sou · GLB3113 · 1998-01-01 00:00:00 — De olika manliga identiteter som Gruvindustriarbetaren visualiserade var inte bara något som förbundet skapade själv, utan de var också kollektivt utformade i och genom fackföreningen, lokalt såväl som centralt. Identitet skall här ses som en del av människan och inte som något fast, för evigt. Identitetsskapandet är en pågående process utan slut, i vilken människan försöker bli en del av ett specifikt organisatoriskt sammanhang. I stort menar jag att det fanns fyra manliga identite- ter för gruvarbetarmän. Den första är den organisatoriska som handlade om hur man befäste synen på sig själv som tillhörande den reformistiska fackföreningen, i motsats till dem som tillhörde den syndikalistiska fackföreningen. Den andra identiteten handlade om hur man skapade sig själv till lokalist, lokalpatriot, i motsats till dem från andra orter. Den tredje handlade om hur man bar upp känslan av att vara arbetare, i gemenskap med andra arbetare, (oberoende av fackföreningstillhörighet eller ortsbakgrund) men i motsats till arbetsgivarna. Den fjärde och sista identiteten handlade om könstill- hörigheten: hur manlighet förhöll sig till kvinnlighet. Min uppfattning är att de kollektiva identiteternas utformning hindrat kvinnor från att bli fullvärdiga organisationsmedlemmar; de har inte haft så kallad vederbörlig kompetens – det manliga könet. Identitetsskapandet utgör således det sammanhållande kittet i organisationen. påbörjade Gruvindustriarbetaren bild- och reportageserien om gruvorterna. hade man gått igenom 40 av 69 avdelningar. Reportagen kom att få en mästrande ton i positiv anda. Tidningen ville visa fram bra arbetsgivare, bra bostadsorter och arbetsplatser, bra organisationsförhållanden och goda människor. Detta kan sägas ligga i linje med statsmaktens agerande under krigstid. Genom inrättandet av Informationsstyrelsen skulle man skapa svenskhet och en svensk nation (den mest kända kampanjen är En svensk tiger) och det skulle ske i en positiv anda. Över 2000 ortsombud fanns ute i bygderna som skulle rapportera om svenskhe- ten och folkberedskapen samt se till att folket blev svenskare. Denna hurtfriska anda genomsyrar reportagen. Artiklarna var ämnade att uppmuntra fortsatt organisatoriskt reformistiskt arbete och sålunda betecknades organisationsförhållan- dena som goda om inga syndikalister (eller kommunister) fanns på platsen. Dåliga förhållanden kritiserades ibland i tidningen, men kritiken var oftast ganska inlindad. Den väg man valde var istället att inte visa det dåliga. Hemska bostäder, sanitära olägenheter eller usla organisa- tionsförhållanden exponerades helt enkelt inte. Först efter kriget blev tonen något vassare. De första reportagen visade bilder på hus och gruv- byggnader och en enda människa: avdelningsordföranden. hade reportagen förändrat karaktär. En journalist skrev nu texten och bilderna förändrades. Alltfler medlemmar visades och inte bara gruvanläggningar och bostadshus. Bilderna finns endast i den tryckta versionen Ett genomgående drag är att fotografierna placeras så att de kon- trasteras mot varandra. Gamla förfallna hus kontrasteras mot nya moderna hus (bild 1). Fotografierna kommenteras alltid i text, även om en del är kortfattade: Badhuset, Tvättstugan. Men oftast är kommentarerna långa och invecklade. Bilderna får inte tala för sig själva, utan de tolkas. Bakgrunden till detta är, anser jag, att reportagens syfte var uppfostran och upplysning. Det förfallna huset visade inte bara en dålig bostad utan utgjorde också en illustration till arbetar- och fackföreningsrörelsens framgångsrika historia: genom fackförbundens hängivna kamp kunde nya funktionella hus b yggas av de manliga medlemmarna. gavs ett rikt jämförelsematerial till läsarna. Avsikten var att gruvarbetarna skulle få se sig själva och andra gruvarbetare. Hur levde man bort? Hur var arbetsgi- varen där? Hur var husstandarden? Vad kostade tvätten? Hade de badhus? Inte minst det sistnämnda hade varit ett av 1930-talets konfliktämnen på många gruvorter. Arbetarna krävde alltmer eftertryckligt att arbetsgivarna skulle låta b ygga badhus och tvätthus medan dessa i det längsta försökte förhala ärendet. Det blev till en fråga om vilket människovärde en arbetare hade och det var därför den blev så inflammerad. Egnahem, bad- och tvätthus samt omklädningsrum blev ett standardmått, en rikslikare, på människo- värdet. Ett bra ställe med en hygglig arbetsgivare satte värde på sina arbetare. Tvättstugan blev särskilt porträtterad i reportagen därför att den utgjorde en symbol för kvinnornas värde; underlättade arbetsgi- varen deras arbete genom en maskintvättstuga, eller lät han dem fortfarande ligga nere vid klappbryggan och sköta tvätten manue llt? I reportaget från gruvorten i kommenterades tvättstugebilden: Stripa har också sin maskintvättstuga, vilken är inrymd i källar- våningen till det bostadshus som avbildas här ovan. Utrymmet är nog i knappaste laget, men eljest äro husmödrarna överlag myck- et belåtna med anläggningen. Priset för tvätten – manglad och torkad och omanglad pr kg. – klagar man heller inte på (1946). Kommentarer kring tvättstugorna inrymmer mycket mer än vad själva husen användes till, de talar också om vem som gör vad. Bilderna och kommentarerna skapar olika platser åt män och kvinnor (trots att de inte visas), de sätts in i en lokal, rumslig aspekt som blir en del av maktförhållandena mellan könen och på orterna. Filmvetaren har skrivit om den manliga blicken, hur män återges på bilder, i modern tid. Han anser att det sätt varpå män och kvinnor gestaltas på bild förstärker grundläggande mönster i upprätthållandet av maktrelationerna mellan könen. Manliga modeller, det vill säga en avbildad man, ser sällan på betraktaren, de ser uppåt-utåt, vilket antyder andlighet. Det intryck som därvid skapas är att han strävar uppåt och anstränger sig. Om de tittar på betraktaren bestäms deras blick av draget kring munnen. När kvinniga modeller möter betraktarens blick är det ofta med ett leende. Den manliga modellen däremot stirrar på iakttagaren utan något leende. Den avbildade mannen framställs som mitt i handlingen och han förknippas med aktivitet medan han däremot sällan återges i arbetet, om det inte rör sig om socialistiska bilder där arbetet är centralt. Historikern skriver att också där är mannen central. Mannens muskler bekräftar och definierar vad som är viktigt, de skapar en definition av vad arbete är – det vill säga manligt – och muskelkraften blir ett tecken på makt. I de socialistiska bilderna har kvinnan reducerats till att bli inspiratör och följeslagare. Den socialistiska bildkonsten och fackföreningskonsten genomgick en process där kvinnan i början framställdes som symbol för arbetarnas kamp för att ersättas med en muskelfylld man – gärna en gruvarbetare. Hur framställdes då gruvarbetarna i tidningen ren? Generellt finns inte många bilder av själva arbetet under jord, trots att det var det vanligaste . gjorde en bildserie visas hur själva gruvarbetet går till nere i gruvan men också gruvstugan under jord. har man visat enstaka gruvarbetare ovan jord. insats blir fotokollaget en vanligare metod för att visa många gruvarbetare fast på ett individuellt sätt. En rubrik sattes ofta över bildsviten: Gamla kraftkarlar, Arbetets söner, Duktiga karlar, kärnvirke. Gruppbilder är sällsynta men blir något vanligare . Bilden från pausen nere i gruvan där gruvarbetarna sitter i gruvstugan och äter och vilar sig är både en fantastiskt vacker komposition och konstnärlig på ett sätt som inte var vanligt (bild 2). framställer matpausen som ett slags nattvardsscen. Vi ser de trötta männen samlade i ring runt ett bord. Gruvstöttorna i bakgrunden ser ut som kors och belysningen har lagts på mannen mitt framför det största korset. Bilden antyder och en manlig tyst gemen- skap. Det ser inte ut som om någon talar med någon annan, utan alla tycks vara inneslutna i sig själva – strax före ett uppbrott. Ingen av männen tittar på fotografen, de låter sig betraktas när de gör något annat. vågar visa männen när de inte arbetar. Det vanliga är annars att visa de arbetande männen just i arbetet – ovan jord. Bilder på arbetande män kommenteras på ett hurtfriskt sätt som påminner om speakertexter i gamla journalfilmer. Gruvarbetarna bär plank, lastar malmvagnar, väger malm, påtar i sin trädgård, står framför sina hus, sitter i ungkarlsbaracken, står bredbenta framför laven med handen i fickan. Det finns en del avklädda pin-up bilder på gruvarbetare där musklerna framhävs, men de är ett fåtal. Vanligare är att musklerna framhävs genom en uppkavlad ärm. Bilder och bildtexter samverkar för att männen skall se ut som om de utstrålar självmedvetenhet. Bilderna kommenteras med att ... detta är män som vet vad de vill ... och de poserar framför fotografen med samma säkerhet som en filmstjärna i . De står med en spade och uppkavlade ärmar, mitt i handlingen och aktiviteten. visas hur de arbetar på sin ägandes tomt (bild 3 och 4). Bild 3 och 4. En bild skiljer ut sig på ett märkbart sätt och i den anser jag att fotografiernas konstruktion blir särskilt uppenbar. Det är en gruppbild tagen nere i Pershyttans gruva 1947 (bild 5). Åtta gruvarbetare sitter och ser trötta och håglösa ut. Ingen ler eller tittar in i kameran. De stirrar bistert åt olika håll, förbi kameran eller åt sidan. Bildens konstruktion framgår bland annat av att det är en gruppbild. Gruvar- betarna har samlats ihop, eftersom de knappt träffade varandra under ett skift (utom under matrasten). skift, på olika nivåer i gruvan och dessutom ensamma i varsin ort med sina bullrande borrmaskiner och skramlande lastvagnar. Maximalt arbetade två man tillsammans i lag, men aldrig så många som åtta. Mannen i mitten har dessutom bar överkropp – i fyra graders värme. Gruvorna var inte bara ganska kalla, de var dessutom våta av allt dropp från tak och väggar och från själva våtborrningen. Det gällde att klä sig väl och få kroppen att behålla värmen. De andra männen är ordentligt påklädda. Mannen i mitten däremot visar upp sin kropp, en manlig gruvarbetarkropp, med lite hår på bringan. Med Dyers ord skulle man kunna säga att han i sin overksamhet visar sin handlings- beredskap – sina muskler. Vid det fåtal tillfällen äldre pensionerade gruvarbetare porträtteras sker det på ett helt annat sätt. Dessa icke-produktiva män avbildas stående rakt upp och ned, med händerna bakom r yggen eller hängande rakt ned. Pensionärerna är dessutom alla rejält påklädda, här är det inte fråga om att visa ens en uppkavlad ärm. I tidningen kommenterades de med ord som pionjär och hedersman, eller ett dussin gamla gruvpickare av gamla stammen, stöttepinnar, krutgubbar, hederknyfflar, veteraner. De brukar kommenteras med att de är fackföreningsmän som fått en tryggad ålderdom – tack vare fackförbundet: 75-årige som ansåg det vara alldeles självklart, att han skulle ansluta sig till fackföreningen, när den bildades. finnes det många, som anser det lika självklart att de skola stå utanför och vegetera på sina organiserade kamrater. Denna kommentar från Stripagruvan är intressant eftersom de som åsyftas som vegeterande och oorganiserade är organiserade syndikalister – de var nämligen fortfarande i majoritet på platsen. Genom att kalla dem vegeterande och inte visa någon av dem på bild försökte förbundet skapa en idealbild av hur det borde se ut i Stripa. Indirekt framkommer att den reformistiska avdelningen i Stripa hade stora problem med att organisera arbetarna. Det var därför man valde att lägga orden i munnen på den gamle mannen, som således ansåg att fackföreningen var ett självklart val. förses de äldre männen med kommentarer som liknar dem man ger kvinnor och flickor. Det är som om man avkönar dem när de blivit gamla: C.A. , pionjär och hedersman, är inte så lite stolt över sina mustascher, vilka ´växa på egen mark´. Det är således mannens utseende som kommenteras, inte vad han har gjort eller hans ställning på orten. En sådan kommentar är otänkbar i fråga om de produktiva och arbetande männen. Om pensionärer och gruvarbetarmän återgavs på ett speciellt sätt så visas och kommenteras fackföreningsfunktionärerna på ett helt annat. Avdelningsordföranden, sekreteraren eller kassören framställs med portfölj, rock eller kavaj och ganska ofta med hatt. Gruvarbetarna bar annars keps. I Gruvindustriarbetaren valde man att visa vad som ansågs vara den betrodde fackföreningsmannens betungande arbete på flera sätt. När bilden inte kunde återge ett ansvarsfullt arbete, fick istället kommentaren förtydliga bilden: Avdelningskassören tar sig också ibland en paus från sina många och krävande förtroendeuppdrag. Här ser vi honom under en cykeltur genom vackra värld. Bilden visar en man i kostym och slips omgiven av två kvinnor, alla med cyklar på en väg. Åsyftar kommentaren vackra värld naturen eller flickorna eller båda delarna? Den ogifte kassören namnges, hans arbetsuppgifter kommenteras eftersom de inte kan visas, men de två kvinnorna vid hans sida får betraktaren inte veta något om. Jag anser att kvinnorna får belysa en sexuell aspekt i den manliga gruvarbetarvärlden. Inom filmvetenskapen brukar cowboy- och krigs- ilmer kallas för buddyfilmer, kompisfilmer. De visar en enkönad manlig värld, men för att det inte ska falla någon skugga över mänens sexuella läggning förekommer alltid en kvinna, så att åskådaren säkert vet att männen inte är homosexuella. Jag skulle vilja hävda att Gruvindustriarbetarens reportageserie är uppb yggd utifrån samma mönster. Kvinnors funktion i berättelsen är att vara könet, medan män i stort kan vara allting annat. De sparsamt förekommande kvinnorna är ämnade att förtydliga att männen inte är homosexuella, men framförallt att fackföreningsfunktionärer är gifta och respekterade män. En bild visar en välklädd man sittande i skogen, bläddrandes i några papper. Han sitter så att landskapet breder ut sig bakom honom: är inte blott ordförande i fackföreningen; han är hela befolkningens i socken verklige klockarfar, som skall allting bestyra. Här se vi honom gå igenom posten för da- gen. (Bild 6). Att sitta i skogen när man går igenom posten var kanske inte det lämpligaste men vad bilden visar är hans maktposition. Från sitt upphöjda läge överblickar han allt i socknen iförd hatt, slips och rock. I samma reportage visades också avdelningsordförande vackra egnahem där han kunde ta sin lilla gumma i knä och slå sig ned på balkongen å sin egnahemsvilla . Genom att visa egnahemsvillan visade man också att avdelningsordföranden var respekterad av arbetsgivaren. Arbetsgivaren hade beviljat honom ett egnahemslån vilket bara det innebar att han var ordentligt gift och ansågs som betrodd och skötsam. Men avdelningsordföranden var inte bara respekterad därför att han var en skötsam karl utan också för att han representerade den så kallade reguljära fackföreningen – den som arbetade med kollektivavtal, var förhandlingsinriktad och kunde kompromissa. Andra fackföreningsmän omtalades som en duktig karl, stabil, sansad, vederhäftig eller kunnig. De återges antingen med stirrande blick eller med blicken utåt-uppåt, som om de hade ägor att övervaka, vidgade vyer och framåtanda. Blickriktningen antyder att de strävar uppåt, som Dyer uttrycker saken, vilket får extra relevans då detta gäller underjordsarbetare. Deras kroppshållning utstrålar pondus och makt. Även de papper och portföljer de har i händerna antyder deras makt i kontrast till de arbetande kollegornas muskel- kraft och verktyg. De fackliga representanterna utstrålar effektivitet och pålitlighet och deras arbetsuppgifter kommenteras såsom betungande eller ansvarsfulla och de själva som duktiga och effektiva. Den vanligaste bilden av en betrodd fackföreningsman (hatt, rock och portfölj) understryker, anser jag, hans annorlunda utseende i förhållande till arbetskamraterna på platsen. poängterar också hans väsensskilda arbete: , avdel- ningens ordförande, med portfölj i handen på väg till någon förhand- ling. (Bild 7). Skapandet av de kollektiva identiteterna syftade till att erövra respekt, makt och modernitet. Att visa en avdelningsordförande på väg till en förhandling innebar att man visade upp hans nyvunna maktposition och den respekt som den förde med sig. Respekten innefattade inte bara personen i fråga utan den omfattade både orten, avdelningen och arbetarrörelsen i sin helhet. Det var därför väsentligt att också kunna visa en h ygglig arbetsgivare i samma reportage, därför att respekten var en effekt av förhandlingar med denne. Förhandlingar var dessutom en manssak. Kvinnor var i lag förbjudna att arbeta under jord, och de kvinnor som arbetade ovan jord i gruvdriften fick inte vara med i fackföreningen och hade ingen förhandlingsrätt – de var inte en arbetsmarknadspart, liksom inte heller syndikalister eller oorganiserade. Parterna hade i kollektivavtalsförhandlingar bestämt att kvinnor inte kunde anses som gruvarbetare, och följaktligen var de uteslutna från fackföreningen – ett gruvarbetets moment 22. Skillnaderna mellan män och olika manligheter blir tydligare när fackförbundsfunktionärerna visas i tidningen. De förekommer frekvent, i varje nummer, i synnerhet Gruvs ordförande . En fackförbundsordförande framställs som en handlingens man på ett annat sätt än gruvarbetare och avdelningsordförande. Han visas sittande bakom skrivbordet, vid förhandlingsbordet eller, mer sällan, i en talarstol. Han bär alltid kostym. Jag har inte sett någon bild där en ordföranden visas i en slö ställning, dricker kaffe, röker med fötterna på bordet eller något liknande. Tvärtom visas de bara som agerande, även när de sitter vid ett förhandlingsbord (bild 8). Förhandlingsbordet har en symbolisk funktion eftersom det är där förbundet förhandlar och bestämmer sin strategi. Det är därför viktig att visa hur förhandlingsrummet ser ut, med eller utan folk. En för tiden mycket typisk bild visar i profil vid sitt skrivbord. Han ser inte upp utan är fångad mitt i arbetet. Ljuset som strålar in från fönstret förtydligar hans mission: att kollektivt göra det bättre för gruvarbetarna, att föra dem mot ljuset. gör den inströmmande ljuset honom lite otydlig i konturerna. Han ser inte på sina medlemmar men de får betrakta honom i hans gärning – som tillägnas dem. Någon dialog är det inte fråga om. Det var själv som redigerade tidningen och valde ut bilderna. Det var alltså så här han ville framställa sig själv för medlemmarna. Ovanför bilden finns rubriken: Lojalitet och framåtanda i förbundsarbetet. Arbetsgivarna och cheferna blev fotograferade om de var mycket bra direktörer, annars inte. Där förhållandena kritiserades visades inte någon chef upp. Det finns mycket få bilder av chefer eller personer med arbetsledande funktioner. förekommer de på gruppbilder tillsammans med arbetarna eller de fackliga företrädarna och mer sällan i ensamt majestät. Arbetsgivarna visades gärna på kontoret med ett modernt attribut – telefonen. visades de utomhus: Direktör har många järn i elden, särskilt i dessa tider, men varje jul kopplar han av och bjuder bar nungarna över lag på en hejdundrande julgransfest. Ända tills ha dessa fester hållits i hans bostad, men då blev det så många småttingar – 120 stycken – att festen måste förläggas till . (Bild 9). Bilden visar en man med den obligatoriska rocken, hatten och slipsen men detta är inte en fackföreningsman. Bildkommentaren talar om för betraktaren att denne man har mycket att göra – men det visas inte. Här framställs inte bara en bra arbetsgivare som ömmar för de små och familjelivet, utan här framhålls också att arbetsgivaren samarbetar med fackföreningen, genom att använda Folkets husloka- len till sin fest. Direktör var en välkänd man i Bergslagen. Han hade ryckt upp den ena gruvan efter den andra och var (1945) chef för flera olika gruvor. Han var dessutom engagerad i arbetsgivarorganisationen och han höll hårt på kollektivavtalen. Detta gjorde att han inte förhandlade med syndikalister eller slöt några avtal med dem, vilket innebar att samarbetet med den reformistiska organisationen var gott. Arbetsgi- vare och fackförening respekterade varandra, vilket genomsyrar reportaget och illustreras i bilden. Cheferna kunde också återges på bild tillsammans med avdel- ningsordföranden, som ett sätt att understryka de gemensamma in- ressena och de goda förhållandena på platserna. Bilden av 40-talets manlige gruvarbetare framstår som alltmer entydig och tillrättalagd. Bilderna visade män i alla möjliga positioner och arbetsställningar, vilket kan tolkas både som en effekt av rådande genusideologi och som skapande av den. De bilder på kvinnor som visades både bekräftade denna ideologi och motsade den. Familjelivet framhölls som det självklara och goda i reportagen. Arbetsgivarpolitiken hade premierat familjebildning. stormiga år då gruvindustrin drog till sig alla olika sorters typer var det i synnerhet ungkarlarna som stod för oordning och kaos. I detta skede, då en expansiv exportindustri b yggdes upp och nya samhällen skapades på bergstopparna runt om i Bergslagen, utökades behovet av kvinnlig arbetskraft för att i huvudsak serva männen. Kvinnor som förut arbetat tillsammans med männen i gruvan arbetade nu istället som matsalsinnehavare, caféidkerskor, städerskor och rumsuthyrare. Arbetsgivarna önskade emellertid att kvinnorna skulle bli husmödrar eftersom de ansåg att det var det enda sättet för dessa nybildade samhällen att nå stabilitet och lugn. Kvinnorna kom därför att ingå som en väsentlig del i deras personalpolitik. För en arbetsgivare gällde det dessutom att sörja för att både kvinnor och män fick ett så pass drägligt liv att de blev kvar på orten. Det var i synnerhet unga kvinnor som lämnade landsbygden för att skapa sig bättre villkor i staden. Vilka kvinnor ansågs då önskvärda och hur kommenterades de? I Gruvindustriarbetaren finns få bilder av kvinnor, inalles . De framställs som tillhörande män, antingen inom familjen som hustrur eller relateras på andra sätt till män. På en bild visas en kvinna med förkläde tillsammans med tre män (bild 10). Det var inte vanligt att kvinnor gick ut på backen iförd förklädet, utan det tog de av sig, i synnerhet om de skulle fotograferas. Kvinnan på bilden har fått behålla förklädet på därför att det var viktigt att visa hennes status som hustru till en avdelningsord- förande. Men hennes namn får betraktaren inte veta: Fyrväppling från Rävåla: Avdelningsordföranden med fru flankerade av ledamöterna av underhandlingskommittén för året, (t.v.) och K.B. (t.h.). Detta skulle man kunna kalla för en bild av skötsamhetens makt- relationer. Männens position relateras till varandra i ett facklig lokalt sammanhang, de visas som förhandlare och representanter för arbetarna. Kvinnans position relateras däremot till en av männen. Hon är inte ens representant för ortens hustrur, utom på ett symboliskt plan. Här kan man säga att avtalen står i fokus på mer än ett sätt: männen bär upp kollektivavtalet och för respekten i samhället, kvinnan bär upp äktenskapsavtalet och för männens privata respekt. I bilder och kommentarer framställs gång på gång denna gudomliga ordning: män på sina platser och kvinnor på sina. Framställningen av familjen som en oupplöslig enhet är förknip- pad med de bilder man inte visar: dåliga hustrur, familjer med förlupna eller försupna män eller kvinnor, familjer där makarna bråkar och har det eländigt. Familjen framställs alltid som god och lycklig, huset som prydligt och trevligt och blomsterarrangemangen som utsökta. En hustru gavs en enda tydlig roll: som följeslagerska och mannens stöd. Några hustrur som kämpar för olika saker visas inte. Det hade funnits goda möjligheter att visa fotografier från idrottande kvinnor eftersom damfotboll förekom på en del gruvplat- ser, till exempel i . Men man valde att framställa kvinnor som hustrur.