sou · GLB352 · 1998-01-01 00:00:00 — I ideal - fallet är faddern med vid ankomstsamtalet. Tillsammans går de igenom gästens önskemål och hennes sjukdomshistoria. I bäst a fall görs en individuell vårdplan. – Anhöriga är en tillgång, säger . Vi går inte in oc h styr. Jag tror vi uppfattas som vänliga och ödmjuka. Det ä r viktigt att vi inte tar över för mycket, det är ju de anhöriga s mamma eller pappa som bor här. Inne i köket rör ihop en risgrynspudding av restern a från frukosten. Det finns ständigt att göra, särskilt , seda n personalgruppen skurits ner och ansvaret för natten flyttat ut ur huset. sjösattes ett stort sparpaket inom äldreomsor - gen i . För Trasten innebar det också att personalrum - met försvann, när det kom en extra boende. – Trasten ligger lite vid sidan av. Vi blir lite isolerade. känner jag mig nästan som en piga. Jag gör ju ungefär samma saker här som hemma, säger flerbarnsmamman . verkar ta förändringarna med större jämnmod. Ho n avslutade en betald 24-veckors utbildning i geriatrik och psykiatri, som kommunen bekostade, . På Trasten vill jag bo ... har gett henne mycket, även om allt det teoretiska inte går at t använda när det kommer till kritan. – Det var fantastiskt att de ville satsa på oss, och fler kommer att erbjudas kortare utbildning . Kunskap gör att man känne r sig betydelsefull, säger . Det fungerar, trots besparingar Tre personer har numera nattansvar för alla sex husen, tidigare jobbade en per avdelning. Under vargtimmarna hann persona- len fixa mycket: de tvättade, strök, pyntade och förberedd e annan verksamhet. får det och visst ansvar har flyttats över till de anhöriga. –Vi hinner inte köpa hygienartiklar och kläder längre, säger . –Men är det någon som har anhöriga långt borta, hjälper v i självklart till. Det går inte att vara helt rättvis, säger - . av tio arbetar två på dagskiftet i varje hus. - dagen, onsdag, jobbar tre. Personalen har det ekonomiska ansvaret för huset och de avgör själva om de ska köpa i n lunchmat från köket, eller om de ska laga till den själva . Köpelunchen är ju så dyr, fast den spar ju tid förstås ... Och så vet de vad damerna vill ha; svensk husmanskost; kött, sås och potatis. I två av sex hus köper man lunchmaten. Alla andr a måltider lagar , och deras kolleger själva. –På Trasten fungerar det bra, säger sjuksköterskan e . Men vi skulle behöva en skriven strategi fö r gruppboendet , det saknas. går vi mycket på känsla. När Dalaberg blev gruppboende 1988 hade personalen förbe- retts genom att gå i studiecirkel och läsa bok . Där beskrivs en modell för att t a hand om personer med demens när de är gansk a pigga: På Trasten vill jag bo ... ... med verkligheten som underlag stimulera och aktivera de funktioner som alltjämt är levande hos den åldersdemen- te och att göra det i en god psykisk miljö för att stärka patientens självkänsla /.../ vänlighet, uppmuntran och beröm är viktiga ingredienser./.../ tala om sådana ting som intres- serar den åldersdemente och han alltjämt minns eller får hjälp att minnas. I det nya gruppboendet , där Trasten är en del, skulle det skapas en hemlik miljö. Personalen förväntade sig att d e personer som skulle bo där, skulle vara ganska självständiga . Så blev det inte. De som kom klarade inte så mycket själva. Det gjorde personalen besviken, åtminstone i början. Liksom är mycket nöj d med hur det fungerar på Trasten. – Gruppdynamik är viktigt. Ett gott gäng klarar nästan va d som helst. På Trasten är de ambitiösa och vill göra ett bra jobb och de flesta har varit med sedan starten. Damerna på Trasten bor inte här bara för att de är gamla, utan för att de har en sjukdom. – Det gäller att ha den grundåskådningen: Demens är e n sjukdom som inte kan botas. Vi ska mildra förloppet, säge r . Då krävs specialkunskaper. Personer med demens ska ha lägre medicindoser än andra, vissa läkemedel är direkt olämpliga . Därför erbjuds några i personalen en sexveckors kurs i om- vårdnad av personer med demens . – Ju mer kompetenta vi blir som personal, desto mer medvet- na blir vi om vad vi gör. Det kanske inte är tabletterna, uta n bemötandet som är avgörande för hur någ on mår, säger . Livet går sin gilla gång. Förutom anhöriga strömmar barne n från dagis in till och som påskkärringar, en sångar e kommer ofta med gitarren. Några går i studiecirkel. Mycket av tiden sitter damerna i soffan eller inne på rummen. På Trasten vill jag bo ... –kan jag tänka att de har det tråkigt, säger . Men så inser jag att det är mina värderingar, utifrån var jag är Jag vet ju, att om vi sitter med dem i soffan, så känner de trygghet. Sånt är viktigt. När flyttade till Trasten, var döttrarna lite oroli ga för att hon skulle längta hem. De ville inte sälja huset. –Vi sålde huset först när vi upptäckte att hem för mamma var hennes föräldrahem i . har hunnit längre tillbaka än så. sover hon i fosterställning, precis som hon gjorde som nyfödd. Personalen på vet det där. När förmågan att tolka det talade språket försvinner, återstår ännu kroppsspråket. –En person kan reagera med oro på en rynkad panna eller ett ilsket tonfall, säger . är det helg. Då serveras ibland rödvin i glas på fot . Någon tycker om en liten portvinstår framför teven. –Vi dukar fint , vita dukar och kallmanglade servetter. Det är viktigt att skilja vardag från helg, säger - . –Det var så härligt att se damerna dricka vin ur fina glas , tycker . Förväntar man sig lite av en person, så klara r hon också lite. Det omvända gäller på Trasten! och , döttrarna till , kände sig alltid välkomna till Trasten. Hade somnat när någon av dem ringde , pratade de med flickorna. besökte en eller tv å gånger och stannade . –Jag och har försökt göra det som är bäst för mamma . Och vi tror att mamma hade glädje av sina sista år, på Trasten. De brydde sig om henne! lever inte längre. Då och då har återvänt til l Trasten. och talar med värme om henne. –När mamma låg för döden, på sjukhuset, var vi änd å välkomna till Trasten. Ni kan komma hit och vila om ni behöver. De visade ett personligt engagemang som är sällsynt . Jag skulle gärna bo på Trasten när jag själv blir gammal, säger . 4 Välkomna till ! visste få vad är. Ett sjukhem, kanske? kommer gammal och ung, det har blivit liv och rörelse. är en del av det omgivande samhället. Det är handelsboden och kaféet med de fantastiska smör- gåstårtorna som drar. , chef, är nöjd över att fläktar av världen äntligen kommer in. I hjärtat av ligger handelsboden, klädd med rö d panel och med en gammal dörr. Rytmen på Allégår- den, enda sjukhem, har förändrats sedan handelsbo- den byggdes . När sedan kaféet slog upp portarna hittade ännu fler munkedalingar hit. Det är inte längre ljudet av gummiklädda rullstolshjul mo t linoleummattor och små snarkningar som dominerar i dagrum- met. hörs slammer av porslin och här spr ids en omisskänn- lig doft av nybryggt kaffe och pösiga kanelbullar. Nyfikna barn höjer rö sten och pekar frågande med fingrarna i riktning mot såll, kaffekvarnar och hummertinor. Då och då öppnas dörrarna från konferensrummen och före - ningsmedlemmar tar välbehövliga fikapauser. En och anna n kan inte motstå frestelsen att beställa smörgåstårta. Ryktet om dessa har nått långt, de är en veritabel succé. En lågstadieklass är på väg in på . De har pratat o m och ska titta på bruksföremål i handelsboden. Dä r står . Den som vill kan köpa lokalt producerade hantverksprodukter, som målade korgar och snidade smörkni- var. De minsta håller fröknarna i hand. Inne i boden trängs de framför disken och tittar med stora ögon på gamla tidens affär. En öppning mot världen En medelålders man rullar sin mamma förbi boden till kaféet, där det redan sitter gäster vid flera bord. – Handelsboden och kaféet bryter mot den traditionella sjuk- hemsvärlden, säger . Världen har blivit lite större för dem som bor här. Ti digare kunde den vara mycket begrän- sad, särskilt för dem som saknar anhöriga på nära håll. För de m stod personalen tidigare för den enda kontakten. Handelsboden och kaféet har gjort det lättare för de anhöriga att umgås med sina gamla. De har någonstans att ta vägen. Då och då byts delar av sortimentet i handelsboden ut, det ska alltid finnas något nytt att titta på och tala om. –har vi fått in fler anhöriga och människor utan anknyt - ning kommer hit, som skolklassen där borta, säger . Ryktet om har gått från mun till mun. Den end a reklamen att tala om är en liten annons i den lokala telefonkata- logen. Men hur kommer det sig att fick en handels- bod? Egentligen började det med att tillträdde so m chef, ett trist dagrum i vinkel och tankar om att förbättr a livskvalitén för de äldre. –Jag tyckte att de gamla såg ut att ha tråkigt. De såg sälla n glada ut, satt mest och halvsov i dagrummet, berättar . Vad skulle vi kunna göra för att ge dagarna mer innehåll? funderade och diskuterade med sin personal. En satsning på traditionella aktiviteter förkastades, eftersom d e boendes ork inte är så stor. Men om man ordnade något d e kunde titta på? Första tanken var att göra ett museum me d gamla fiskargrejer. Bland de 50 boende på fe m avdelningar; två för personer med demenssjukdomar, två fö r somatisk långtidsvård och en för korttidsvård, är många fiskar e och bönder. Nja, det kanske vore för inriktat på de gaml a gubbarnas intresse? Vad kunde intressera också gummorna? – Handelsboden var den gamla tidens mötesplats. Och dä r trängdes fiskeredskap med husgeråd och sockertoppar i en salig blandning, säger . Som i så många kommuner är svångremmen åtdragen till sista hålet i . Det fanns inte en krona att bygga handelsbod för. Ett faktum som inte hindrade de nyfödda planerna. e Frosth tog kontakt med arbetsförmedlingen. Kanske kunde ett handelsbodsbygge vara ett bra arbetslivsutvecklingsprojekt (ALU)? , arbetslös snickare med stort intresse för gamla saker, fick jobbet. åkte runt i kommunen oc h tiggde prylar och byggmaterial till handelsboden. Företag och privatpersoner sponsrade på olika sätt. Lite pengar frigjorde s och användes till att göra billiga inrop på auktioner. Någon månad senare skedde den högtidliga invigningen a v den röda handelsboden. Där var landshövdingen och kommu- nens styrande och alla var märkbart rörda och imponerade öve r hur man på lyckats trolla med knäna. Fö reningar har börjat anlita , de anordnar möte n och köper fika. Den sociala känslan i huset är förändrad. Oc h verksamheten är i princip självfinansierad (tacka oc h tårtorna för det! – Våra boende, särskilt de korttidsboende, tycker att det ä r jätteroligt. Och personalen tittar gärna in i handelsboden med någon av de gamla. Våra demenssjuka kanske inte minns att de varit där, när de sitter i dagrummet igen. Men kring dem stannar en känsla av välbefinnande, efteråt. har öppnat dörrarna mot samhället, också ren t bokstavligt. var det låst mellan avdelningarna. står dörrarna på glänt. – är mer välkomnande , säger . 5 Att våga leva livet igen När man får en stroke (förr sa man hjärnblödning) behöver man först och främst en tidigt insatt kvalificerad och all- sidig rehabilitering. Det handlar om många olika medi- cinska, psykologiska, sociala och tekniska insatser som måste samverka. Vardagslivet kan påverkas på många sätt efter stroke. En del personer känner sig mycket isolerade och vågar inte riktigt ta tag i livet igen. I har man framgångsrikt bedrivit ett utsluss- ningsprojekt, "liv-stroke", där studieförbunden medverkar till att strokepatienter "vågar pröva". När drabbades av stroke kände hon sig avskärmad från världen. satt hon mest hemma. Hon behövde hjälp med det mesta och började , maken, känna sig sliten. Vad är det som hindrar en person med stroke att återta sin plats i samhället? Varför blir hon passiviserad? Varför stannar hon inom hemmets trygga väggar? När , som arbetar inom äldre omsorgen i kommun, började titta närmare på frågan såg hon var de n största svårigheten låg: Att börja! Att få den där kicken att våg a möta världen igen. Studieförbundens verksamhet kunde vara en väg. De tankarn a är grunden för projektet liv-stroke, som kommune n drev i samarbete med Korpen med start . – Projektet hade tre nyckelord. Det skulle fungera som ut mot nya lokala nätverk, inbjudan skulle vara personlig och studieförbunden måste vara medvetna om att det krävs en de l extra hjälp, berättar . Att våga leva livet igen Hur skulle projektet marknadsföras? Lösningen blev at t arbetsterapeuterna inom kommunen/primärvården fick komma med förslag på personer som hade behov av verksamhet. Ur - valet gjordes i samråd med stroketeamen (hemtjänstassistenter, distriktssköterska, sjukgymnast och läkare). Redan på sjukhuset hade arbetsterapeuten frågat om hon var intresserad av att delta i en strokegrupp. Hon fick ett personligt adresserat brev och ett telefon- samtal. Då bestämde hon sig för att delta. Förutom att stimulera deltagarna till social gemenskap, hoppa- des projektet kunna stötta personer att bo kvar hemma och att det skulle avlasta närstående . Deltagarna träffades i grupper om 5-10 personer, en eftermid- dag . Sammanlagt deltog ett femtiotal personer och det stora flertalet bodde hemma. Mer omfattande bör det inte vara, tycker Maj, då riskerar deltagarna att fastna i och inte komma vidare och verkligen ta del av samhället igen. – Det är viktigt att lägga upp det som en kurs och att den ä r utåtriktad. Vi besökte handikappidrotten, spelade , va r ute på hotellet och åt, besökte , berättar . Där fanns också många mome nt som ägde rum i kurslokaler- na. Där läste man böcker och diskuterade innehållet, spelad e spel, pusslade, bakade och gymnastiserade. – Hos oss kunde de känna att gruppen vänder sig till mig, de andra har också haft stroke. Problemet blev mindre, när ma n kunde tala om det och kunde känna att man hörde samman. Så här i efterhand säger att grupperna unde r kursernas gång blev till självhjälpsgrupper. – Vi i personalen anlade arenan där de kunde mötas. I gruppe n kunde de stödja varandra. De visste att de saknades när de inte var där, att det var viktigt att de kom, att de betydde något för någon annan. fattade snart tycke för Saga. De utbytte telefonnummer och snart satt de ganska ofta i telefon och talade om gemen- samma bekymmer som stroke för med sig. De talade om sånt som hunnit höra till leda och sånt som kändes onödigt att belasta honom med. ringde Saga när hon kände sig Att våga leva livet igen nedstämd och kunde njuta av att bli uppringd, känna sig behövd, att få vara den starka. – Vi vänder oss till äldre människor. Egentligen handlar det om att de ska återupptäcka vad som finns i samhället och våga fö rsöka igen. När vi var ute på hotellet och åt sa : Gå r det så här bra, tar jag med gubben nästa gång. De flesta i strokegruppen levde hemma med sin livspartner. För dem blev kurseftermiddagarna en andhämtningspaus. Till- fällen då de kunde tänka bara på sig själva och inte behövd e vara till hands. Det första målet – att locka in deltagarna i annan verksamhet har lyckats väl. har fler a grupper för personer med diagnosen stroke, i och utanför Skel- lefteå. Även om det kommunala projektet är avslutat, fo rtsätter arbetet. talar sig varm för sina strokepatienter ocks å hos ABF. – har vi sex grupper på gång i olika studieförbund. Men hur ska studieförbund, pensionärsklubbar och handi - kappföreningar känna till strokepatienterna? Vårdpersonal får inte lämna ut patientlistor. –Man får helt enkelt fråga patienterna om de är intresserade och därefter tipsa förbunden. krävs det lite specialarrangemang för att det sk a fungera riktigt bra för strokepatienterna: –Vi har påpekat för studieförbunden att när man ordnar kur- ser i grupper för människor med lite skavanker så behövs de t extra resurser, deltagarna kan behöva praktisk hjälp t.ex. med att koka kaffe eller gå på toa. Det kanske behövs en stödpool, eller en stödperson i gruppen. "liv-stroke"-projektet ska ses som en del i ett störr e mönster. I kommun har man punktat ner visioner och delmål för äldreomsorgen. Några av delmålen är att de boende skall ges möjlighet at t delta i aktiviteter för att stimulera till ett aktivt liv i gemenskap med andra. Arbetsterapeutens kunskaper skall tas till vara vid behovsbedömning med tyngdpunkt mot rehabilitering. Öka antalet besökande vid dagcentraler och träffpunkter. Att våga leva livet igen teter för personer med stroke ingår som en pusselbit i de t arbetet. har det gått . planerar en utlandsresa tillsam- mans med Saga. Damernas rullstolar utgör inget hinder! Det är nästan så att känner sig lite utanför, även om han är den första att glädjas över att njuter av livet igen. 6 Hjälp till självhjälp träffas de äldre deprimerade kvinnorna för att samtala om livets svårigheter och glädjeämnen tillsam- mans med två sjuksköterskor med psykiatrisk kompetens. Timmarna i samtalsgruppen ger dem styrka att klara vardagslivet. Trappstegen upp till ytterdörren i det gamla korsvirkeshuset , precis intill järnvägen i , är svårforcerade. Särskilt fö r den som ska försöka krångla sig in med rullator. Ändå står hon där på översta steget och har gett sig den på att klara sig i n själv. Vi befinner oss på Psykmottagningen i , som serva r invånarna i de skånska kommunerna . Det är och klockan närmar sig , samtalstid för en grupp deprimerade kvinnor från trakten. Att säga deprimerade är kanske att slarva, de som kommer till gruppen kan ha andra psykiska bekymmer. Det kan handla om ångest, fobier, obearbetade kriser. De kan ha det jobbigt hemma med make eller barn eller lida av att känna sig ensamma i världen, elle r åtminstone på orten. Gruppen, som startade , leds av och , som båda är sjuksköterskor me d psykiatrisk kompetens. Precis på slaget, i villkoren för gruppen ingår att hålla tiden, befinner sig tre kvinnor i samtalsrummet. En fjärde väntas . Rummet är ljust, stolarna bekväma, på väggarna hänge r affischer från en utställning med målningar . På avställningsbordet i hörnet står en bricka me d kaffe, koppar och kakor. hälsar välkommen, drar reglerna för gruppen, där det ingår att man ska anmäla förhinder. Det som sägs i rummet för s inte vidare. , som sitter jämte , börjar berätta vad som hän t sedan sist. grimaserar när hon pratar, tar sig för mage n när det hugger till. Hon har legat på lasarettet i och förbereds en operation. – Jag hoppas verkligen att det blir bra . Till hands för alla Då och då reser sig ljudlöst, vankar runt, men aldrig att det kommer så mycket som ett litet stön ande från henne. Ändå uttrycker hela hennes kropp stark smärta. – Jag var lite tveksam till att komma . Men går jag hit så kommer jag ju ut. Och när jag väl är här, tycker jag om det , säger hon. har varit med sedan gruppen startade. Hennes mag- problem började sedan hon legat medvetslös i respirator fler a månader. Ett rutiningrepp skulle göras, men vaknade inte ur narkosen. Det var inte dramatiskt att vakna, det var som vilken morgon som helst. Det var sedan, när det började gå up p för henne hur länge hon sovit, som det började gunga. Känslan för tiden blev omskakad. Fast försöker neutralisera och säger Det hände när jag sov. Alla får säga sitt Hon är blek och försynt och tillhö r de kvinnor som alltid ställer upp för andra, som förträngde sin a egna behov ända tills kroppen skrek STOPP. – Jag mådde dåligt när jag skulle hit . Men min ma n puffade på mig. känns det skönt att vara här. Jag ser fra m emot våra träffar. Jag skulle sakna dem om jag slutade här. och , den tredje kvinnan, lyssnar intensivt till . är försiktig med orden, väger dem noga, säger inte mer än nödvändigt. Så och hjälper till. Hu r är det med din mamma?, Har hon fått hjälp?, Har du sagt ifrån till henne?, Bra, det måste du, du klarar det inte an- känner hur medkänslan strömmar mot henne, ho n öppnar sig och tar emot. slår det i dörren. –Förlåt att jag är sen, men jag var i affären oc h så stod det en karl före mig i kön och han pratade så himla länge och ja g undrade hur länge de skulle diskutera och om jag skulle hinna, men så ... fångar uppmärksamheten effektivt. Orden följer henn e in i rummet och fram till stolen, där hon sätter sig och hålle r handen hårt om käppen. Hon ser sig omkring, ger alla ett glatt ögonkast, säger hej, o så roligt att ses. tittar lite sträng t på , som genast backar, säger å förlåt om jag avbröt .. . läser in blick och vänder sig mot . Samtalsgruppen i , som riktar sig till kvinnor som pas- serat femtio, (men de flesta är äldre) är ett billigt alternativ till individuell behandling. och tror att samvaro i grupp har stora möjligheter. –Vår önskan, vårt hopp, vår tanke, är att det ska bli en själv- hjälpsgrupp till slut, säger . –Det är läkande att se att man inte är ensam om sina problem . I gruppen tränar man på att vara på ett annat sätt, det kan gagna relationen hemma, säger . –Den kan till och med förhindra inläggning på sluten - vårdsavdelning, säger . Samtalsgrupper är inget nytt inom psykiatrin i . Det nya är att man vänder sig till äldre kvinnor och att man möts på en omvårdnadsnivå. De talar utifrån vardagslivet här och oc h kvinnorna kan ta upp obearbetade känslor från tidigare händel- ser. –Här kan de känna igen sig i varandra. En kan komma me d en lösni ng som någon annan tar till sig. Båda blir sedda oc h känner sig väl bemötta. Gruppen bli r ett sätt att träna sig på att mötas och det ger ett bättre självförtroende, säger . Fö r samtalsgruppens deltagare kostar det gången. Då ingår fikat. stryker händerna genom håret och blicken är stadig . Hon väntar tålmodigt in sin tur och börjar berätta, först lit e försiktigt, sedan mer ohämmat. Dags att pröva vingarna och hennes , rullatorn, som vi mötte redan i entrén. Hon känner sig missbrukad och missförstådd av läkare och tandläkare. har hennes diffusa symptom diag- nostiserats som fibromyalgi, vilket gläder henne. är ho n ingen gnällkäring ! Hon berättar att rullatorn förändra t hennes status i samhället. Förut tyckte grannarna att hon va r konstig, nu har hon ett synligt handikapp och känner sig mer accepterad. Men att tala om de här sakerna med vanligt folk, det gör hon inte. – De förstår inte vad jag talar om. Det är jobbigt att tala med andra. Jag brukar vara helt slut efteråt. och håller ögonkontakt, även om läser a v allas reaktioner. När någon pratar, fyller hon ofta i och associe - rar vidare och snart har samtalet landat långt från kvinnorna s egna liv. Det kan handla om världsläget, fiffelsamhället , såpoperorna på teve. låter sig inte störas av s utläggningar. I andhämtningspauserna återtar hon ordet, och fö r tillbaka samtalet till den röda tråden, utan att känner si g tillplattad. talar kärleksfullt om sina katter och hakar på. Hon längtar så efter en katt, men törs inte skaffa någon, för hon ä r ensam och tänk om det skulle hända henne något. Men närhe- ten till en katt, ja det vore värt mycket. Rädslan för ensamhete n ryms i ögon. Samtalsgruppen är en ventil, en möjlighet att tala om allt: Hur omgivningen klassat ner henne för att hon varit på . – Men där kan man inte vara, då blir man tokig, säger a och skrattar. Även om gärna pratar, låter d e andra henne inte ta över. Till och med klarar att avbryta henne. Och prat innehåller också en stor portion medkänsla. Hon har personliga frågor till var och en och hör efter vad som hänt sedan sist. Oc h hon lyssnar på deras svar. Det är en samling kvinnor, som mest är de åtta stycken, som har oro, depression och kroppsliga skavanker gemensamt. I gruppen kan de tala ocensurerat och slipper missförstånd . ser fram emot gruppmötena. Hon och har byt t adresser, ska kanske börja ses privat. Men än så länge ä r träffarna något av veckans höjdpunkt. Så ha r det varit för också, men är hon flygfärdig och beredd att återvända til l livet med den lilla fågeln och de små promenaderna i stan. 7Andningshål för anhöriga till personer med demens När en i familjen blir demenssjuk påverkas hela familjen. Men vem tar hand om de anhöriga och deras frågor? I möts anhöriga i samtalsgrupper där kurator och sjuksköterska ger information och stöd. Anhöriga möter andra i samma situation och delar med sig av sina erfaren- heter och upplevelser.