sou · GLB352 · 1998-01-01 00:00:00 — För många är det en lättnad att inte vara ensam och att märka att fler har det lika jobbigt. tittar reflexmässigt på klockan, sen slappnar han av . är i trygga händer på dagvården den här eftermid - dagen. Han minns med en rysning den gång han kom hem efter en biltvätt som dragit ut , och fann henne i bara koftan ute på gatan. Hon var förvirrad och letade efter honom. Det var sista gången han lämnade henne ensam hemma. sitter lugnt bredvid . Än så länge oroas inte hennes av hennes utfärder. och befinner sig i det lilla på Psyko- geriatriska kliniken vid i , omgivna av andra som är anhöriga till personer med demens. De är ti o runt bordet, åtta anhöriga – maka/make/sambo eller barn – samt kuratorn och sjuksköterskan . talar de om hur livet har förändrats sedan diagnose n ställdes. Då och då nickar de igenkännande åt varandra s berättelser. – Ofta tycker jag att jag har det jobbigt, men när jag jämfö r med de andra i gruppen så har jag det ganska bra. Det är e n tröst, säger . När en i familjen drabbas av demens, påverkas alla. Beskedet att en livskamrat eller förälder är sjuk väcker ofta stark a känslor och många tankar. Ett slags sorgearbete påbörjas. Andningshål för anhöriga ... kommer våra liv att förändras? Vad kan vi vänta oss ? –De anhöriga som fått besked om sjukdomen bruka r pendla mellan hopp och förtvivlan. Men min erfarenhet säger mig att det ofta finns resurser att klara den nya livssituationen inom familjen säger . Med en demenssjuk familjemedlem förändras rollfördelning- en hemma. Kvinnor som tidigare aldrig befattat sig med papper, får överta det ansvaret, männens nya roll blir att t a hand om marktjänsten. Det gäller också att hjälpa sin sjuk a närstående lagom mycket, att försöka ta vara på det som finns kvar. –säger min frus att hon tror att klarar mer än hon visar. Då förebrår jag mig själv och tänker: Jag kanske är för snäll, jag kanske ställer för låga krav p å henne, säger . Men vad ska jag göra när hon ska hämt a något i köket och inte hittar dit? –Gör s om du känner är bäst, säger . De t finns inga rätt och fel. man fick sin Alzheimer konstaterad för några å r sedan. Då hade hon hunnit vänta in symptomen . Hennes svärmor dog i sjukdomen , långt innan den hunnit få ett namn bland allmänheten. s båda äldre syskon blev sjuka . Så blev inte förvånad, när hon började märka de första tecknen på glömska hos . –Jag var förberedd och hade sörjt det , säger . Vi hade en egen rörelse, den lades ner då han var , hade vi fått ta i taget. har levt med hustruns diagnos . Den kom som en chock för honom. Visst hade han märkt att något inte riktig t stämde, att minne svek henne ibland, men hon lyckades dölja sina svårigheter . efteråt vet han att ho n fick allt svårare att klara jobbet och att hon inte hängde med när arbetsplatsen datoriserades. Hon berättade för att hon ville sluta arbeta, men angav de jobbiga bilresorna som skäl. Och trodde henne. –Hon gick faktiskt till doktorn själv, , oc h berättade att hon hade problem med minnet, berättar . Andningshål för anhöriga ... Anhöriga måste leva själva och är två av hundratusentals anhöriga till personer med olika demenssjukdomar. Så olika, men ändå så lika. Fö r även om hunnit vänja sig vid tanken på att kansk e skulle drabbas , medan blev tagen p å sängen, så påverkar makarnas sjukdom dem på liknande sätt. Deras egna liv har blivit mer kringskurna. Relationer till vänner och till resten av familjen har förändrats. Och de vet att sjukdo - men gradvis kommer att förvärras. –Jag försöker stå på mig, säger . Jag måste få leva mitt liv trots att är sjuk. har haft gott om tid att fundera över vilka konsekvenser sjukdom kan få för henne. Hon vet hur viktigt det är at t hon tänker på sig sjä lv, då och då. Det ger henne kraft att orka med vardagslivet med . Annars är det ganska vanligt at t anhöriga ältar sin situation. Varför just jag? Varför just vi? Dä r har anhöriggruppen en viktig funktion. –Samtalsgruppen kan få i gång självhjälpen, därför är det viktigt att gruppledarna har kunskaper om grupper och kris- reaktioner. Vi står för hoppet. För oss är inte diagnosen s å viktig – utan de anhöriga, säger . Första träffen berättar och om sina yrkesmässiga erfarenheter av personer med demens och deras anhöriga. D e informerar om att det råder sekretess utåt, det som sägs sk a bevaras inom gruppen. Deltagarna presenterar sig för varandra, ofta med förnamn. De berättar vilken relation de har till de n sjuke och vad de tycker är jobbigt. – Det brukar ta hela första träffen, säger . Andra träffen talar man om de tre vanligaste demenssjuk- domarna; Alzheimer, vaskulär demens och frontallobsdemens. Tredje gången handlar det om den anhöriges känslor och de n fjärde försöker man besvara frågor som: Hur kan man på bäst a sätt hjälpa och bemöta den demenssjuke? Hur kan vi so m anhöriga stötta och hur kan samhället hjälpa till? Andningshål för anhöriga ... –Vi informerar också om och D emens- förbu ndets verksamhet, säger . Dessa teman är försla g på vad vi kan prata om i grupperna. Det är de anhöriga so m själva bestämmer vad de vill använda träffarna till. De anhöriga har kommit till gruppen via öppenvården. Nä r läkare och sjuksköterska gjort demensutredning, informera r sjuksköterskan om anhöriggruppen. Sedan skickas en personlig inbjudan. har ryktet spritt sig; ibland kommer deltagar- na via distriktssköterskan, andra gånger hör anhöriga av si g själva. Den här våren är fyra grupper i gång. I varje grupp få r högst två personer från varje familj delta. –De som har kommit två från samma familj har sagt att d e kommit närmare varandra tack vare träffarna i gruppen. Vi ä r alltid intresserade av familjen kring den som är sjuk. Vi vänder oss till dem vars demenssjuka fortfarande bor hemma, säger . Samtalsgrupperna för anhöriga drivs än så länge i projektfor m och stöds av stimulansbidrag. Från börja n trodde , som är initiativtagare till projektet, att fyra träffar skulle vara lagom. Men hinner deltagarna inte lära känna varandra. Därför försöker man nu öka till ått a träffar. –Anhöriggrupperna ska integreras i den reguljära verk - samheten på något sätt, säger bestämt. Frågan är bar a hur det ska ske. Skönt att komma ifrån Kunskap är makt, även när det gäller en sjukdom. Därför läser både och gärna faktaböcker om Alzheimer. r läser alla tidningsartiklar hon kan komma över. – Egentligen söker jag väl efter svaret på frågan: Finns de t något att göra åt det? Någonstans i sitt inre känner oro för döttrarna. Tä nk om de ärver sjukdomen? – Men skönlitteratur om Alzheimer, nej tack, säger . Varför skulle jag vilja läsa om det? Det handlar ju om min egen Andningshål för anhöriga ... Såna böcker kanske är mer intressanta för dem som int e är drabbade. Men fakta vill han ha och han är mycket nöj d med litteraturlistan som tagit fram med hjälp av grupp- medlemmarna. och märker hur sjukdomens framåtskridand e påverkar personligheten hos och . De ha r blivit misstänksamma, aggressiva och lättstötta. För ä r det särskilt jobbigt att är ilsken mot barnen och barnbar - nen. Han vill helst ha hustrun för sig själv. Eftersom r brukar passa barnbarnen, blir situationen ofta kärv. –Det är jobbigt att se aggressiviteten öka, han har inga spärrar och inget överseende med barnbarnen – det har töserna svårt at t förs tå, säger . Jag tror att han är avundsjuk för att de ta r min uppmärksamhet. blir jag irriterad på honom, men så tänker jag han är ju sjuk. Hemma hos är det snarare misstänksamheten än ilskan, som är problemet. Talar han i telefon, vakar som en hök över honom. Det gör träffarna i gruppen extra viktiga; här kan han tala fritt. –klarar inte att göra något hemma längre, sake r försvinner eller hamnar på fel plats. har vigselringen kommit bort, det är det ena efter andra. Och så samlar hon p å saker. När vi är i affären vill hon plocka ner sake r i korgen fast vihar gott om dem hemma. Då vill jag inte säga något om det, hon blir så lätt förnärmad. Det är mycket lugnare att handl a ensam, säger . Att skö ta hemmet är inga problem för . Han gick i pension före hustrun. Men har han fått överta allt . Och det är jobbigt. Han känner hur krafterna tryter. –Jag tar inte tag i saker som . Vi bor i ett radhus, det är saker som jag inte orkar göra, det blir mest mat och städning. Det lider jag av, jag vill fixa och dona, säger . Det plågar honom också att i sina klara stunder är medveten om sin sjukdom. –När hon ska göra saker och inte klarar det så blir hon ledsen . Hon är mer deprimerad . Andningshål för anhöriga ... Det finns bra och dåliga dagar i och liv. Somliga dagar hittar hon inte till toaletten och har svårt at t svara på frågor. Samtalsgruppen är ett andningshål sjukdomsförlopp går snabbare än . är hon i dagvård . Det gör att hinner med att träffa sina vänner, spela bowling oc h delta i en studiecirkel. – Vi hade talat om dagvård i gruppen, där fick jag idén. klarar sig s jälv hemma, även om gör dagsutflykter på egen hand. Han trampar fortfarande kring på cykel hemma i kommunen. berättar att han älskar att resa, de ska snart göra en långresa. Då får han ha mig för sig själv. Men ge r hon sig av själv, vet hon att det blir lite si och så med maten , även om hon ställt i ordning allt i kylskåpet. – Jag har fått hjälp här att inte ha så dåligt samvete. Ja g måste tänka på att göra det jag vill, det har jag hört från många håll , säger . Innan drog igång samtalsgrupperna fö r anhöriga var hon lite orolig för hur det skulle gå med närvaron . Skulle deltagarna kunna komma ifrån? – De kommer alltid och lyckas fixa det själva på något sätt . Det är viktigt att de anhöriga ordnar det själva, vi ska inte t a över, säger . Vi uppmuntrar ock så de anhöriga att tänka på sig själva och sina egna liv. Vi är medvetna om att det ä r lättare sagt än gjort. Men i grupperna kan de visa varandra att det går, rent praktiskt. Om en anhörig har sökt dagvård för sin livskamrat, så uppmuntrar han en annan. Så är processen i gång. Och till våra träffar känns det legalt att åka i väg. Svårt att planera tillvaron Livet har blivit lite mindre, umgängeskretsen trängre. Båd e och vet att deras respektive inte klarar att träffa många människor i taget. För räcker d et att möta ett par goda vänner, klarar sex runt bordet. Andningshål för anhöriga ... – Egentligen vill han inte träffa folk. Men ibland bjuder jag hem någon ändå. Då tycker han att jag bestämmer . Han blir arg när han inte får som han vill, berättar . –Det är jobbigt att inte kunna planera. är trött och vill sova . Det gör det svårt med umgänget, vi få r umgås på eftermiddagarna. går vi inte bo rt om flera är samlade, det klarar hon inte av. Såväl som har släkt och vänner de kan tala med . kan jämföra direkt med sina svägerskor, vars män ha r samma sjukdom som . Och i och s bekantskapskrets finns andra personer med demenssjukdomar. De har dessutom stor hjälp av so m hjälper dem mycket praktiskt. Till henne kan ringa när det känns tungt. Ändå är g ruppen ett andningshål. Här, runt bordet i det lill a , omgivna av böcker och i mjuka stolar, kan de, i skydd av sekretessen, säga sina hjärtans mening. De kan vis a sig glada eller ledsna, sura eller sårade, trötta och ilskna , besvikna och luttrade, hoppfulla och nedstämda. De kan berätta om vardagssituationer och känna igen sig i varandra och förmedla små och värdefulla tips. Jaha, så han har också blivit argsint, du förstår, min man, han är likadan. I går hade han e n dålig dag, hittade inte ens till toaletten, finns det något jag kan göra? Jo, jag har lagt ut en matta bort mot toalettdörren, det hjälper frugan att hitta. –Det är en lättnad att veta att jag inte är ensam, att flera ha r det besvärligt, det hjälper mig att bära bördan, säger . V i förstår varandra. –Jag måste acceptera sjukdomen. Här kan jag pysa lite , samtalsgruppen är en ventil som behövs, säger . –Överlag är de anhöriga mycket nöjda. De träffar andra och får stöd. Jag jobba r inom dagsjukvården också och jag märker hur våra anhöriga har lätta re att ta kontakt med myndigheter innan det blir akut, säger . Vilka är då resultaten av verksamheten, som ser det? Andningshål för anhöriga ... CDet finns stora resurser inom familjen. CDet behövs gruppledare, med kunskap om grupper och om hur man håller i en samtalsgrupp, så att alla verkligen talar med varandra. Gruppledarna kan fånga upp gemensamma teman som går igen hos de anhöriga. CMan måste träffas för att det ska bli en grupp. CMan ska kunna ge information. Hos oss står , sjuk- sköterskan, för det som handlar om sjukdomen och , kuratorn, talar om känslor, men också om vilka möjligheter det finns till dagvård, hur man överklagar etc. 8Samarbete med innehåll ger trygghet inför döden Trots att de flesta svenskar dör på sjukhus, finns det många som skulle vilja dö hemma, omgivna av nära och kära. Vad är det som hindrar oss? Kanske att sjukhuset står för trygghet och att vi är rädda för döden. I och samarbetar primärvården och kommunen med länslasarettet i kring döende patienter. Den döendes önskemål och behov står i centrum. Med visshet om att all lindrande vård och omvårdnad fungerar hemma, vågar fler stanna hemma längre. rullas ur ambulansen och in på Linneahemmet i . Här står ett eget rum, med namnskylt bredvid dörren, för berett. I rummet står specialsängen, som går att höja och sänka, de n som ville ha. Teven är på plats och snart står en parabolan - tenn utanför fönstret. i livet ska bilderna fortsätta att strömma utifrån rymden och in till . Intresset för sporte n slocknar inte . Sonen var här för att se till att skulle få ett fin t rum. står han och lyssnar till samtalet mellan , sjukskö- terskan och , projektledare för , som arbetar för att skapa trygghet för människor i livets slutskede. Ofta gäller det personer som , med obotbar cancer, men det kan handla om andra sjukdomar. Någon mil härifrån ligger hemma i sin säng. V aran- nan timme kommer vårdbiträdena från och pyssla r om henne. är distriktssköterskan dä r för att sköta den medicinska övervakningen. Hjär ntumören har precis gjort förlamad. Ändå känner hon sig så trygg att hon vågar bo kvar. önskan är att få dö hemma , omgiven av sina närmaste. Samarbete med innehåll ger trygghet ... Länge var palliativ vård omgärdad av tystnad eller åtminston e småhyschande. Hur skulle man handskas med människor som inte går att bota? Vad är en bra behandling för den som snar t ska dö? Vad kan sjukvården göra för att den dö ende ska kunna leva livet ut? är sjuksköterska och arbetar på Rehabi - literings- och långvårdskliniken på länslasarettet i . har de svårt sjuka och döende s tått i centrum för hennes omsorger och intresse. När hon ska söka orsaker till sit t engagemang, tror hon att hennes brors svåra reumatiska sjukdom kan vara en; hon har länge levt med risken att han skulle dö i komplikationer. är eldsjäle n bakom Synapsen. är överläkare på klinik. Han är en man ur vilken det sprutar idéer, ibland är trycket från strålen s å starkt att omgivningen ber honom stänga av kranen ett tag, eller åtminstone samla idéerna innan han häller dem över andra. – kommer idéerna över en kopp kaffe och a antecknar de första tankarna på en servett. Utifrån det kan de få växa och ibland slutar det inte alls som man tänkt, projektet blir mycket större och bättre , så var det med Synapsen, säger . – Det känns extra bra att idéer, kreativitet och möjligheter till ett bra förändringsarbete till nytta för svaga patientgruppe r kommer fram, som det faktiskt sparar pengar ..., fortsätter han. Samarbete mellan sluten och öppen vård Det ö ppna klimatet är en förutsättning, det håller a med om. Men grunden för Synapsen var ett anna t projekt hon drog i gång 1990: PRIK, Palliativt rådgivningsteam i län. Den gången hade man någorlunda lärt sig at t arbeta med symptomkontroll bland döende inne på sjukhuset i . Man kunde se till så att patienterna mådde efte r omständigheterna väl och hade börjat lära sig att låta avgöran- det gå till patienterna. står jag ut med smärtan! Jag mår för illa, jag vill ha bättre medicin! Samarbete med innehåll ger trygghet ... Men vad händer sedan, när patienterna kommit hem igen ? Eller med dem som inte kommer till avdelningen? Det behöv- des en kanal mellan den öppna och den slutna vården och den kanalen blev . – Jag flängde runt och gav råd i hela länet . Ja g gjorde mest punktinsatser, hjälpte till med symptomkontroll. Det var inte bara det att patienten inte mådde bra, personalen hade det jobbigt också. Det fanns ingen framförhållning utanfö r sjukhuset. Om man vårdas hemma behövs det. Ur dessa erfarenheterna växte idén till Synapsen, som står för Symptomkontroll och Närhet till Anhöriga och Patienter genom Samverkan i och . Man skulle hitta ett system där lasarettet, primärvården och kommunen samar- betade kring de döende patienterna och skapa en så tryg g situation att de sjuka själva vågar välja var de vill dö. menar att den som vill dö hemma ska få göra det . Men för att klara det krävs att den sjuke, hans anhöriga och de n personal som vårdar honom törs. Alla som omger den sjuk e måste känna sig trygga och bestämm a sig för att på något sätt fixar vi det här. När någon försöker säga nej, mot den döende s vilja, så ryter . Och omgivningen fogar sig! och kommuner ingår i Synapsen. Emmabo- da för att kommunen är ganska liten, har en vår dcentral som är öppen enbart under kontorstid och ligger lagom långt från lasa - rettet. De sex milen till åker man bara när det verkligen behövs. grä nsar till i öster och till i väster. De båda kommunerna har ett utvecklat samarbete, dä r lilla får jourhjälp av . Men vad skulle krävas för at t skapa den eftersträvade trygghe- ten runt döende patienter? Hur skulle man förhindra att döende , anhöriga och vårdpersonal ringde efter ambulansen före full tid? För d et första behövdes ett utvecklat samarbete mellan de n slutna vården, primärvården och kommunen. Alla i kedja n måste känna till patienten och tala samma språk. Samarbete med innehåll ger trygghet ... detta satsade projektet på att samla olika yrkesgrupper – med olika huvudmän – i arbetsgrupper, som tillsammans arbetade fram samarbetsformer. Dessutom har man genomfört ett gedi- get utbildningsprogram för personal i arbetsledande ställning; distriktssköterskor, hemtjänstassistenter, joursköterskor m.fl. Så fick man fördjupad kunskap om symptomkontroll: Hur gö r vi när patienten känner smärta, ångest, har andnöd, mår illa ? Medicinsk teknik är en annan viktig del: Hur fungerar morfin- pumpen? Hur sätter jag ett dropp? Till detta kommer samtal om döendeprocessen: Hur är det att vara döende? Vad händer med vårdaren? Men också mathållning, etik, anhörigstöd och en del moment om de sjukdomar patienterna är drabbade av. – Hur gör man med den egna ångesten? Vi har som mål at t samla all personal som haft med patienten att göra efte r döds fallet och titta igenom vad som varit bra och mindre bra, vad som varit jobbigt. Det är en slags utvärdering, där vi kan f å stöd av varandra, säger som är distrikts - sköterska i . fick metastaser i hjärnan och åkte akut till sjukhuset i . Då hörde onkologen av sig til l på Synapsen och berättade om tillstånd . skickades till i fö r strålbehandling. – Detta är ett bra exempel på framförhållning. Vi kände til l innan hon kom till oss. Så var det inte tidigare. Sjukhuset släppte sina patienter när de var medicinskt färdigbehandlade och kontaktade oss inte i förväg. Planen för var att hon efter skulle läggas in på en avdelning i . Där skulle en vård - plan upprättas, i samråd mellan läkare, distriktssköterska oc h hemsjukvården. Men ringde från och sa : Jag vill direkt hem. – Då fick vi snabbt göra en vårdplan per telefon, där ma n ordnade med larm och mat och kontakten med dottern. Allt var fixat när kom hem, säger . Det gick och så blev akut sjuk igen och for till . Benen bar inte. Metastasen i hjärnan hade gjort Samarbete med innehåll ger trygghet ... Från och me d nu behövde hon hjälp med allt. Men hon ville hem. –Vi gjorde en mer avancerad vårdplanering tillsammans med distriktssköterskan, hemtjänstassistenten, , hennes dotter, läkare och avdelningssjuksköterska på sjukhuset. Vilka hjälpmedel behöver ? Hur ska vi ordna hygienen? Se till så hon inte ligger still för länge? Hur ska arbetet organiseras? –Vi är hos , berättar illemor , som är hemtjänstassistent i kommun. Vårdbi- trädena kommer två och två och en av dem är alltid någ on som känner . Men vad händer om och hennes dotter säger, "orkar vi inte längre. Det är för jobbigt att vara hemma . Ansvaret känns för stort." –För det första måste vi visa att ansvaret inte ligger ho s patienten eller hennes anhöriga. Ansvaret är vårt. s dotter arbetar , det är viktigt att hon inte känner sig bunden, säger . För det andra finns det en trygghetsplats. Alla Synapsen- patienter är knutna till ett sjukhem de själva väljer. De vet at t de, när som helst , kan ringa jouren och säga N u klarar vi inte detta. Då tas trygghetsplatsen i anspråk. Det ä r vad precis har gjort på Linneahemmet. –Det märkliga med trygghetsplatsen är att vetskapen om att den finns, gör att den utnyttjas mindre, säger , distriktsvårdschef i . Patienterna är förtrogna med sin trygghetsplats. Först tillfråga s de var de kan tänka sig att vara när de inte vill stanna kva r hemma. –Spontant svarar de flesta på sjukhuset, säger a . Men de känner ofta inte till något annat. Då får v i visa vilka alternativ som finns. Sjukhuset finns där ändå alltid som en sista utväg. Samarbete med innehåll ger trygghet ... En sjuksköterska från Linneahemmet gjorde hembesök ho s och presenterade verksamheten. När fick veta att han skulle dö, sa han att han ville sta nna hemma så länge benen bar honom. Där är han . f småpratar med och . De disku- terar sängen, medicinen, rutinerna. , som är ansvarig för avdelningen på Linneahemmet, är inställd på att försök a uppfylla alla önskemål. Vill du ha parabol – då är de t okej. –Vi ordnar det på något sätt. –De sjuka och anhöriga har blivit kaxigare och ställer högre krav. Och vi har blivit ödmjukare, säger , sjuk- sköterska på jouren i . Man kan ringa dygnet runt Men hur ska alla de personer som cirklar kring , och de andra Synapsen-patienterna, kunna hålla reda på hur det är ställt just nu? Vad gör m an för att anhöriga och sjuka själva ska känna sig trygga? Alla vet att det går att få hjälp dygnet runt. Ringer en anhörig till jouren, behöver de aldrig förklara sig närmare. Personalen känner till den sjuke och hans sjukdomsbild. De kan åka ut och hjälpa till med kort varsel. Och den sjuke har ett specialnum- mer han kan ringa, för att slinka förbi eventuella telefonköer . Och skulle det vara så att det kommer en akut sjuk person in på vårdcentralen i , som en döende patient ringer och har ont, så ringer jouren vidare till sjukhemmet och ber deras nattsköterska åka ut. Man hjälps åt. Dessutom finns uppgifter om den sjuke på många håll . har alla samlade i en pärm, jouren har anteckningar, trygghetsplatsen känner de sina och, kanske viktigast av allt, den sjuke har en egen pärm, där all informa - tion samlas. Där för hemvårdare och distriktssköterska jou rnal. Och kvinnorna från primärvården drar sig inte för att ringa till avdelningen på sjukhuset om det är något de undrar. – Och jag litar på att de ringer mig, när de har bekymmer i och , säger . Samarbete med innehåll ger trygghet ... är mycket viktig fö r projektet. Ofta piper det till i hennes sökare, hon ringer upp och ger råd per telefon eller åker ut till den som behöver hjälp. Men hon är noga med at t inte åka ensam till en patient. Far hon ut, ska en distriktssköter - ska eller hemvårdare vara med. – Det är en lärosituation och jag ska inte ta över, säger a . Väl på plats, bjuder hon på all sin kunskap. I den ingår förmå - gan att lyssna in vad patienten egentligen önskar. Hon sprider små solskenshistorier omkring sig. –Jag fick ett samtal från en distriktssköterska som sa de n anhörige tycker att det är bäst för den sjuke på sjukhus. Ja g åkte ut och talade med honom.