inte att ett konsekvent genomförande av det särskilda ansvaret medför att finansieringsansvaret för vissa uppgifter som finansieras över utgiftsområde 20, miljö, måste breddas. Med detta menar vi inte sådana verksamheter som utförs av mil- jömyndigheterna automatiskt skall överföras till de myndigheter som utifrån sin ansvarsroll behöver resultaten. Vi kan se betydande effek- tivitetsvinster med att vissa uppgifter genomförs samordnat, t.ex. övervakning av miljön och produktion av miljöstatistik. Däremot menar vi att ansvaret för att detta får sin finansiering bör fördelas på dem som behöver denna information som underlag för sin egen analys, utvärdering och återrapportering. Ett generellt och i vissa fall särskilt ansvar för ekologisk hållbarhet hos respektive myndighet kommer successivt även att förändra kraven på miljömyndigheterna, i första hand (). Det är ofrånkomligt att detta innebär att de måste agera utifrån delvis nya plattformar, inklusive förändrade relationer till övriga myndigheter. har till uppgift att vara samlande och pådrivande i miljöarbetet. Av myndighetens instruktion framgår att verket i förhållande till sektormyndigheterna skall arbeta aktivt med mål, vägledning, samordning och uppföljning som berör miljö- arbetet. Detta har återkommit som övergripande mål i reglerings- breven till verket. Roll- och ansvarsfördelningen mellan Naturvårds- verket och övriga myndigheter har dock varit relativt vagt uttryckt eller i vissa fall obefintligt. och respektive sektors- myndighet har därför själva definierat sina relationer. Hur Natur- vårdsverket har verkat i sin roll som pådrivare, vägledande, samordnande och uppföljande har därför kommit att bero på vilken sektorsmyndighet det är fråga om. Det är inte något fel att myndigheterna själva utformar det konkreta innehållet i sin inbördes ansvarsfördelning. Tvärtom det är på den nivån som förutsättningarna ofta är de bästa för detta. Däremot anser vi att en tydligare men fortfarande övergripande styrning från regeringen skulle underlätta och effektivisera processen mellan myn- digheterna och göra den mer friktionsfri. De återkommande utred- ningarna på olika nivåer rörande sektors- integrering av miljöansvar är en indikation på en utebliven regeringsstyrning. I en förändringsprocess som innebär att samtliga myndigheter ges ett generellt, och i vissa fall särskilt ansvar för att beakta ekologisk hållbarhet i sin verksamhet anser vi att det är angeläget att regeringen tydliggör och konkretiserar miljömyndigheternas roller och ansvarsfördelning mellan dessa och övriga myndigheter. Roll- och ansvarsfördelningen bör bygga på det som definieras som den centrala myndighetsrollen inom miljöområdet. ändras inte denna roll eller behovet av dessa uppgifter av föränd- ringarna till följd av det vidgade och fördjupade ansvaret för ekologisk hållbarhet. olika förvaltningsuppgifter - central tillsynsmyndighet, sektorsmyndighet för jakt, avfall och VA, fördelning av medel för mark för naturvård, kalkning, miljööver- vakning, medverkan i EU:s och övrigt internationellt miljöarbete etc. - måste även fortsättningsvis hanteras på ett samordnat sätt på central nivå. Dessa är uppgifter som miljösektors- myndighet. Miljövårdsberedningen bedömer att det saknas grund att decentralisera (till regionala eller lokala myndigheter) eller horisontellt överföra dessa uppgifter till andra myndigheter. Skälen för vårt ställningstagande är flera. Effektivitet, tillgång till kompetens och krav på likartad tillämpning av regelverk är de främsta. Det arbete som påbörjats genom införandet av miljölednings- system och kraven att beakta ekologisk hållbarhet högst avsevärt kommer att öka miljökunskapen hos ett stort antal myndigheter. I skenet av detta är frågan om framtida roll som den centrala expertmyndigheten inom miljöområdet relevant. Att rege- ringen behöver en myndighet med denna roll även betraktar vi som given. Vi har därför övervägt möjligheten att Natur- vårdsverket skulle kunna ges en roll som regeringens stabsmyndighet inom miljöområdet på samma sätt som t.ex. RRV och Statskontoret har haft i fråga om vissa styrnings- och effektivitetsfrågor. Vi anser dock att detta skulle kunna leda till konflikter med dels myndighetsuppgifter, dels verkets roll gentemot andra myndigheter, kommuner, företag och allmänhet. Även om delar av verksamhet skulle kunna liknas vid stabsuppgifter anser vi att verket under överskådlig framtid behöver bevara sin roll som central miljömyndighet och inte knytas närmare regeringen, och därmed fjärma sig från övriga aktörer, vilket skulle bli resultatet av att formalisera stabsmyndighetsrollen. Sammanfattningsvis ser vi inte behov av några omfattande förändringar när det gäller och övriga miljövårds- myndigheters framtida roller. Möjligen kan det vara befogat att tala om tyngdpunktsförskjutning från att vara samlande till att vara pådrivande. Vi anser att begreppet samlande kan orsaka oklarheter i en process där allt fler myndigheter, som tillhör olika departement och som verkar inom vitt skilda samhällssektorer integrerar hållbarhetsperspektiven i sina verksamheter. 5 Styrformer och styrsignaler 3AMMANFATTNING AV ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG ·Statsförvaltningens arbete för en ekologiskt hållbar utveckling måste utgå ifrån respektive myndighets uppdrag och den kärn- verksamhet som bedrivs. ·Regeringens styrsignaler för ekologisk hållbarhet till myndighe- terna måste vara tydliga, konkreta och inte komma i konflikt med andra politikområden. ·Naturvårdsverket bör ges i uppdrag att i samverkan med berörda myndigheter utarbeta förslag på hur ansvaret för tvärsektorirella problem skall lösas. ·Miljömyndigheterna bör ges uppdrag att i samverkan ta fram förslag på en generell informations- och utbildningsstrategi för statsförvaltningen, inklusive konkreta handledningar. ·Naturvårdsverket bör ges i uppdrag att ta fram riktlinjer för de statliga bolagens arbete för ekologisk hållbarhet. ·Det finns behov att stärka den regionala samverkan i form av regionala nätverk för ekologisk hållbarhet. ·Införande av en budgetram för ekologisk hållbarhet bör analyse- ras ytterligare. Dessutom bör en plan, motsvarande finansplanen, läggas till budgetpropositionen. Syftet bör bl.a. vara att ange mått för insatser inom de olika sektorernas. &¶R ATT 3VERIGE SKALL N¥ EN EKOLOGISKT H¥LLBAR UTVECKLING KR¤VS AKTIVA ¥TG¤RDER F¶R ATT P¥VERKA SAMH¤LLET +NAPP HETEN P¥ ¤NDLIGA RESURSER OCH V¤XANDE MILJ¶PROBLEM KOMMER VISSERLIGEN ATT P¥ SIKT DRIVA FRAM EN ANPASSNING OCH OMVANDLING MEN DET SKULLE HELA TIDEN SKE I EFTERHAND SEDAN BETYDANDE SKADOR P¥ MILJ¶N UPPKOMMIT ELLER KNAPPHET P¥ RESURSER DRIVIT FRAM KRISER OCH KONFLIKTER P¥ OLIKA H¥LL I V¤RLDEN $¤RF¶R BEH¶VS EN AKTIV POLITIK B¥DE I STATEN OCH KOMMUNERNA F¶R ATT FR¤MJA EN EKOLOGISKT H¥LL BAR UTVECKLING -ARKNADSKRAFTERNA KAN BIDRA TILL EN POSI TIV UTVECKLING MEN DE KAN INTE ENSAMMA L¶SA PROBLE MEN Regeringens ekonomiska vårproposition (prop. 1996/97:150 bil 5, s. 4). 5.1Regeringens styrning av de statliga myndigheterna Den statliga förvaltningstraditionen kännetecknas av särskilt två förhållanden. Det första är vad som kan betecknas som den juridiskt formalistiska; beslut skall vara lagenliga, vissa krav finnas på hur ärenden skall beredas och avgöras, offentlighet skall råda osv. Det andra är kraven på politiska resultat, att målen skall omsättas i handling, politik - det möjligas konst etc. Beskrivningen kan tillämpas på i stort sett alla förvaltningsområden, inklusive miljö- politikens. De båda nämnda förhållandena ger i praktiken myndigheterna en mycket självständig ställning i förhållande till regeringen. Självständigheten i sig har en lång tradition grundad på en förebild om domstolarnas oberoende, tydlighet, kompetens och öppenhet i agerandet. Genom sin betydande sakkunskap, tillgång till finansiella resurser och en aktiv medverkan från olika externa intressenter, förstärks intrycket av att det är myndigheterna som driver verksamheten och utvecklingen inom sina respektive sektorer. Vad som hänt är att regeringen ytterligare delegerat befogenheter, inte minst finansiella, till myndigheterna som den har skärpt kraven på effektivitet och ekonomiska besparingar. Mot den bakgrunden har statsförvaltningen genomgått flera strukturella förändringar. Regeringens förvaltningsstyrning av har kritiserats med något olika för- tecken. En sak som kritiserats är att de senaste årens förvaltnings- politik, med ökad delegering till myndighetsnivån, nu nått en gräns. Regeringens styrning av de statliga myndigheterna stannar i stor utsträckning vid allmänna mål och uttalanden. Detta anses gynna starka sektorsintressen och försvårar möjligheterna till kraftsamling och sektorsövergripande insatser. har i en analys av medlemsländernas förvaltningspolitik bedömt att svensk, och även engelsk, statsförvaltning är på väg att fragmentiseras. Denna uppfattning stöds av den Förvaltnings- politiska kommissionen, vilken i sitt slutbetänkande (SOU 1997:57) redovisade ett antal förslag i syfte att öka sammanhållningen i statsförvaltningen. Regeringen har för sin styrning av den statliga förvaltningen byggt upp ett sammanhållet regelverk. Förordningen (1996:882) om myndigheters årsredovisning m.m. är ett av regeringens vik- tigaste instrument i styrningen av myndigheterna. Förordningen framhåller särskilt kopplingen mellan regeringens regleringsbrev och myndighetens årsredovisning. Förordningen innehåller dock inga uttryckliga krav på redovis- ningar av miljöinsatser eller liknande. Bestämmelsen i förordningens 7 § (Myndigheten skall i årsredovisningen även lämna information om andra förhållanden av väsentlig betydelse för regeringens upp- följning och prövning av verksamheten) kan dock tolkas som att bl.a. viktigare miljöproblem och -insatser bör redovisas. Regler av generell art finns även vad gäller myndigheternas handläggning, beslut m.m. (förvaltningslagen), de offentligt anställda (lagen om offentlig anställning, ) och myndigheternas upphand- ling (lagen om offentlig upphandling, ). Bestämmelserna i dessa båda lagar omfattar dessutom kommunerna. Regeringens styrning av de enskilda myndigheterna utövas genom två huvudsakliga former av dokument. I förordningar med instruktioner anges mer permanenta förhållanden i fråga om myndig- heternas uppgifter, befogenheter och organisation. Andra frågor, t.ex. om finansiella resurser, tillsättande av högre chefer i myndigheten och utredningsuppdrag, regleras vanligen i särskilda regeringsbeslut. I förordningar med instruktioner anges samtliga statliga myndigheters respektive huvudsakliga uppgifter, ledningsfrågor och, i några få fall, hur myndigheten skall vara organiserad. Stora delar av de statliga myndigheternas verksamheter regleras även av särskilda lagar och förordningar. Även i dessa regelverk tilldelas myndigheter- na ansvar och befogenheter. innehåller regeringens årliga beställningar på insatser hos var och en av de statliga myndigheterna. anger regleringsbreven bl.a. de finansiella befogenheter och restrik- tioner som gäller för respektive myndighet/verksamhet/anslag. Det är också regleringsbreven som är den form som är mest lämpad för regeringen att ange sina krav på de enskilda myndigheterna. Under löpande verksamhetsår fattar regeringen vanligen ett antal ytterligare beslut om myndigheternas verksamheter. Detta sker huvudsakligen genom uppdrag, även om deras förekomst har minskat sedan regleringsbreven gavs större betydelse. Regeringen utövar även en betydande informell, och därmed avsevärt mycket mer svårfångad, informell styrning av myndig- heterna. Vilket genomslag denna har i form av faktiska åtgärder är också mycket svårt att bedöma. Regeringens propositioner till och deltagande i den allmänna debatten följs självfallet även inom myndigheterna. styrs dock inte formellt av vad regeringen och avhandlar sinsemellan, utan endast av vad regeringen bestämmer genom förordningar, regleringsbrev och andra beslut. Det krävs ett nära och förtroendefullt samarbete och dialog mellan myndigheter och departement för att den svenska förvaltnings- modellen skall fungera. Företrädare för myndigheter medverkar ofta i regeringens utredningar och i arbetet med större propositioner. Vid olika seminarier, konferenser, möten och samtal mellan personer samt genom rekrytering till pågår en löpande kontakt mellan regeringens och myndigheternas representanter. Regeringen initierar också ofta aktiviteter i syfte att delge sin syn på olika frågor. Information, utbildningar och andra kompetens- höjande insatser, deltagande i mässor och utställningar är andra akti- viteter vilka riktas till bl.a. myndigheternas företrädare. Tävlingar tillhör de mer ovanliga inslagen. Ett exempel för är dock Kronorna bland verken, i vilken de bäst fungerande statliga myndigheterna utsågs. Även statsförvaltningens bästa årsredovisning har utsetts. Regeringen har i 7 § Verksförordningen (1995:1322), vilken gäller samtliga statliga myndigheter, bl.a. ställt följande krav: -YNDIGHETENS CHEF SKALL SE TILL ATT VERKSAMHETEN BEDRIVS F¶RFATTNINGSENLIGT OCH EFFEKTIVT BEAKTA DE KRAV SOM ST¤LLS P¥ VERKSAMHETEN AV H¤NSYN TILL TOTALF¶RSVARET REGIONALPOLITIKEN OCH MILJ¶POLITIKEN I årets ekonomiska vårproposition (prop. 1996/97:150) aviserades en ändring av denna bestämmelse så att hänsynen istället för miljö- politiken skall gälla ekologiskt hållbar utveckling. I ett mindre antal instruktioner anges att myndigheten har särskilda miljöpolitiska uppgifter. Nedan ges tre exempel på myndigheter vilka tilldelats ett s.k. särskilt sektorsansvar för miljön. 6¤GVERKET, förordning (1992:1467, ändrad 1994:613) med instruk- tion: 1 § är central förvaltningsmyndighet för frågor om väghållning och säkerheten i vägtrafiken. Verkets huvud- uppgifter är att 7. främja ett MILJ¶ANPASSAT vägtrafiksystem och en MILJ¶ANPASSAD fordonstrafik. &ISKERIVERKET, förordning (1996:145) med instruktion: 1 § skall verka för en ansvarsfull hushållning med fisktillgångarna på ett sätt som långsiktigt medverkar till livsmedelsförsörjningen och vårt välstånd i övrigt. Verket skall i enlighet med sitt SEKTORSANSVAR F¶R MILJ¶N och i samråd med naturvårdsmyndigheterna verka för en BIOLOGISK M¥NGFALD och därmed ett rikt och varierat fiskbestånd. 3TYRELSEN F¶R INTERNATIONELLT UTVECKLINGSSAMARBETE (Sida), för- ordning (1995:869) med instruktion: 1 § (Sida) är central förvaltningsmyndighet för bilaterala utvecklingssamarbete med utvecklingsländer och för stödet till länder i för att främja säkerhet, demokrati och H¥LLBAR UTVECKLING. Miljöaspekterna och myndigheternas miljöansvar ökade betydelse kommer även till uttryck i vissa direktiv till utredningar och översyner av olika verksamhetsområden. Ett representativt exempel är följande utdrag ur regeringens direktiv (dir. 1996:114 s. 6) till utredningen om mål och medel för . I ett fortsatt miljöarbete är sektorsmyndigheternas miljö- ansvar av stor betydelse, vilket medför att utredaren skall särskilt uppmärksamma miljöfrågorna inom räddnings- tjänstområdet. Uppräkningen visar hur en rad statliga organ, huvudsakligen inom det miljöpolitiska området, engagerats. Sannolikt har det aldrig bedrivits ett så brett upplagt arbete med strategiska ansvars- och integrationsfrågor inom denna sektor. Det är också uppenbart att det förekommer vissa överlappande uppdrag och en del dubbelarbete. I relation till andra statliga förvaltningsområden kännetecknas och regeringens styrning inom miljöområdet av en tydlig målstyrning. Målen är dessutom relativt många och allmänt hållna. Förhållandevis få insatser har gjorts att bryta ned dem till resultat- eller effektkrav inom olika samhälls-/myndighetsområden. Målen inom ett samhällsområde kan vanligen härledas till varandra i form av en hierarki. Däremot är det inte lika självklart att mål inom skilda samhällsområden kan över- eller underordnas varandra. Sådana målkonflikter är dock vanliga i den statliga verk- samheten och särskilt tydliga är de vid fördelning av finansiella resurser. En förändring som innebär att avvägningar mellan mål/ hänsyn och sektorsmål flyttas till myndighetsnivån innebär därför inte nödvändigtvis att det ena intresset alltid segrar. och regeringen har alltid det yttersta ansvaret för dessa avvägningar. I olika tidigare sammanhang, bl.a. i propositionen En god livsmiljö (prop. 1990/91:90), har målen för miljöpolitikens uttryckts som att: ·Skydda människors hälsa. ·Bevara den biologiska mångfalden. ·Främja en långsiktigt god hushållning med naturresurser. ·Skydda natur- och kulturlandskap. Miljöpolitikens mål omsätts och används i sin tur i många olika sammanhang. Exempelvis gäller detta i förordningen (1988:518) med instruktion för (). De två övergripande målen för är följande: ·Vara samlande och pådrivande i det nationella och internationella miljövårdsarbetet. ·Säkerställa en god miljö och biologisk mångfald. De fyra miljöpolitiska målen kan även spåras i uppdragen till ett antal andra statliga myndigheter, förutom länsstyrelserna, exempelvis: · Skydda människors hälsa; , , , , , , och . · Bevara den biologiska mångfalden; ·Främja en långsiktigt god hushållning med naturresurser; , , , , , , , , , , Jord- bruksverket och . ·Skydda natur- och kulturlandskap; , , , och . Inom vart och ett av dessa områden anger lagstiftningen även i viss utsträckning miljökrav. Det gäller bl.a. , skogs- vårdslagen, väglagen och arbetsmiljölagen. Det är i första hand i tillämpningen av dessa lagar som myndigheterna ges det främsta mandatet att åtgärda miljöproblem, Ytterligare ett antal myndigheter har roller vilka bl.a. inbegriper ett eller flera av de miljöpolitiska målen, ex.vis , myndigheterna i den s.k. rättskedjan, , , , forsk- ningsråden, universitet/högskolor och SCB. 5.2Styrsignaler för ekologisk hållbarhet Regeringens vision om en ekologiskt hållbar samhällsutveckling är den viktigaste styrsignalen och utgör ett riktmärke för stats- förvaltningens fortsatta arbete. Innehållet i denna vision måste konkretiseras och omsättas i olika styrformer, beslut och fortsatta initiativ. På nationell nivå konkretiseras visionen genom nationella mål som fastställs av . har givit förslag på reviderade nationella miljömål som syftar mot vilket miljötillstånd som eftersträvas i ett ekologiskt hållbart sam- hälle. Regeringen avser att i miljöpropositionen föreslå nationella mål utifrån förslag. Styrsignalerna måste vara tydliga, konkreta och inte kollidera med styrsignaler inom andra politikområden.