sou · GLB3140 · 1998-01-01 00:00:00 — I lagen föreskrivs att stipendiernas och understödens totala belopp skall uppgå till en viss procentsats av det belopp som under det föregående året har använts för inköp av litteratur till allmänna bibliotek som upprätthålls av kommunerna. Ersättning enligt det finländska systemet är helt beroende av prövning och baserar sig alltså inte på utlåningens fördelning på olika författare och översättare. Vid pröv- ningen tas endast hänsyn till litterära meriter och behovet av understöd. För att kunna komma i fråga för ersättning krävs att författaren eller översättaren skriver på finländska, svenska eller samiska och är eller har varit bosatt i . Vidare omfattar systemet enbart skönlitterära verk och facklitteratur. Av de tilldelade medlen till ersättningssystemet används inom skönlitteraturen och återstoden, , inom facklitteraturen. I lagen anges också vissa procenttal enligt vilka de medel som står till förfogande inom respektive kategori delas ut. Därvid föreskrivs att skall delas ut i form av stipendier till författare som utför skapande litterärt arbete och till översättare av böcker samt i understöd till "ålderstigna författare och översättare i ekonomiskt trångmål" och i särskilda fall till författare och översättare som på grund av sjukdom eller arbetsoförmåga har råkat i ekonomiska svårigheter. Stipendierna och understöden delas ut av efter förslag av en särskild stipendienämnd. Den norska rättens ordning på området innebär att det av statliga medel beviljas ett belopp till stöd för vissa grupper av upphovsmän för det offentligas utnyttjande av deras verk. De nuvarande bestämmelserna avseende biblio- teksersättning finns i lov av den 29. mai 1987 nr. 23. om bibliotekvederlag. I lagen föreskrivs att upphovsmän till verk som disponeras för utlåning på offentliga bibliotek, skall ha rätt till ersättning genom ett årligt statligt anslag. Inom lagens tillämpningsområde faller utlåning av alla typer av verk, dvs. utlåning av såväl litterära som musikaliska verk. Även utlåning av ljudupptagningar av dessa verkstyper omfattas av lagen. Vidare föreskrivs att vederlaget skall beräknas efter en sats per utlåningsenhet. Vederlagssatsen, vilken kan jämställ- as med "grundbeloppet" i det svenska systemet, fastställs genom avtal efter förhandlingar mellan och en gemensam sammanslutning - godkänd av Kulturdepartemen- tet - som består av organisationer som representerar ett flertal norska upphovsmän på området. I likhet med den svenska rättens biblioteksersättning framkommer sedan det statliga anslaget som en produkt av vederlagssatsen och utlåningens omfattning. För litterära verk i bokform ses ett band som en ut- låningsenhet. Vad som i andra fall skall anses som en utlåningsenhet beslutas av departementet. Endast verk utgivna i och som disponeras för utlåning vid offentliga bibliotek får läggas till grund för beräkningen av den statliga ersättningen. Antalet utlåningsenheter fastställs på grundval av statistiska uppskattningar över utlåningen från offentliga bibliotek. Departementet kan också bestämma vilka bibliotek och liknande boksamlingar som skall vara med vid beräkningen. uppgår statsanslaget till . Beloppet betalas ut kollektivt dels till fonder som representerar olika upphovsmannagrupper, dels direkt till organisationerna att fördelas dem emellan på sätt de själva bestämmer. I lagen föreskrivs att fondens medel kan disponeras till förmån för upphovsmän eller grupper av upphovsmän. En enskild upphovsman kan endast uppbära ersättning från en fond efter ansökan. För att en ansökan skall beviljas krävs det att upphovsmannen är representerad på ett offentligt bibliotek. Det krävs vidare att det är frågan om ett original- verk på norska eller samiska eller att upphovsmannen stadigvarande är bosatt i . Upphovsmän från länder som har undertecknat är, under förutsättning att de uppfyller de nämnda kriterierna, också berättigade att ansöka om bidrag. Någon fördelning av ersättning baserad på den enskilde upphovsmannens utlåningssiffror före- kommer således inte. Organisationstillhörighet får inte tillmätas någon betydelse vid utbetalning till enskilda upphovsmän. Till en enskild upphovsman får inte betalas ut mer än vad som motsvarar fyra gånger det norska basbeloppet. 8 Överväganden och förslag 8.1Direktivet om uthyrning och utlåning av upphovsrättsligt skyddade verk Vår bedömning: Direktivet om uthyrnings- och ut- låningsrättigheter avseende upphovsrättsligt skyddade verk och om upphovsrätten närstående rättigheter kräver inte någon ändring av gällande svensk lagstiftning. Enligt artiklarna 1 och 2 i rådets direktiv (92/100/EEG) om uthyrnings- och utlåningsrättigheter avseende upphovsrätts- ligt skyddade verk och om upphovsrätten närstående rättigheter skall en upphovsman ha ensamrätt i fråga om bl.a. utlåning av exemplar av verk. Även utövande konst- närer och framställare av ljudupptagningar skall enligt direktivet omfattas av denna rätt. Regleringen omfattar alla typer av upphovsrättsligt skyddade verk utom när de tar formen av byggnader och brukskonst. Med "utlåning" avses enligt direktivet (artikel 1.3) när verksexemplar för en begränsad tid och utan omedelbar eller medelbar ekonomisk eller kommersiell ställs till förfogande genom en institution som är tillgänglig för allmänheten. Av artikel 5 i direktivet framgår dock att medlemsstaterna i betydande omfattning får göra undantag från huvudregeln om ensamrätt för utlåning. För det första får medlemsstaterna föreskriva undantag från ensamrätten när det gäller offentlig utlåning under förutsättning att åtminstone upphovsmännen får ersättning för utlåningen. Medlemsstaterna har därvid frihet att bestämma ersättningens storlek med hänsyn tagen till sina kulturpolitiska syften. Av direktivet framgår emellertid inte hur ersättningsrätten skall utformas. Detta innebär att medlemsstaterna är fria att utforma sina egna ersättningssystem. De kan därvid välja antingen en upphovsrättslig lösning eller ett offentligrättsligt system för att administrera ersättningar. Också den närmare utformningen av rätten till ersättning - bl.a. frågorna om ersättningen skall administreras av en myndighet eller ett enskilt organ och hur ersättningarna skall fördelas - är något som har lämnats till nationell lagstiftning att reglera. För det andra får medlemsstaterna gå ännu längre och undanta "vissa kategorier av inrättningar" från skyldigheten att betala ersättning (artikel 5.3). Direktivet lämnar emeller- tid öppet vilka kategorier som får undantas. Enligt ett officiellt uttalande av anser denna att de kategorier som kan undantas från ersättningsskyldigheten inkluderar t.ex. offentliga bibliotek, universitet och andra undervisningsinstitutioner. Med "offentliga bibliotek" torde avses de bibliotek som är i huvudsak skattefinansierade och där det sker offentlig utlåning. Man kan därför utgå från att ersättningsrätt inte behöver finnas för i vart fall den offent- liga utlåning som sker vid allmänna bibliotek, dvs. vid utlåning från kommunala folkbibliotek, universitet och andra undervisningsinstitutioner. Vidare torde en del ytterligare fall kunna undantas från ersättningsrätt, bl.a. de fall där upplåtel- sen sker gratis och där den inte heller är avsedd att främja en viss förvärvsverksamhet. Av redogörelsen i kapitel 2 framgår att principen om konsumtion av spridningsrätten innebär att om ett exemplar av litterära och musikaliska verk med upphovsmannens tillstånd har överlåtits, exemplaret får spridas vidare. Det framgår vidare att detta utgör den rättsliga grunden för den fria biblioteksutlåningen. En annan sak är att det av kultur- politiska skäl utgår en offentligrättslig ersättning till upp- hovsmännen till litterära verk enligt förordningen om biblioteksersättning. Som också framgår utgår det däremot inte någon ersättning för bibliotekens användning av musikaliska verk. Frågan är då om den svenska regleringen i fråga om biblioteksutlåning av fonogram uppfyller direktivets krav på ersättning till upphovsmännen. Till en början kan konstateras att ersättningssystemet för den offentliga utlåningen av ljudupptagningar av litterära verk uppfyller kraven, eftersom ersättningsordningen enligt direktivet inte behöver vara upphovsrättsligt grundad. Det är därvid tillräckligt med den offentligrättsliga bibliotekser- sättningen och redan av det skälet krävs det alltså inte någon lagändring i denna del. Däremot utgår, som har nämnts, inte någon bibliotekser- sättning till upphovsmännen för utlåningen av ljudupptag- ningar av musikaliska verk. Enligt förordningen (1989:500) om vissa särskilda insatser på kulturområdet lämnas dock statsbidrag till bl.a. tonsättare och andra upphovsmän samt fonogramartister på musikområdet. Det föreligger emellertid inte något samband mellan bidraget och bibliotekens användning av musikverk. I propositionen 1994/95:58 om uthyrning och utlåning av upphovsrättsligt skyddade verk, m.m. (s. 28 f.) anfördes att det kan sättas i fråga om den svenska ordningen i detta avseende uppfyller direktivets krav om ersättning till upphovsmännen. Som vi har nämnt ger emellertid artikel 5 i direktivet medlemsstaterna en möjlighet att undanta t.ex. offentliga bibliotek från ersättningsskyldigheten. Då det i såvitt vi har oss bekant inte förekommer utlåning av fonogram på andra än offentliga bibliotek är det vår uppfattning att det på grund av direktivet inte krävs att det i svensk rätt införs någon ersättningsordning. Slutsatsen är således att direktivet inte kräver en ändring av gällande svensk rätt. Vi återkommer till frågan om en ersättning ändå bör utgå i avsnitt 8.2. 8.2En fonogramersättning bör införas Vårt förslag: Ersättning skall utgå för utlåningen av musikfonogram vid folk- och skolbiblioteken. Enligt våra direktiv skall vi utreda de offentligrättsliga formerna för ersättning till upphovsmän för utlåning av ljudupptagningar av litterära och musikaliska verk. Att en ersättning är offentligrättslig innebär i sammanhanget att de ersättningsberättigade, t.ex. upphovsmännen, tillförs stats- medel på grund av inskränkningar i upphovsrätten eller därför att upphovsrättslig reglering saknas och att det allmänna har fastställt villkoren för att ersättning skall utgå, t.ex. av kulturpolitiska skäl (se t.ex. slutbetänkande [SOU 1995:84 s. 252]). Vårt uppdrag gäller fonogram som innehåller litterära och musikaliska verk. Utanför uppdraget faller således bibliote- kens utlåning av musikalier - dvs. musikaliska verk i tryckt form (noter m.m.) - liksom utlåningen av ljudupptagningar av sceniska verk. Vi har i avsnitt 8.1 konstaterat att EG-direktivet inte kräver att det i svensk rätt införs en ersättningsordning för utlåning av fonogram. Detta utesluter inte att det av andra skäl kan vara lämpligt och rimligt att införa en ersättnings- ordning för att ersätta upphovsmännen för det allmännas utnyttjande av deras fonogram. Det är t.ex. svårt att se att det finns någon anledning att i detta hänseende göra någon skillnad mellan utlåning av litterära verk och utlåning av musikaliska verk. Såväl rättviseskäl som kulturpolitiska skäl talar för att det skall finnas en rätt till kompensation för den utlåning av fonogram som sker genom de offentliga bibliote- ken. Enligt vår uppfattning bör det därför utgå ersättning också för biblioteksutlåning av fonogram. För utlåningen av ljudupptagningar av litterära verk utgår, som har nämnts i avsnitt 4.1, ersättning enligt biblioteksersättningsförordningen. Detta innebär att författare och översättare under vissa förutsättningar erhåller en individuell ersättning när verk som de har författat respekti- ve översatt används vid folk- och skolbiblioteken. Även kompositörer äger rätt till ersättning enligt denna ordning i de fall deras verk utgör en väsentlig del av det litterära verket. Som vi har konstaterat i avsnitt 8.1 uppfyller detta system de krav som ställs i EG-direktivet om bl.a. ut- låningsrättigheter. Det kan vidare konstateras att det rör sig om ett etablerat system som, såvitt vi har kunnat utröna, har fungerat på ett tillfredställande sätt. Dessutom är det, enligt vår mening, en fördel om man reglerar all biblioteksutlåning av litterära verk på ett enhetligt sätt. Det framstår därför som riktigast att utlåningen av ljudupptagningar av litterära verk även fortsättningsvis regleras på samma sätt som sådana verk i bokform. medför således att vi i det följande endast diskuterar utlåningen av musikfonogram. I våra direktiv anger regeringen att det bör det vara en strävan att ersättningen skall beräknas på grundval av det faktiska utnyttjandet. Det innebär enligt vår uppfattning att målsättningen därvid bör vara att ersättningen beräknas och fördelas enligt upphovsrättsliga principer. Vid utformningen av ett regelsystem måste alltså eftersträvas en ordning med en individuellt beräknad ersättning. Med en sådan lösning fördelas ersättningen till t.ex. en viss upphovsman med hänsyn till hur mycket hans eller hennes verk har utnyttjats. I kapitel 4 har vi redogjort för vissa offentligrättsliga ersättningar till upphovsmän för det offentligas utnyttjande av deras verk. Dessa ersättningsformer är i vissa delar lämpliga som utgångspunkt för våra överväganden. Detta gäller främst biblioteksersättningen, vilken - som har nämnts - omfattar utlåningen av ljudupptagningar av litterära verk. Enligt direktiven bör (se avsnitt 5.5) vara en lämplig utgångspunkt för vårt arbete men även andra lösningar skall prövas. I det följande överväger vi och tar ställning till spörsmålet hur ett ersättningssystem för folk- och skolbibliotekens utlåning av musikfonogram närmare bör utformas. 8.3.1Vilka bör omfattas av rätten till ersättning? Vårt förslag: Såväl upphovsmän som utövande konst- närer skall ersättas för folk- och skolbibliotekens ut- låning av musikfonogram. Rätten till ersättning skall omfatta utlåning av upphovsrättsligt skyddade verk. Ersättningen skall tillkomma ersättningsberättigade med viss anknytning till . I våra direktiv anger regeringen, som har nämnts, att vi skall utreda formerna för ersättning till "upphovsmän" för utlåningen av fonogram. Med begreppet upphovsman avses inom upphovsrätten vanligtvis den fysiska person som har skapat ett verk. När det gäller musikfonogram har kompositören således upphovs- rätt till musiken och, om verket är textsatt, textförfattaren samma rätt till texten. Också den som har översatt eller bearbetat (arrangerat) ett verk har upphovsrätt till verket i denna gestalt, dvs. till översättningen eller bearbetningen. Det är en given utgångspunkt för våra förslag att åt- minstone upphovsmännen skall ha rätt till ersättning. Enligt 45 och 47 §§ upphovsrättslagen ges emellertid skydd också för de prestationer som utförs av de personer som framför ett verk, de s.k. utövande konstnärerna. Skyddet för dessa prestationer, som alltså är knutet till de skapande konstnärernas - upphovsmännens - prestationer, kan sägas vara av samma typ som upphovsrätten, dvs. tidsbegränsade ensamrätter med avseende på utnyttjandet av deras prestatio- ner. Med begreppet utövande konstnär avses i fråga om musikverk t.ex. musiker, sångare och dirigenter. Också fram- ställare av ljudupptagningar (fonogramproducenter) skyddas av de upphovsrättsliga reglerna (46-47 §§ upphovsrätts- lagen). Dessa har därvid en ensamrätt att kontrollera bl.a. kopiering av deras produkter. Den principiella ståndpunkten inom den upphovsrättsliga regleringen är emellertid att de olika grupperna på det upphovsrättsliga området så långt som möjligt skall behand- las lika och att inte någon grupp av rättighetshavare har intressen som är mindre skyddsvärda (se t.ex. prop. 1994/95:58 s. 34). Vad gäller de utövande konstnärerna kan det konstateras att enligt den danska rättens lösning (se avsnitt 7.1) fördelas ersättning efter ansökan till de kompositörer, textförfattare, utövande konstnärer och andra (t.ex. översättare) som deltar på de utlånade ljudupptagningarna. Också i de förslag som lades fram av respektive (se avsnitten 5.3 och 5.5) ansågs att såväl upphovsmän som utövare borde få ersättning för biblioteksutlåningen av bl.a. fonogram. Det bör vidare beaktas att det är en huvudlinje för den statliga kulturpolitiken (se prop. 1996/97:3 s. 32 f.) att professionella konstnärer skall kunna grunda sin försörjning på utfört arbete. Mot bakgrund av det nu anförda anser vi det rimligt att också de utövande konstnärerna erhåller ersättning för sina insatser när biblioteken lånar ut fonogram där de medverkar. Vi föreslår alltså att även utövarna skall omfattas av ersättningsrätten. Den lösning som vi nu föreslår - att även utövarna bör ges rätt till ersättning - stämmer emellertid inte överens med ordalydelsen i våra direktiv, eftersom det där anges att vi skall överväga frågan om ett ersättningssystem för "upp- hovsmän". I den proposition om kulturpolitiken som lades fram (prop. 1996/97:3 s. 33) formulerades dock den frågeställning som vi nu diskuterar på ett vidare sätt. Det angavs därvid att uppdraget innebar att formerna för ersättning för biblioteksutlåning av ljudupptagningar av litterära och musikaliska verk skulle övervägas. Detta gör att vi känner att den avgränsning av vårt uppdrag som görs i direktiven inte är absolut. Däremot menar vi att fonogramproducenterna, dvs. skivbolagen, inte bör omfattas av rätten till ersättning. Skälet till detta är att den nu tänkta ersättningsordningen, enligt vår mening, bör vara individrelaterad. Den bör därvid i första hand ta sikte på att skapa goda försörjningsvillkor för enskilda konstnärer. Detta innebär naturligtvis inte att vi anser att fonogramframställarnas intressen är mindre skyddsvärda, men stödet till dessa bör ske i andra former. Det kan i sammanhanget nämnas att det i departements- promemorian Kassettersättning m.m. (Ds 1996:61) har föreslagits att det i upphovsrättslagen skall införas be- stämmelser om s.k. kassettersättning. Enligt förslaget skall ersättning utgå för ljudband, videoband och andra upp- tagningsanordningar som är särskilt ägnade för framställning av exemplar av verk för enskilt bruk. Rätten till ersättning skall därvid, enligt förslaget, tillkomma bl.a. framställare av ljudupptagningar. Vårt förslag i denna del innebär således sammanfattnings- vis att såväl upphovsmän som utövare skall ersättas för folk- och skolbibliotekens utlåning av fonogram som innehåller musik. Ersättning för utlåning bör - liksom enligt bibliotekser- sättningen - enbart betalas ut till ersättningsberättigade som på visst sätt har anknytning till . Sådana krav gäller för övrigt för samtliga stödförfattningar på kulturområdet och anses inte strida mot EG-rättens regler om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet. I förevarande fall bör det således uppställas ett krav på att den ersättningsbe- rättigade har sin huvudsakliga konstnärliga verksamhet i eller stadigvarande är bosatt i landet. att utländska medborgare som uppfyller något av dessa krav också kan uppbära ersättning. Ett exempel på att den ersättningsberättigade "har sin huvudsakliga konstnärliga verksamhet i landet" är att det utlånade fonogrammet har framställts i eller getts ut av svenskt förlag. Om den upphovsrättsliga skyddstiden för verket har gått ut vid utlåningstillfället, bör det inte föreligga någon rätt till ersättning. Rätten till ersättning bör vara oöverlåtbar och undantagen från utmätning. Efter den ersättningsberättigades död bör ersättningsrätten, på samma sätt som gäller för biblioteks- ersättningen (se avsnitt 4.1), övergå till efterlevande make och arvingar och kunna testamenteras bort enligt vanliga regler. 8.3.2Hur bör storleken på den totala ersättningen beräknas? Vårt förslag: Statsanslaget skall bestämmas med hjälp av ett grundbelopp per hemlån av fonogram som inne- håller musik och omfattningen av den ersättningsgrun- dande utlåningen, varvid anslagets storlek framkommer som en produkt av grundbeloppet och omfattningen. Som har nämnts skall den ersättning vi diskuterar vara offentligrättslig. Detta innebär att det över statsbudgeten skall utgå ersättning för bibliotekens användning av fono- gram. Frågan är då hur ersättningens totala storlek, dvs. statsanslaget, bör fastställas. Enligt vår uppfattning bör detta på något sätt relateras till biblioteksutnyttjandet. Som vi bedömer det bör man därför, i likhet med vad som gäller i fråga om biblioteksersättningen (se avsnitt 4.1) och i norsk rätt (se avsnitt 7.3), beräkna anslaget med hjälp av ett grundbelopp per hemlån av fonogram som innehåller musik och omfattningen av den ersättningsgrundande utlåningen. Anslagets storlek räknas sedan fram som en produkt av grundbeloppet och omfattningen. Grundbeloppet bör fastställas i den vanliga budgetbehandlingen. Omfattningen av fonogramutlåningen framgår av SCB:s årliga biblioteksstatistik. Några överläggningar av den typ som sker enligt systemet med biblioteksersättning anser vi inte påkallade. (Vad gäller de överväganden som ligger till grund för vår uppskattning av förslagets ekonomiska konsekvenser, hänvisas till redogörelsen i avsnitt 10.1.) Det finns naturligtvis en viss osäkerhet förknippad med en lösning av detta slag, nämligen att en fortsatt kraftig ökning (se kapitel 6) av fonogramutlåningen kan leda till att kostnadsutvecklingen för systemet blir svår att överblicka. Detta bör dock kunna hanteras genom att en övre gräns anges för hur mycket systemet får kosta. Ersätt- ningsbeloppet per enhet får anpassas till detta. Vårt förslag: Upphovsrättsorganisationerna och skall var och en inom sitt område svara för fördelningen av ersättningar. Ersättningen skall fördelas mellan de ersättningsberättigade inom respektive område enligt de principer som tillämpas för de rent upphovs- rättsliga ersättningarna. Som har nämnts (se avsnitt 8.2) anger direktiven att det bör vara en strävan att ersättningen skall beräknas på grundval av det faktiska utnyttjandet. Vår uppfattning är därvid, som har framgått, att utformningen av ersättnings- ordningen bör ske enligt upphovsrättsliga principer, dvs. ersättningen till t.ex. en viss upphovsman görs beroende av utlåningen av hans eller hennes verk. Spörsmålet är då hur en sådan ersättningsordning bör administreras. Ett alternativ är att en statlig myndighet på kulturområdet, lämpligen eller , skulle ha ansvar även för denna fråga. En lösning av detta slag innebär emellertid nya arbetsuppgifter för myndigheterna och skulle rimligen kräva ett resurstillskott. Detsamma skulle gälla om man utnyttjade den näraliggande möjligheten att överlåta uppgiften på . Dessa alternativ anser vi därför inte vara lämpliga. Det kan av samma skäl inte komma i fråga att bilda ett nytt statligt organ för uppgiften. Inom upphovsrätten är det vanligt med s.k. kollektiv förvaltning av rättigheter, vilket innebär att upphovsmän och närstående rättighetshavare överlåter på olika organisationer att tillvarata deras rättigheter. På musikområdet företräds upphovsmännen av och utövarna av . Dessa upphovsrättsorganisationer har stor erfarenhet av hur man effektivt inkasserar och fördelar ersättningar till rättighetshavare, bl.a. administrerar de ersättningar till berörda rättighetshavare när musik har framförts offentligt. Vi föreslår därför att det överlåts på de nu nämnda organisationerna att hantera det belopp som är tillgängligt för fördelning. Som har framgått används lösningar av detta slag när det gäller andra statliga bidrag med upphovsrättsliga inslag (se avsnitten 4.2 och 4.3). En fördel med att välja en lösning av detta slag är att man vid fördelningen kan utnyttja databaser med uppgifter om t.ex. vilka upphovsmän och utövare som förekommer på de i databaserna lagrade fonogrammen. Kunskap behöver emellertid tillföras organisationerna om vilka fonogram med musik som lånas ut vid biblioteken. skulle därvid, liksom enligt systemet med biblioteksersätt- ning, lämpligen kunna inhämtas med hjälp av årliga stickprovsundersökningar. Den mest naturliga och ekonomiska lösningen är då att dessa samordnas med de årliga undersökningar som utförs av .