sou · GLB3179 · 1998-01-01 00:00:00 — -Den troliga utvecklingen är att reduceringen i öppenvårdsbesök i huvudsak varit att "det lättare 3-4 besöket" har utgått, glesats ut eller remitterats till primärvården. Ökningen med 3 769 remisser (17,) får betraktas som relativt liten i relation till det stora antal besök som utförs i primärvården och ger inte någon signal om att stora grupper av patienter "gör ett onödigt besök bara för att komma till sjukhusvården". -Många av verksamhetscheferna har lyft fram att det arbete som görs i samverkan mellan sjukhus och primärvård i formulering av arbetsfördelningsprogram, vårdprogram eller liknande som ett mycket viktigt arbete. Vårdprogrammens yttersta syfte är att ut- veckla kvalitet och effektivitet i vårdkedjan och att kunna erbjuda "lägsta möjliga omhändertagandenivå". Verkställigheten av dessa vårdprogram blir i sig själva styrande för vilken vårdnivå som pa- tienterna kommer att erbjudas. Samförstånd finns kring att den ut- veckling som sker är riktig. Utvecklingen innebär en tyngdför- skjutning till och utveckling av primärvården och en utveckling av specialistsjukvårdsrollen. -Från intervjuerna har mycket få kommentarer kommit fram som redovisar att patienter eller patientgrupper inte kommer till vård eller kommer till vård på fel vårdnivå. 5Lagstiftning och nationella taxor – bakgrund och diskussion I delegationens delrapport, Styrning och samverkan, SOU 1996:175, framgår att de nationella taxorna skall behandlas i det fortsatta arbetet. Detta inte minst i perspektivet av den särställning som läkare och sjukgymnaster åtnjuter i relation till andra legitimerade yrkesgrup- per inom hälso- och sjukvården. I det följande redovisas bakgrunden till förordningarna (taxorna) för läkare och sjukgymnaster, med betoning på uppkomsten av dessa taxor. Dessutom redovisas de diskussioner som förts kring införande av taxor för psykologer och psykoterapeuter, för foniatrisk behandling och sjuk- sköterskor och barnmorskor. 5.2Taxorna för läkare och sjukgymnaster 5.2.1Gällande regelsystem till och med Sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) bestod av sjukvårdsersättning, sjukpenning och föräldrapenning. Sjuk- vårdsersättning utgick enligt AFL i form av ersättning för läkarvård, tandvård, sjukhusvård och för vissa särskilda sjukvårdande åtgärder, bland annat sjukgymnastisk och foniatrisk behandling. Sjukvårdsersätt- ning utgick även för resor i samband med vården och läkemedelskost- nader. Ersättning för försäkrads utgifter för läkarvård utgick vid sjuk- dom som enligt läkares bedömning krävde sådan vård liksom vid för- lossning och utgick enligt grunder i en av Kungl. Maj:t fastställd läkar- vårdstaxa. För rätt till ersättning för vissa särskilda sjukvårdande åtgär- der krävdes enligt en särskild kungörelse att behandlingen bland annat varit erfordelig på grund av sjukdom och att den meddelats under tid patienten inte åtnjutit sjukhusvård. genomfördes ett radikalt förenklat ersättnings- system (den så kallade 7-kronorsreformen) inom den allmänna sjukför- 138 ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR säkringen för den öppna läkarvård som lämnades i samhällets regi. Ti- digare gällde för denna vård en återbäringstaxa enligt vilken den för- säkrade från sjukförsäkringen erhöll ersättning med tre fjärdedelar av sina utgifter, dock med högst tre fjärdedelar av i taxan angivna belopp. system innebar att sjukvårdshuvudmannen erhöll viss ersätt- ning (per besök ), direkt från sjukförsäkringen medan den försäkrade betalade en enhetlig patientavgift (per besök) till sjukvårdshuvudmannen. Fram gällde alltjämt en återbäringstaxa för den öppna läkarvård som som lämnades av privatpraktiserande läkare. infördes nya ersättningsbestämmelser vilka innebar att samhällets inflytande över privatläkarvården ökade bl.a. genom taxekontroll och att försäkringsskyddet för patienterna förstärktes. De till sjukförsäkringen anslutna läkarna fick för varje patientbesök tillgo- doräkna sig arvode med högst det belopp som angavs i en av rege- ringen fastställd läkarvårdstaxa. Därigenom infördes en taxebindning av privatläkarvården. Patientavgiften, som var oberoende av konsultationens omfattning, var från högst hos de flesta privatprakti- serande läkarna. Hos läkarhusen var patientavgiften högst . Patienten betalade avgiften till läkaren. Resten av läkararvodet betala- des direkt till läkaren av . Denna taxa hade sex olika grupper varav tre reserverats för läkare med specialistkompetens eller allmänläkarkompetens när rådfrågningen påkallade särskilt krävande undersökningar eller behandlingar. Latidudarvoden fanns för alla be- handlingsgrupper utom den enklaste. Latidudarvodena bestod av ett normalarvode samt ett lägre och ett högre arvode. Anledningen att frångå arvodet skulle vara att tidsåtgången väsentligt avvek från vad som är normalt. Ökad tidsåtgång kunde bero på fallets svårighetsgrad men också kontaktsvårigheter med t.ex. barn och äldre personer eller vid anamnesupptagning med hjälp av tolk. I likhet med vad som gällde för den offentliga läkarvården omfat- tade patientavgiften också laboratorie- och röntgenundersökningar. Om läkaren remitterade patienten till den öppna vård som bedrevs i sam- hällets regi betalade hela arvodet för det första besö- ket, som alltså var avgiftsfritt för patienten. Läkarnas anslutning till försäkringssystemet var frivilligt och skedde genom anmälan till . För läkare som var an- ställda i den offentliga sjukvården, och vid sidan därav bedrev privat- ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR 139 praktik gällde särskilda anslutningsregler. De fick ansluta sig till försäkringen om de inte bereddes möjlighet att i motsvarande utsträckning, på så kallad särskild arbetstid, tjänstgöra hos den sjukvårdshuvudman de var anställda av. En läkarvårdsdelegation inrättades på () med uppgift att bl.a. svara för de utredningar som behövdes vid fortsatta ställningstaganden till läkarvårdstaxan. I delegationen ingick representanter för RFV, , sjukvårdshuvudmännen och läkarna. Till grund taxa låg två utredningar. I den första utred- ningen redovisade RFV tre olika tänkbara lösningar. Ett av dessa förslag var den arvodestaxa som kom att gälla från . Det andra förslaget innebar att privatpraktikerna skulle bilda en ekonomisk förening, vilken till medlemmarna hade att utbetala arvoden av medel som föreningen skulle uppbära av den allmänna försäkringen. De anslutna läkarna skulle få stort inflytande över fördelningen av dessa medel, medan det avgörande inflytandet över privatpraktikernas genomsnittsintäkter, alltså över ersättningen från den allmänna försäk- ringen och patientavgifterna, skulle komma att ligga hos Kungl. Den tredje lösningen som RFV redovisade byggde på att sjukvårds- huvudmannen skulle träffa avtal med privatpraktiker inom sitt verk- samhetsområde (s.k. läkarvårdsavtal). Sjukvårdshuvudmännen skulle därvid åta sig att dels efter omständigheterna ersätta privatpraktikern för hans mottagningskostnader, dels garantera praktikern en viss net- toinkomst för den arbetsinsats man avtalade om. I gengäld skulle pri- vatpraktikern åta sig att tillämpa en maximerad patientavgift. Sjuk- vårdshuvudmannen skulle i sin tur erhålla ett enhetsbelopp från den allmänna försäkringen för varje besök hos privatpraktikern. En samlad bedömning av de tre olika alternativen till lösning resul- terade i att RFV, med stöd av , fann övervägande skäl för att ersättningen vid privatläkarvård borde ske genom ett system med läkarvårdsavtal. I remissbehandlingen av RFV:s förslag underströks det både önsk- värda och angelägna att principiellt samma system för avgifter och för- säkringsersättning tillämpades i offentlig och i privat öppen vård. Re- missyttrandena utmynnade i ett uppdrag till RFV och att överarbeta det första förslaget. Det nya förslaget från RFV och ledde till den taxa som kom att gälla från . I sin utredning betonades att ett av de väsentliga syftena med reform av ersättningen inom den offentliga öppna vården var att ge sjukvårdshuvudmännen kraftig stimulans till utbyggnad av denna vård. Vidare framhölls att ett lik- nande system för privatpraktikervården skulle motverka detta syfte om 140 ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR man lät systemet omfatta även offentligt anställda läkare som bedrev läkarverksamhet utanför sjukhusen på tid utöver ordinarie arbetstid. Det kunde menade man inte heller vara ett samhällsintresse att den all- männa försäkringen skulle lämna bidrag till två former av öppen vård som konkurrerade. Vidare åberopades att det kunde te sig stötande att vårdbehövande sjuka, för att få kortare väntetid, kunde se sig nödsa- kade att vända sig till en sjukhusläkare privat. Detta kunde också, med eller utan fog, väcka misstankar om obehörig förtur. RFV och föreslog på dessa grunder, att den frivilliga anslutningen, inte annat än under en övergångstid på , skulle sträckas ut att gälla även offentligt anställda läkare som uppehöll tjänst inom privat verksamhet. Som villkor för anslutningen skulle då gälla att läkaren hos sin arbetsgivare erbjudit sig att tjänstgöra utöver ordinarie arbetstid men att arbetsgivaren avböjt detta. Konsultläkare, som var förordnad att tjänstgöra liksom läkare med deltidstjänst inom rent hälsovårdande verksamhet, dvs. skolhälsovård, förebyggande mödra- och barnhälsovård, föreslogs kunna vara anslutna till försäkringen för sin verksamhet som privatpraktiker. Vid ikraftträdandet fanns det cirka 1 000 privatpraktiker som hade minst 2 000 patientbesök (inom specialiteten psykiska sjukdo- mar minst 1 000 besök). Cirka 500 privatpraktiker hade mindre omfat- tande verksamhet än 2 000 patientbesök . Dessutom fanns drygt 2 000 sjukhusläkare eller andra offentligt anställda läkare som bedrev privatpraktik vid sidan om sin tjänst. 5.2.31977 års taxa för sjukvårdande behandling Regeringen gav i uppdrag att, i samråd med , och berörda perso- nalorganisationer, utreda sjukförsäkringens ersättningsregler för sådana behandlingar som utfördes av privatpraktiserande sjukgymnaster med flera och som inte omfattades av de gällande nya reglerna för motsvarande offentlig vård. En av målsättningarna för utrednings- arbetet var att inordna de privatpraktiserande sjukgymnasterna i ett er- sättningssystem liknande det som gällde för offentlig vård och för pri- vatpraktiserande läkare. Detta kunde enligt RFV ske antingen genom att vården reglerades genom avtal mellan sjukvårdshuvudman och vårdgivare, varvid försäkringens ersättningar utgavs till huvudmännen enligt de regler som gällde för den offentliga vården, eller genom att en bindande arvodestaxa, motsvarande den som gällde för privatpraktise- rande läkare, konstruerades. RFV ansåg att det förstnämnda alternativet ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR 141 från flera synpunkter var lämpligt. Med hänsyn till bl.a. den stora vård- volym, som inom delar av området tillgodosågs av privatpraktiker, fann RFV emellertid det påkallat att en särskild taxekonstruktion utveckla- des för en stor del av de privata vårdgivarna. Till stora delar påminde förslaget till taxa för sjukvårdande behand- ling om den gällande läkarvårdstaxan. Även anslutnings- reglerna påminde om de som gällde för läkarna. Taxan var dock klart enklare uppbyggd med tre arvodesgrupper, enkelt, normalt och särskilt arvode, med vissa tilläggsarvoden. Oavsett arvodesgrupp föreslogs pa- tientavgiften till . Summa arvode var för respektive arvodes- grupp 20, 40 och . Antalet sjukgymnaster som kom att berö- ras av förslaget var cirka 2 000. Därutöver fanns cirka 100 läkare som kom att omfattas av förslaget. I allt väsentligt var detta läkare som hade anställda sjuksköterskor som kunde utföra sjukvårdande behandling och därigenom uppbära ersättning enligt den föreslagna taxan. I förslaget framgår också att ersättning skulle kunna utgå till de sjukgymnaster som hade erfarenhet från offen tlig vård och att krav på remiss från läkare alternativt tandläkare skulle gälla. Taxan för sjukvårdande behandling kom att gälla från . RFV:s läkarvårdsdelegation fick den nya benämningen sjukvårds- delegationen, där också sjukgymnasterna kom att ingå. 5.3De nationella taxorna för läkare och sjukgymnaster efter 1985 reducerades den statliga ersättningen till landstingen med en summa motsvarande föregående års utbetalningar till privata vårdgivare. I praktiken hade landstingen sålunda det egentliga finansieringsansvaret för de privata läkarna och sjukgymnasterna som hade offentlig finansiering. Fri etablering förelåg endast i de så kallade stödområdena. Sjukvårdshuvudmännen fick det direkta finansieringsansvaret för den privata vården fr.o.m. . lagreglerades de privata läkarnas (LOL) och sjukgymnasternas (LOS) verksamhet. Den under gällande fria etableringen upphörde och avse- värda taxeförändringar genomfördes, bl.a. genom att ekonomiska tak infördes. Sjukvårdshuvudmännen gavs beslutanderätt huruvida nya etableringar skulle komma till och även om etableringar skulle kunna överlåtas. I proposition 1996/97:123 om privata vårdgivare framhåller rege- ringen att vårdavtal är den bästa regleringsformen mellan 142 ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR och den private vårdgivaren. Möjligheten att verka under det statligt reglerade ersättningssystemet, genom ett samverkansavtal, bör dock finnas kvar. Vidare anför regeringen att landstingen bland annat har ansvar för att finansiera, planera och organisera merparten av den offentligt finansierade hälso- och sjukvården. Landstingen är en stor arbetsgivare som genom förhandlar om anställningsvillkor för de offentligt anställda vårdgivarna. Mot denna bakgrund är det naturligt att taxornas utformning och ersättningsnivåer förhandlas mellan före- trädare för landstingen och de privata vårdgivarna, dvs. mellan och respektive Legitimerade Sjukgymnasters Riksför bund. Utgångspunkten i överläggningarna bör vara att parterna skall presentera ett gemensamt förslag som regeringen kan fastställa. Trots att förhandlingarna bör skötas av parterna kan det enligt regeringens mening fortfarande finnas vissa omständigheter som talar för att regeringen skall fastställa de nationella taxorna. De privata vårdgivarna kan befinna sig i ett underläge i förhandling- arna med sjukvårdshuvudmännen eftersom de i stort sett är hänvisade till en finansiär, . är dessutom producent av hälso- och sjukvård, vilket innebär att har konkurrerande verksamhet som man kan vilja gynna. De privata vårdgivarna kan hel- ler inte använda sig av olika typer av konfliktåtgärder i dessa förhand- lingar. Nationella taxor kan även vara av betydelse för de landsting som har en relativt liten andel privata vårdgivare och som därmed ännu inte har tillräcklig erfarenhet av att teckna vårdavtal. I takt med att landstingen utvecklar sin beställarkompetens samt renodlar producentrollen och rollen som finansiär bör behovet av att regeringen skall besluta om taxorna avta. En utveckling mot att lands- tingen i högre utsträckning ser alternativa driftformer som en resurs och komplement till den offentligt drivna vården bör också minska be- hovet av detta förfaringssätt. I propositionen förs inte något resonemang om andra yrkeskatego- rier än läkare och sjukgymnaster. 5.4Frågan om nationella taxor för andra yrkeskategorier I departementsskrivelse, Ds 1976:2, "Sjukför- säkringens ersättningsregler vid behandling hos privatpraktiserande SOU 1997:179 ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR 143 sjukgymnaster m.fl." förs även ett resonemang om ett eventue llt infö- rande av nationell taxa för foniatrisk behandling. Av vad som tidigare redovisats ersattes också den foniatriska be- handlingen via AFL. Detta under förutsättning att den meddelats på grund av sjukdom och att den utfördes av vårdgivare till vilken den försäkrade hänvisats av läkare med specialistkompetens inom "röst- och talrubbningar" eller läkare verksam på hörcentral vid allmänt sjuk- hus. Ersättningen från försäkringen utgick med 3/4 av arvodet, dock högst med 3/4 av ett i en kungörelse angivet belopp på , dvs. Vårdgivare kunde, förutom läkare vara logoped, talpedagog, spe- ciallärare, förskollärare med viss specialutbildning, arbetsterapeut, psy- kolog m.fl. Antalet utbildade logopeder var cirka 180. Nytillskottet be- räknades till cirka 30. Speciallärarna var cirka 600. Antalet övriga vårdgivare var inte bekant. Inom varje kategori var det emellertid ett fåtal som ägnade sig åt privat sjukvårdande verksamhet. Enligt Riksför- säkringsverkets s.k. kvittoundersökning för ersattes 22 943 fo- niatriska behandlingar av den allmänna försäkringen. Hälften av dessa utfördes av läkare och hälften av andra vårdgivare. I departementsskrivelsen förs ett resonemang om förutsättningarna för ett ersättningssystem för privatpraktiserande vårdgivare: "– – – Logopederna utgör visserligen en homogen och adekvat utbildad grupp, men de svarar endast för en mycket liten del av den totalt sett blygsamma vårdproduktionen. Detsamma torde gälla talpedagoger med viss utbildning. Svårigheter kan därför föreligga att avgöra vilka personer som skulle ha rätt att ansluta sig till försäkringen. Verkets kvittoundersökning visar att de personer som meddelar fo- niatrisk behandling praktiskt taget aldrig ägnar mer än någon mindre del av full arbetstid åt sjukvårdande verksamhet i privat praktik. Detta förhållande gör det svårt och mindre motiverat att inlemma dessa vårdgivare i ett system med fast anslutning till försäkringen. Särskilda ersättningsbestämmelser i en taxa för en så liten vårdpro- duktion torde inte vara motiverade. Så länge knapphet på logopeder råder, skulle en sådan taxa också kunna motverka att i första hand den offentliga sektorn tillförs nytillskottet av examinerade logope- der. För patienten kan tillgång till privat vård i vissa fall resultera i kor- tare resvägar, vilket kan vara av särskild betydelse, eftersom be- handlingsserierna vanligen omfattar ett flertal behandlingar och det 144 ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR SOU 1997:179 geografiska avståndet till foniatrisk klinik inom den offentliga öp- penvården kan vara stort. De vårdgivare (ffa logopeder) som anlitas utgör en mycket heterogen grupp och de är inte medicinalpersonal och står alltså inte under offentlig sjukvårdsmyndighets tillsyn." Avslutningsvis konstaterades att det enda tänkbara alternativet för reg- lering av försäkringens ersättning är att avtal tecknas mellan sjukvårds- huvudmannen och den privatpraktiserande vårdgivaren. Därigenom räknades behandlingen i ersättningshänseende som behandling hos sjukvårdshuvudmannen och att denne utgav ersättning till den private vårdgivaren. Vissa övergångsbestämmelser kom att gälla. I läkarvårds- taxan infördes möjlighet för vissa läkare att erhålla ersättning för foni- atrisk behandling, dvs. logopeder gavs inte denna möjlighet. 5.4.2Diskussionen kring nationella taxor för psykologer och psykoterapeuter I en skrivelse daterad till statsrådet och chefen för departementet, framförde bland annat att det bör fattas beslut om att psykologisk diagnostik, utredning, råd- givning och behandling inklusive psykoterapi skall ersättas via ett av samhället finansierat system, och att ett sådant system skall vara regle- rat via lag och förordning och i sina huvuddrag likna vad som gäller för privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. För att åskåd- liggöra detta bifogade förbundet förslag till lag- och förordningstexter. Av skrivelsen framgår också att har drivit frågan om att psykologisk diagnostik, utredning, råd- givning och behandling inklusive psykoterapi som bedrivs av legitime- rade psykologer och senare av legitimerade psykologer, som tillika är legitimerade psykoterapeuter, måste ersättas via ett av samhället finan- sierat ersättningssystem. Frågan om ersättning för psykologisk utred- ning och behandling har behandlats i flera riksdagsmotioner ända . Den var länge kopplad till frågan om legitimering av psy- kologer. Följande utdrag ur en motion 1975/76 belyser detta: "En annan också väsentlig fråga är att inte ger ersättning för psykologbehandling eller ger reseersättning i samband med dylik, om denna sker hos icke-sjukhusanställd psykolog. Om psykoterapi lämnas av läkare med specialutbildning ges ersättning. En psykolog måste för att klara sig ekonomiskt ta per behandlings- ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR 145 Detta får klienten betala själv eftersom ingen legitimation finns". hade en positiv inställning till en utvidgning av ersätt- ningsreglerna för psykologisk behandling men ansåg att ansvarsför- hållanden och möjlighet till offentlig kontroll först måste bli tillfreds- ställande klarlagda. Legitimation för psykologer infördes . I samband med detta och även åren efteråt motionerades om att ersättning för behandling skulle utgå med hänvisning till legitimeringen och därmed bortfallandet av tidigare avslagsmotivering. uppvaktade förbundet och socialministern. Ur svarsskrivelsen framgår: "I samband med behandlingen av hälso- och sjukvårdsutredningens betänkande och in- förandet av den nya hälso- och sjukvårdslagen har frågan om en ökad schablonisering av sjukförsäkringens ersättning till sjukvårdshuvud- männen aktualiserats. Detta förhållande samt det rådande ekonomiska läget medverkar ytterligare till att någon utvidgning av sjukförsäkring- ens ersättningsregler till att gälla nya grupper av privatpraktiserande vårdgivare i vart fall tills vidare inte är aktuell. Den framkomstväg som synes ligga närmast till är att psykologbehandlingarna utvecklas inom ramen för de offentliga sjukvårdshuvudmännens verksamhet, antingen av landstingsanställda psykologer eller av privatpraktiserande som träf- far vårdavtal med vederbörande landsting." visade här på möjligheterna att träffa vårdavtal. Formerna för detta tog fastare form och förbundet och inledde överläggningar i syfte att un- dersöka förutsättningarna för att via ett centralt ramavtal reglera for- merna för samverkan, ersättningsprinciper m.m. för de privatpraktise- rande psykologernas anknytning till den offentliga hälso- och sjukvår- den. ekonomiberedning behandlade frågan om ett centralt avtal. Beredningen fann därvid att det ej förelåg behov av ett sådant avtal. Mot bakgrund av att beslut endast avsåg av- talsreglering på central nivå tillskrev några av sjukvårdshuvudmännen och hemställde att vårdavtalsfrå- gan skulle upptas till överläggningar mellan förbundet och respektive kommun eller landsting. Det första vårdavtalet träffades mellan och . tecknades ett andra avtal mellan förbundet och läns landsting. Därefter har många sjukvårdshuvudmän följt efter. fick modellen extra fart genom att man i Dagmaröverenskommel- sen avsatte särskilda medel för psykologisk behandling inklusive psy- koterapi, vilka kom att kvarstå , se vidare kapitel 3.4. 146 ,AGSTIFTNING OCH NATIONELLA TAXOR Borttagandet av de särskilda medlen ur Dagmaröverenskommelsen var enligt en allvarlig missbedömning. Enligt för- bundet är risken uppenbar att denna typ av vårdbehov hamnar i stryk- klass när sjukvårdshuvudmännen fördelar sina resurser. Ingångna vård- avtal sägs upp och patienterna lämnas vind för våg. Vårdbehovet inom detta behandlingsområde måste, enligt , säkras via ett stabilt system. Förbundet menar avslutningsvis att tecknande av vårdavtal mellan sjukvårdshuvudmännen och privatpraktikerna innebär ett alltför instabilt system. I beslut , "Olikformiga ersättnings- villkor för privata vårdgivare – psykoterapi", aktualiseras frågan om statens rätt att utforma möjligheterna för anslutning till det offentliga ersättningssystemet för hälso- och sjukvård. Bakgrunden var att för psykologer som är privatpraktiserande leg. psykotera- peuter och/eller psykoanalytiker inom till påtalat att det råder olika ekonomiska förutsättningar för privatpraktiserande psykoterapeuter beroende på vilken grundut- bildning dessa har. ansåg att detta var konkurrensbe- gränsande och ville att skulle åtgärda detta. Ur Kon- kurrensverkets bedömning framgår bland annat att verket skall verka för en effektiv konkurrens i privat och offentlig verksamhet till nytta för konsumenterna.