sou · GLB349 · 1998-01-01 00:00:00 — Ett antal filmer där kvinnliga och i något fall manliga aktörer är inbegripna i sexuella handlingar med djur (hundar, hästar, grisar etc.) utan att förete sådana tecken och där reella våldsinslag saknas har emellertid av Justitiekanslern inte ansetts kunna föras under domstols prövning med gällande utformning av lagrummet om olaga våldsskildring. Justitiekanslern har inte ansett lagrummet i dess gällande lydelse i förening med de under avsnitt 2 redovisade förarbetsuttalandena ge tillräckligt stöd för antagande att ett åtal skulle vinna framgång i dessa fall. I några fall har Justitiekanslern övervägt åtal i fråga om videogram där fråga uppkom om det djur som var förenat i en sexuell handling med människa kunde anses utsatt för närgånget eller utdraget grovt tvång (dvs. en s.k. icke-sexuell olaga våldsskildring,16 kap 10 b § första stycket andra meningen ). I dessa fall inhämtade Justitiekanslern sakkunnigyttrande från veterinärmedicinsk expertis hos . Det rörde skildringar av sexuella handlingar mellan kvinna och hanhund, man och hongris samt man och hönsfågel. I det sistnämnda fallet ansågs i expertutlåtandet att fråga var om grovt våld. Detta fall har Justitiekanslern därefter fört under domstols prövning. Målet är ännu inte avgjort. En del reklammaterial från bl.a. postorderhandeln tillställs Justitie- kanslern genom anmälningar. I detta material har kunnat konstateras en förekomst av videogram och tidningar med s.k. djursex, vanligen kallat animalsex (dvs. skildringar av sexuella handlingar mellan människor och djur). Vidare har det bl.a. i samband med förundersök- ning iakttagits att det förekommer export genom postorder från svensk sida av sådana videogram. I vilken mån dessa skildringar är brottsliga i andra länder har Justitiekanslern inte systematiskt kunna undersöka inom ramen för detta ärende. Justitiekanslern har dock tagit del av den norska resp. tyska regleringen på området. Där ingår dessa skildringar som en del av den straffbara pornografin. Det finns tecken som tyder på att djursex är en genre som i inte är endast rent marginell. Framförallt kan verksamheten med att sälja och distribuera materialet vara lukrativ. Inte minst synes detta vara fallet beträffande export per postorder av sådan pornografi. Som tidigare anförts synes bestämmelsen om olaga våldsskildring inte generellt täcka dessa skildringar. Dessa skildringar far dock anses till sin karaktär så stötande att de vanligen bör anses ovärdiga ett civiliserat samhälle. Även om fråga här inte är om skildringar av faktiskt våld kan ofta någon form av direkt eller indirekt tvångsmoment beträffande medverkande människor anas (jfr vad som anförts om kränkande eller nedvärderande behandling i prop. 1986/87:151 s. 183 n.). Detta förhållande synes göra det möjligt att se denna genre som en del av brottet olaga våldsskildring. Justitiekanslern förordar en lagändring på denna punkt. En uttrycklig kriminalisering av s.k. djursex bör förslagsvis kunna utformas genom ett förtydligande tillägg i 16 kap. 10 b § "Den som... skildrar sexuellt våld eller tvång eller sådana sexuella handlingar mellan m änniskor och djur med uppsåt..." Det bör i förarbetena anges att med skildringar av sexuella hand- lingar mellan människa och djur förstås skildringar av handlingar där kroppskontakt föreligger mellan människa och djur och där hand- lingarna rör det egentliga sexuella driftlivet. av ömsinta beröringar eller vanliga smeksamheter mellan människa och djur hållas utanför det straffbara området. Skildringar med endast djur i sexuella situationer skall inte omfattas av bestämmelsen. Sådana är inte ovanliga i t.ex. pedagogiska program i TV. Det vanliga undantaget från det straffbara området för försvarliga skildringar (det s.k. försvarlighetskriteriet för nyhetsförmedling, konstnärliga och vetenskapliga framställningar etc.) måste givetvis gälla även skildringar av människor i sexuella situationer med djur. Här kan från filmens område pekas på vissa filmer med tidelagsscener såsom 491 och bröderna padrone. Slutsatsen av det som har anförts blir att lagens regler om straff för vissa bildframställningar med sexuella motiv borde kunna samlas i en bestämmelse tillsammans med bestämmelsen om olaga våldsskildring, kanske i två stycken. I samband med en sådan omredigering av lagbe- stämmelserna skulle en försiktig utvidgning av kriminaliseringens räckvidd kunna genomföras så att vissa framställningar av sexuella motiv med deltagande av människor och djur säkrare skulle kunna hänföras till det straffbelagda området. En ny lagtext skulle möjligen kunna redigeras på ett sådant sätt att den nuvarande uppdelningen av 16 kap. 10 § i paragrafer med skilda litterabeteckningar kunde elimineras. En omredigering av bestämmelserna i kan i och för sig genomföras utan att yttrandefrihetsgrundlagen och tryckfrihetsförord- ningen behöver ändras, i vart fall inte annat än redaktionellt. En sådan utvidgning av det straffbara området som jag har förordat i det föregående måste däremot även om den i enlighet med mina tankar sker ytterst varsamt, anses förutsätta en ny tillåtelse i grundlag till kriminalisering. Detta ger mig anledning att framhålla, att den nya kriminaliseringen beträffande djursex enligt min mening inte bör avse annat än skildringar i vad som skulle kunna kallas levande bilder, dvs. med dagens teknik filmer, videogram och televisionsprogram. Kriminaliseringen bör med andra ord inte sträckas ut till att omfatta tryckta skrifter. Frågan har blivit aktuell som en följd av de nya möjligheter som tekniken erbjuder, i realiteten genom videogrammen. Det är där behovet av en utvidgning av kriminaliseringen gör sig gällande. Ett väsentligt motiv för den utformning som givits åt det konstitutionella skyddet för yttrandefriheten i vårt land är att den nya tekniska utvecklingen inte bör få påverka tryckfrihetens gränser. I några av de större brottsutredningar som Justitiekanslern fått att handlägga sedan yttrandefrihetsgrundlagen trädde i kraft har frågan uppkommit vad som närmare bestämt fordras för att ett videogram skall anses ha blivit spritt till allmänheten i den mening som avses i 1 kap. 10 § YGL. Denna fråga har i praktiken varit nära förbunden med frågan om s.k. skräddarsydda videogram, som behandlas i avsnitt 6 av denna skrivelse. Om den senare frågan blir löst på ett sätt som utgår från vad jag där föreslår, kommer de tolkningsfrågor som har förekommit att minska väsentligt i betydelse. Inte desto mindre kan frågan om spridningsrekvisitets närmare innebörd komma att bli av betydelse även i framtida fall, kanske särskilt som en följd av att videogram kan spridas i likalydande exemplar som framställs från en och samma förlaga och det först på beställning. Som kommer att framgå av det följande (avsnitt 6.6) ger den nu nämnda möjligheten att begagna videogramtekniken anledning till vissa tolkningsfrågor, som inte alltid framstår som helt enkla. I själva verket torde vi här stå inför en variant av en företeelse som ger sig till känna på flera av den nyare teknikens tillämpningsområden. Spridning av likalydande framställningar med elektroniska hjälpmedel efter mer eller mindre utpräglad individuell beställning möjliggörs av den nya tekniken på ett sätt som inte tidigare varit vanligt; sådan spridning förekommer redan på televisionens och datakommunikationens områden (video on demand etc.). Denna företeelse ger anledning till vissa nya tolkningsfrågor på hela det yttrandefrihetsrättsliga området. För de ändamål som är aktuella i denna skrivelse är det emellertid tillräckligt att konstatera att behovet av yttrandefrihetsrättsligt skydd i fall av detta slag normalt sett är tydligt och att erfarenheterna talar för att den närmare förståelsen av det i 1 kap. 10 § YGL grundlagsfästa spridningsrekvisitet även i fortsättningen kan visa sig avgörande för yttrandefrihetsgrundlagens tillämplighet i fråga om videogram. Vad saken har gällt i den praktiska verksamheten hos Justitie- kanslern har varit fall då ett videogram har spritts i endast ett fåtal exemplar, kanske endast två eller tre. I sådana fall kan givetvis frågan ställas om spridning till allmänheten har ägt rum (jfr SOU 1947:60 s. 60-61, 216). Justitiekanslern har emellertid i några sådana situationer fäst avseende vid att spridningen skett inte endast inom en snäv krets t.ex. av vänner, utan har kommit till stånd efter annonsering eller annat utbjudande som ger spridningen ett drag av handel eller utlämnande till vem som helst, känd eller okänd. När ansvarsyrkande har framställts på ett sådant underlag har Justitiekanslerns talan inte mött gensaga från domstolens sida i detta hänseende. Det synes därför finnas utsikter att även i fortsättningen förlita sig på möjligheterna att bemästra uppkommande fall inom ramen för den nu gällande regle- ringen av spridningsrekvisitet i 1 kap. 10 § YGL. 6 Skräddarsydda videogram m.m. I det föregående har berörts vissa frågor om vad som vid tillämpningen av yttrandefrihetsgrundlagen närmare bestämt skall anses som spridning. Vad som därvid har behandlats är vilken omfattning spridningen skall ha haft för att det säkert skall kunna sägas att spridning till allmänheten har ägt rum i den i 1 kap. 10 § YGL avsedda meningen. I det följande skall en näraliggande fråga beröras. Även den har omtalats i den förut nämnda rapporten av . Vid sidan om biograffilm torde videoband vara det medium som fått den största utbredningen när det gäller distribution av upp- tagningar av rörliga bilder till allmänheten. Den utrustning som behövs för uppspelning av videoband finns sedan ganska länge i många hem. Videobandet framstår nu som ett etablerat massmedium. En viktig del av kärnan i föreställningen om ett massmedium torde vara att det är fråga om mångfaldigande av ett likalydande meddelande från en utgivare till en vid och obestämd krets av mottagare. När videobandet används för distribution av filmer över disk genom försäljning eller uthyrning till allmänheten i öppna former är det vanligen fråga just om massmedial distribution av sådant slag. Det torde också vara spridningsformer av detta slag som lagstiftaren i första hand har haft för ögonen vid tillkomsten av yttrandefrihetsgrundlagen. Videobandet kan emellertid användas också på andra sätt. rapport har jag haft anledning att beröra de problem i fråga om tillämpningen av yttrandefrihetsgrundlagen som är förknippade med sådan användning av videoband som förekommer mera i det fördolda och som ofta innebär spridning av barnpornografiska eller våldspornografiska bildupptagningar. I dessa sammanhang sprids bildupptagningarna inte sällan i form av sammanställningar från flera skilda bildupptagningar, redigerade samman på ett enda videoband i enlighet med en beställares individuella önskemål. rapport omnämndes videogram av denna typ som "skräddarsydda". 6.2De skräddarsydda videogrammen v ållar problem i r ättstillämp- ningen Justitiekanslern är medveten om den betydelse det har att grundlagens regler om skydd för friheten att yttra sig med hjälp av ett visst medium gäller utan undantag. Endast med en sådan ordning blir skyddet för yttrandefriheten till en verklig princip, som kan hävdas i alla skiftande situationer. Icke desto mindre är det nödvändigt att noga överväga hur långt en principiell inställning av detta slag kan vidhållas i fråga om formerna för rättsliga åtgärder mot yttranden som framförs med hjälp av en viss teknik. Om ett medium inte kan inordnas under grundlagens skyddssystem utan besvärande komplikationer, bör det hållas utanför systemet (jämför prop. 1990/91:64 s 32 n. När det gäller skräddarsydda videoband kan det sägas att detta sätt att använda videogram företer drag som påminner om kommunikation från person till person i väl så hög grad som om ett massmedium, t.ex. om meddelanden från person till person genom brev. Det säger sig egentligen självt att det blir svårt att på sådana unika meddelanden tillämpa ett finförgrenat rättsligt system som vilar på föreställningen om större upplagor av likadana upptagningar av rörliga bilder. De erfarenheter som har gjorts rapport kan knappast sägas ha lett till att alla frågor som hänger samman med de skräddar- sydda videogrammen har fått sin lösning i rättstillämpningen. Det går inte att bortse från att de skräddarsydda videogrammen vållar problem när de skall behandlas som filmer enligt yttrandefrihetsgrund- lagen. Svårigheterna visar sig när det gäller att avgöra om ett videogram har spritts till allmänheten i den mening som avses i 1 kap. 10 § YGL, men också vid andra bedömningar, såsom beträffande ansvarigheten för innehållet, konfiskering, preskription och verkan av att en viss scen tidigare föranlett fällande dom eller prövats i ett rättsligt förfarande utan att leda till fällande dom. Det är knappast någon överdrift att säga att de skräddarsydda videobanden vållar större svårigheter i den praktiska rättstillämpningen än vad som betingas av syftet att upprätthålla ett meningsfullt och effektivt konstitutionellt skydd för friheten att begagna videoteknik för att sprida budskap av skilda slag till allmänheten. Enligt min mening bör det nu kunna vara tid att värdera erfarenheterna av yttrandefrihets- grundlagens verkningssätt i fråga om de skräddarsydda videogrammen i syfte att söka en väg bort från de svårigheter som företeelsen vållat vid rättstillämpningen. 3 Kan grundlagens r äckvidd avgr änsas? Det skulle med andra ord stå åtskilligt att vinna, om det kunde dras en tydligare gräns kring yttrandefrihetsgrundlagens tillämpningsområde i fråga om filmer och videogram. Detta skulle sannolikt uppnås, om de skräddarsydda videogrammen fördes undan från yttrandefrihetsgrund- lagen. Enligt Justitiekanslerns erfarenhet saknas som regel alla uppgifter om ursprung på skräddarsydda videoband. Med tanke på den dolda spridningen och videobandens oftast pornografiska innehåll är detta knappast ägnat att förvåna. Från yttrandefrihetsrättslig synpunkt är avsaknaden av uppgifter emellertid en omständighet som bidrar till att försvåra de avgöranden som måste träffas. En tanke som infinner sig är att en skiljelinje mellan grundlagsskyddad användning av videogram och annat överförande av information med hjälp av sådant medium kanske skulle kunna dras på ett sätt som svarar mot vad som gäller i fråga om stenciler m.m. enligt 1 kap. 5 § TF. Den regleringen innebär att grundlagsskydd för stencilerade och andra liknande skrifter uppnås endast om vissa formella föreskrifter har iakttagits, nämligen såvitt gäller icke periodiska skrifter att skriften är försedd med en beteckning, som utvisar att den är mångfaldigad, samt i anslutning därtill tydliga uppgifter om vem som har mångfaldigat skriften och om ort och år för mångfaldigandet. Saknas dessa uppgifter, faller skriften utanför tillämpningsområdet för tryckfrihetsförordningen. Möjligheterna att ingripa mot skrifter med ett brottsligt innehåll följer då av allmänna regler, dvs. i första hand . Även i fråga om förfarandet blir allmänna regler att tillämpa, dvs. befogenheten att väcka åtal m.m. tillkommer allmän åklagare. Motivet för att gränsen för tryckfrihetsförordningens tillämpningsom- råde har dragits på detta sätt är praktiskt snarare än principiellt. Vägledande har varit önskemålet att exempelvis polisen lätt skall kunna veta, om en skrift är tryckt och därför inte får tas i beslag på grund av att den innehåller något brottsligt (prop. 1975/76:204 s. 91). Enligt den erfarenhet som Justitiekanslern har vunnit har sådana motiv minst lika stor vikt för den praktiska tillämpningen av yttrande- frihetsgrundlagen. Filmer och videogram kan spelas upp för en större mängd personer på en gång. Det typiska exemplet är givetvis biografföreställningen, även om uppspelningar kan förekomma även i andra sammanhang. En biografföreställning innebär att filmen eller videogrammet sprids till allmänheten i den mening som avses i 1 kap. 10 § YGL. För spridning av detta slag fordras inte nödvändigtvis att bildupptag- ningen har framställts i fler exemplar än ett. Spridningssättet är emellertid utan tvivel värt konstitutionellt skydd oavsett om bildupp- tagningen har kopierats i ett flertal exemplar eller skulle förekomma i endast ett. En eventuell regel som sätter en gräns för grundlagens skydd i fråga om skräddarsydda videogram bör därför utformas så att det inte kan råda någon osäkerhet om att spridning genom uppspelning för allmänheten skyddas av yttrandefrihetsgrund- lagen. De iakttagelser i fråga om videoband som har återgivits i det före- gående gäller på motsvarande sätt i fråga om ljudband, låt vara att det inte har visat sig i det praktiska rättslivet på samma sätt som beträffande videobanden. Skälen för en justering av yttrandefrihets- grundlagen i fråga om skräddarsydda videogram talar på samma sätt för en ändring av grundlagens bestämmelser om ljudupptagningar. Det som har anförts i det föregående skulle kunna tas till anledning att överväga ett tillägg till 1 kap. 10 § YGL så att bestämmelsen klargjorde att grundlagens skydd vid annan spridning än sådan som sker genom uppspelning endast omfattar filmer och ljudupptagningar som mångfaldigats och försetts med urspungsuppgifter. 6.4 Närmare om m öjligheterna till en avgr änsning Ett sådant tillägg som nämndes skulle innebära att de särskilda reglerna om rättegången i yttrandefrihetsmål inte behövde iakttas när spridning av skräddarsydda videogram med ett straffbart innehåll uppdagas. Förundersökning och åtal skulle ankomma på det allmänna åklagarväsendet. Därmed skulle en enklare beslutsordning än den nuvarande uppnås, som de tämligen omfattan- de arbetsuppgifterna skulle fördelas över en större organisation och Justitiekanslerns åklagaruppgifter renodlas till vad som mera tydligt liknar uppgiften på tryckfrihetsförordningens område. En inte oväsentlig vinst i fråga om de praktiska möjligheterna att som åklagare handskas med stora brottsutredningar av detta slag skulle vara att de kortare åtalsfrister och preskriptionstider som gäller enligt yttrandefrihetsgrundlagen inte skulle behöva iakttas. Åtskilliga problem i rättstillämpningen, som hänger samman med den nuvarande ordningen, skulle också försvinna. Det gäller framför allt den förut nämnda frågan när ett videogram skall anses ha blivit spritt till allmänheten i den mening som avses i yttrandefrihetsgrundlagen, en fråga som innehåller flera delproblem, men även t. ex. frågor om ansvarigheten för innehållet i ett videogram. Det saknas emellertid inte heller invändningar mot en sådan ordning. I det föregående har berörts att det ligger ett väsentligt värde i att ett konstitutionellt skydd för yttrandefriheten är utformat på ett principiellt sätt. Det skydd som grundlagen ger skall med andra ord kunna hävdas i alla situationer utan att lämna utrymme för tillfälliga undantag eller anpassas efter mer eller mindre vägande motstående hänsyn. I ett sådant perspektiv kan en ändring av yttrandefrihetsgrundlagens regler om filmer och videogram i enlighet med vad som har anförts te sig som ett steg tillbaka från vad som har uppnåtts genom tillkomsten av yttrandefrihetsgrundlagen. Det skulle kunna sägas att yttrandefrihetsgrundlagen inte längre skyddar rätten för var och en att använda videoteknik på samma sätt som tryck för att sprida budskap till andra. I några fall skulle videotekniken sakna grundlagens skydd. För att omfattas av tryckfrihetsförordningens skydd skall en tryckt skrift enligt 1 kap. 6 § TF vara utgiven, dvs. utlämnad till salu eller för spridning på annat sätt. Om någon skulle skriva ett personligt brev till en annan och göra sig besväret att trycka texten, omfattas hans tryckalster inte av tryckfrihetsförordningens fulla skydd, låt vara att hindrande åtgärder och påtvungen förhandsgranskning svårligen skulle kunna anses rättsenliga. Det grundlagsfästa skyddet för tryckningen som teknik sträcker sig alltså egentligen inte längre än vad som skulle återstå av yttrandefrihetsgrundlagens skydd för videotekniken efter en sådan avgränsning, närmare byggd på utgivningsbegreppet, som berörts i det föregående. En invändning om att skyddet för videogrammen blir svagare än skyddet för tryckta skrifter kan alltså strängt taget anses gå för långt. I det som har anförts ger sig ett för tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen gemensamt ändamål till känna. Båda grund- lagarna tar sikte på kommunikation till en vid och obestämd krets, dvs. vad som ofta benämns offentliggörande eller publicering, till skillnad från förtroliga meddelanden. En sådan ändring av yttrandefrihetsgrund- lagen som har berörts i det föregående skulle rent av kunna anses som ett förtydligande i lika hög grad som en justering av grundlagens innebörd. I vart fall kan en på principiella synpunkter grundad invändning inte utan vidare tillmätas avgörande betydelse. 6.5 Särskilt om ursprungsm ärkningens betydelse Även andra invändningar kan dock anföras mot den väckta tanken. Det kan inte uteslutas att vissa gränsdragningsproblem skulle uppstå även med en ny lydelse av 1 kap. 10 § YGL. En fråga kan vara vad som närmare bestämt skall anses som mångfaldigande, en annan vad som skall gälla om det står klart att videogrammet har mångfaldigats men de i 3 kap. 13 § YGL föreskrivna uppgifterna saknas. Frågan vad som menas med mångfaldigande torde i praktiken oftast sammanfalla med frågan om ett videogram har spritts till allmänheten, dvs. lämnats ut på ett sätt som svarar mot vad som i tryckfrihetsför- ordningen avses med att en skrift har blivit utgiven. Det är inte alltid enkelt att ge ett svar på denna fråga. Svårigheterna skulle knappast försvinna helt efter en sådan grundlagsändring som berörts. De skall å andra sidan inte överdrivas. Svårigheterna torde vara av ett slag som gäller all rättslig reglering genom generella föreskrifter. Frågan har kunnat bemästras i rättstillämpningen, låt vara med tämligen betydande ansträngning. Den torde i vart fall knappast vara tillgänglig för en mera detaljerad reglering. Osäkerheten kan knappast anföras som ensam bärande invändning mot en ändring av yttrandefrihetsgrundlagen på det sätt som här diskuteras. Det nu anförda hindrar inte att en genomlysning av hur den i lagen (1993:1392) om pliktexemplar av dokument föreskrivna skyldigheten att lämna pliktexemplar av videogram förhåller sig till de yttrandefri- hetsrättsliga reglerna om spridning till allmänheten nog i och för sig skulle vara på sin plats och eventuellt skulle kunna föra den yttrande- frihetsrättsliga utvecklingen en bit framåt. I 3 kap. 13 § YGL föreskrivs att videogram som framställs i och är avsedda för spridning här skall förses med uppgifter om vem som har låtit framställa videogrammet samt om när, var och av vem videogrammet har framställts. Underlåtenhet att uppfylla dessa krav kan straffas med böter eller fängelse i högst . Det kan enligt bestämmelsen också vara straffbart som ordningsförseelse att sprida videogram som saknar sådana uppgifter. Under vissa förutsättningar kan en spridare enligt 6 kap. 2 § YGL även få bära det straffrättsliga ansvaret för yttrandefrihetsbrott i videogrammet. I sak stämmer dessa regler överens med förebilderna i tryckfrihetsförordningen (4 kap. 2 och 5 §§, 6 kap. 3 §, 8 kap. 4 och 9 §§ TF). Den i tryckfrihetsförordningen nedlagda regleringen innebär att en tryckt skrift inte förlorar sitt tryckfrihetsrättsliga skydd bara för att föreskrifterna om att skriften skall vara försedd med ursprungsuppgifter inte har iakttagits. En skrift som har framställts i tryckpress och blivit utgiven har alltid grundlagens fulla skydd, även om den är anonym och saknar uppgifter om ursprunget. En annan sak är som har framgått att den som sprider skriften löper en viss risk för straff även om skriftens innehåll inte är straffbart, samt därtill risken att bli ansvarig för skriftens innehåll, om detta är straffbart.