sou · GLB3113 · 1998-01-01 00:00:00 — De flesta fotografier på kvinnor är i, eller i närheten av, en tvätt- stuga (bild 11): I denna hypermoderna tvättstuga får husmödrarna i nu tvätta och mangla sina kläder för 3:50 pr tvätt. Tvättstugebilderna relaterar kvinnor till det kvinnliga arbetet i motsats till det manliga. Den goda hustrun var inte bara god i största allmänhet utan den roll som gavs henne i samhällsbyggandet var att kunna sköta man och barn med effektivitet och modernitet som ledstjärna. Till detta krävdes moderna maskinella tvättstugor och det är därför så många bilder av tvättstugor förekommer i reportagen – de var tecknet på modernitet och kvinnlighet – i pendang till manlighet och bilder av industrianläggningar: Den präktiga och av husmödrarna uppskattade maskintvättstugan samt dess föreståndarinna, , som också är glad såsom fågeln åt inrättningen i fråga. visades i helfigur och log inbjudande. Inte någonstans kommenterades en man såsom varande glad såsom fågeln åt en ny schaktsänkning eller en modern borrmaskin. En del kritik mot tvättinrättningarna fördes också fram: Tvättinrättningen i Finnmossen är inte särskilt påkostad. Det mäktiga Uddeholmsbolaget skulle säkert ha råd att ordna det lite trevligare. Kvinnor i produktiv ålder tolkades genomgående som glada eller pigga. Äldre kvinnor kommenterades ofta , liksom de gamla männen, som veteraner av prima kärnvirke. De förevisades inte i huvudsak som arbeterskor utan som mödrar, eller änkor, som uppfostrat en stuga full med ungar: 89-åriga gruvarbetareänkan , född , har gjort en god insats i livet, sedan hennes man blev ihjälslagen i Finn- mossgruvan och hon blev lämnad ensam med åtta barn. Ett av dessa är inte längre i livet, men de andra har vuxit upp till duktiga samhällsmedlemmar. Och själv bor gamla mor fortfarande kvar i den stuga, där hon tillbringat prak- tiskt taget hela sitt liv. Här tvingas man utbrista att det var för väl att mannen dog! så att kunde göra sin goda insats – men det var nog inte vad reportern avsåg med att berätta om gamla mor . Det var hennes insats som mor och inte som arbeterska, vilket hon med största sannolikhet var. Någon stor änkepension fick hon inte från bolaget utan måste istället arbeta om inte barnen kunde försörja henne. När reportern berättade om gamla änkan vars man också han omkom, omtalas dessutom att hon inte bara vaskat malm i ungdomen utan också som gift. Reportern antyder att lönen var så dålig att hon måste arbeta. Dessa äldre kvinnor namnges, till skillnad från dem som har männen i livet. Det är möjligt att reportagen syftade till att illustrera det hårda och farliga arbetet – för männen – genom att visa de gamla änkorna. Det är stor skillnad på hur hustrur och gruvarbeterskor visades och kommenterades i tidningen. Kommentarerna var mer ambivalenta om kvinnorna var unga och gifta. Under rubriken visades två unga laboratriser som står tillsammans och ler mot fotografen. I en motstående bild på samma sida visades två reparatö- rer och en verkmästare vid en brandattiralj. Bilden kommenterades med att det i Kalvbäcken fanns både manlig kraft och kvinnlig fägring. Både kommentaren och hur kvinnorna respektive männen framställs förtydligar den genusordning som förbundet ville visa upp. När gruvarbeterskor visas blir kommentarerna både försåtligare och tydligare: På linbanan fraktas malmen från gruvan till hyttan i . Hä- rovan är som bäst i färd med att skicka i väg en av linbaneburkarna. Hennes kamrat har gått och gömt sig. Bildkommentaren antyder att är så blyg att hon har gömt sig. Hennes blyghet får konstituera hennes kvinnlighet, en kvinnlighet som var besvärande för tidningen. Gruvarbeterskorna ansågs ta arbeten från utslitna eller skadade män, och de sågs inte med blida ögon. Både arbetsgivarna och de fackliga männen var överens om familjepolitiken: män skulle vara huvudför- sörjare och kvinnor försörjda. Nästa bildkommentar förtydligar detta: T.h. unga ser riktigt manhaftig ut, där hon ki- sande mot solen kommer knallande med en linbanekorg full med malm, som skall gå vidare till Silverhöjden. (Bild 12). Även om en gift gruvarbeterska ansågs manhaftig av journalisten, blev det tydligt att hon fanns, var kompetent, ung och vacker samt att yrket inte var enkönat. kan man tolka bilden såsom uppvisandet av en anomali för att befästa manligheten: hon blev ännu mer avvikande. Gruvs egna funktionärer och ombudsmän förekom i stort sett i varje nummer och de flesta bilder av dem som visades i tidningen var en- face-bilder och tagna i ett annat syfte än bildreportagen från gruvorterna. När förbundet fyllde visade också ett par bilder – ovanligt nog – på de tre kontoristerna. Bildkommentarerna är särskilt intressanta eftersom det inte var vilka damer som helst som arbetade på kontoret. Två hade med gruvnäringen att göra sen barnsben: som sköter förbundsbokföringen m.m., har vuxit upp tillsammans med förbundet. Som dotter till N.P. Hans- son knöts hon till arbetet på förbund- sexpeditionen, och när det gällde detta liksom förbundet och dess verksamhet över huvud taget är hon ett levande lexikon. Som människa är hon glad och god som en sådan skall vara. var Gruvs förre ordförande som under nesliga former tvingades avgå 1929. Detta var således en kvinna avlad inom rörelsen. Den gifta sitter vid ett skrivbord och tittar – för att inte säga stirrar – in i kameran och möter betraktarens blick utan leende. Det finns ingenting insmickrande i bilden. Den andra bilden föreställer som kommenteras med ...en rasande duktig jänta, pigg, rapp och slagfärdig. tittar upp snett bakifrån och ser helt allvarlig ut. Det väsentliga är att dessa två kvinnor är avbildade på ett helt annat sätt än andra kvinnor. Bildkommentaren gör dem emellertid kvinnligare, skulle man kunna säga, genom att tala om att de är goda och glada, vilket inte framgår av bilderna. En viss ambivalens inför deras blickar framkommer. Ambivalensen tonas, enligt min mening, ned av kommentarerna. Det är som om de inte passar inte i det kvinnotypsgalleri som tidningen brukar använda. Och det gör de inte heller, de avviker. Den tredje kvinnliga kontoristen är tagen rakt framifrån och ler mot betraktaren, såsom för att återställa ordningen på kontoret. Hon är dotter till en avdelningsordförande. Jag anser att reportagen och bilderna sätter punkt för en hundraårig period av maskulinisering av industrin, av det fackliga arbetet och av männen själva. Det var nödvändigt att kommentera bilderna för att så tydligt som möjligt skapa de förhållanden och de män förbundet ville ha. Vad Gruv ville var att skapa en homogen facklig man av en heterogen gruvarbetarkår, där organisationsförhållandena länge varit röriga. Därför visade man dessa idealbilder av hur gruvarbetarna borde se ut och beskrev hur de borde vara – och nästan känna – för att bli den nya moderna tidens reformistiska gruvarbetare. I reportagen gav man uttryck åt olika manliga identiteter, manligheter, som arbetarna kunde använda sig av. En reformistisk gruvarbetare blev per definition en duktig karl, ansvarsfull och respekterad av arbetsgivaren (genom kollektivavtalet och förhandlingarna) samt gift med en hustru som var en pigg och glad följeslagare, kunde tvätta kläder och rätt förstått sin plats i denna manliga hierarki. Fackföreningsmännen gavs en vidare horisont, de var på väg bort från gruvarbetet och höll på att bli tjänstemän inom den fackliga rörelsen. Min uppfattning är att bilderna sammantaget visar tillblivelsen av folkhemmet på en konkret lokal nivå – det är därför det är så viktigt att visa hus och gruvanlägg- ningar i första hand. Välfärdsstatens framväxt manifesterade sig i Konsumbutiker, omklädningsrum, tvättstugor och egnahem. Invånarna gavs klara och tydliga roller så att de kunde uppfylla sina förpliktelser och fortsätta snickrandet på folkhemmet. De hårdregisse- rade reportagen ger, enligt min mening, uttryck åt förbundets intresse av visa hur manligheterna kunde se ut och skapa dem i en facklig organisatorisk ram. Därigenom kom kvinnligheterna att bli diffusare, eftersom de föll utanför den organisatoriska ramen. Bild- ommentarernas Voice of God, den manliga berättarrösten, till- ättalade och styrde med järnhand. Därmed inte sagt att medborgarna tog till sig allt som visades. Bilderna av gruvarbetare och fackföreningsmän förtydligar hur olika kollektiva manliga identiteter kunde formas och se ut på 1940- talet. Den fackliga organisationen befäste på detta sätt det manliga arbetet, det manliga facket och den manliga tolkningen. Genom berättartekniken och bildkompositionen konstruerade en facklig man – en manlig identitet som b yggde på ansvar för samhället, delaktighet i samhällsfrågor och respekt från arbetsgivarna. bidrog förbundet till att förankra den fackliga rörelsens historia som en historia av män för män. Artikeln bygger på en genomgång av hela reportag eserien i Gruvin- dustriarbetaren 1943–49. De bilder jag analyserat åren 1943–47 var 636 stycken. De flesta är tagna på gruvanläggningar (). Den andra stora gruppen () utgjordes av bostadshus, egna hem, ungkarlsbaracker, flerfamiljshus, konsumbutiker, Folkets hus m.m.. visade män i produktion och pensionärer. Av 88 bilder på gruvarbetare visades endast 8 där gruvarbetarna log eller såg glada ut. Bilder av fackföreningsfunktionärer utgjorde , chefer och kvinnor . För övrigt bygger artikeln på min . Arbetsgivare, reformister och syndikalister. Politik och identitet i svensk gruvindustri 1910–1940 (1995) och min bok fiender. 1925–1927 (1993). De teoretiska resonemangen utgår från (1995); inte på mig – den manliga modellens instabiliteter i Häften för Kritiska Studier 2-3/1994 och C.J. i S. Cohan & I.R. Hark, (red. Screening the , Exploring the Masculinities in Cinema (1993). Övrig litteratur är och svenskhets- propaganda. Om folkberedskapen och ortsombuden i under (60-poängsuppsats vid , , 1991); i SOU 1990:44; . Hobsbawm Man and Woman in Socialist i /A 6/1978; . Landes Republikens förkroppsligande: om 1789 års politiska symbolik i Häften för kritiska Studier 2/1991 och slutligen rösträtten. Kvinnors utrymme efter det demokra- tiska genombrottet (1997). Kvinna med eget företag – Kvinna med eget företag är begreppet makt starkt sammankopplat med ekonomi. God ekonomi har alltid inneburit möjligheter till makt, men i det gamla ståndssamhället var en individs ekonomi inte på samma sätt som en förutsättning för makt. En bonde, hur rik han än var, kunde aldrig få samma makt som en adelsman. På samma sätt var kvinnors möjligheter att utöva och erhålla makt starkt kringskurna av lagstift- ningen. För kvinnor var civilståndet av största vikt för att erhålla ekono- misk makt – den enda form av samhällelig makt som kvinnor kunde komma i åtnjutande av. Den politiska makten var kvinnorna helt uteslutna från fram till rösträttens genomförande 1921 och de möjligheter som vissa kvinnor haft att skaffa sig en maktposition inom den kyrkliga sfären försvann med reformationen och blev inte möjliga igen förrän efter 1958. De enda kvinnor som var helt obero- ende av män var änkorna. En änka fick råda över sina egna tillgångar oavsett sin ålder, och om hon ville gifta om sig kunde hon själv bestämma vem hon skulle gifta sig med. En sådan kvinna var . Hon föddes i och var dotter till handlaren . , när hon bara var16 år gammal, giftes bort med den äldre i . var grosshandlare och sockerbruksägare. Sitt första barn födde redan året därefter. , , hade hon sju barn som var i livet. blev hon änka. ägde flera fastigheter på Blaiseholmen i . Här fanns familjens bostad och sockerbruket. Som änka drev familjens företag vidare med stor framgång. Hon importerade stora mängder av bland annat socker, kaffe och salt och hon köpte ytterligare en fastighet i kvarteret där familjens övriga fastigheter låg. Grosshandeln drev hon till och med . Därefter tycks hon uteslutande ha ägnat sin energi åt sockerbruket. sjönk storleken på den skatt som hon betalade dramatiskt. avled och efterlämnade en mycket innehålls- rik och detaljerad bouppteckning. Bland det mer uppseendeväckande är en omfångsrik bibliografi över hennes privata bibliotek. Bibliogra- fin är så noga förd att tryckåret finns angivet för en stor del av böckerna. Härigenom kan man se att till största delen var hennes egen skapelse, eftersom böckerna i stor utsträckning var utgivna efter död. Majoriteten av böckerna var religiösa verk, men här fanns även reseskildringar, historiska verk och filosofi. Skönlitteratur saknades i det närmaste helt. Något som saknas i bouppteckningen är gångkläder. Eftersom hon hade varit sjuklig och sängliggande , gavs de bort redan före hennes död. När och hur hon hade inhämtat de kunskaper som måste ha krävts för att hon skulle klara den omfattan- de affärsrörelse som mannen lämnade efter sig är okänt för mig. Hon gifte inte om sig trots att hon var både ung och rik när hon blev änka. Istället förvaltade hon sina barns arv efter bästa förmåga. var en kvinna som var möjlig , men knappast som innebar stora ideologiska förändringar och där kvinnans roll som maka och mor poängterades allt mer. Det hörde samman med borgerskapets förändrade roll i samhället. Den nya borgarklassen växte fram som ett resultat av upplysningen och efter tog den avstånd från aristokratins utsvä- vande livsstil där idealet var att ha pengar utan att behöva arbeta för dem. Ett puritanskt ideal med en hårt arbetande man blev borgarklas- sens nya föredöme. Genom att arbeta och samla pengar skulle man få makt i det nya samhället. Borgarklassens nya norm drabbade kvinnorna i de större städernas högre borgerskap, grosshandlarnas och fabrikörernas döttrar och hustrur. hade en driftig grosshandlaränka kunnat fortsätta att driva sin avlidne mans rörelse. De kvinnorna, som visserligen inte var många, försvinner helt . Civilståndet var, som sagt avgörande för kvinnans möjligheter att själv försörja sig. Den ogifta kvinnan var omyndig, oavsett ålder, fram och var tvungen att ha en förmyndare. Så länge hennes far levde var det han som hade den uppgiften. Om han dog skulle en vuxen manlig släkting eller, om lämplig sådan saknades, någon annan man utses till hennes förmyndare. I verkligheten saknade dock många ogifta faderslösa kvinnor förmyndare. Så länge kvinnan skötte sig verkar det som om hon Kvinna med eget företag – kunde leva i detta laglösa tillstånd. Det var endast genom kunglig dispens som hon kunde erhålla ekonomisk myndighet. kunde en kvinna anmäla hos domstol att hon ville bli myndigförklarad, och 1863 blev hon automatiskt ekonomiskt myndig . Omyndigheten gällde ekonomiskt som politiskt – men inte juri- diskt. Vuxna kvinnor kunde företräda sig själva i domstol, på samma sätt som vuxna män. Om en kvinna stämde en man inför rätta och vann målet kunde problem uppstå. Ty i de fall där mannen skulle ersätta kvinnan ekonomiskt fick hon inte förvalta de erhållna pengarna själv (såvida hon inte var änka). I praktiken stod den gifta kvinnan stod under sin mans förmyndar- skap fram då alla kvinnor fick fullständig politisk myndighet, oavsett civilstånd. Året därpå fick kvinnor rösträtt och blev valbara till . Men fram tills dess betraktades mannen som hushållsföreståndare och enligt hustavlans föreskrifter skulle han bestämma över hustru, barn och tjänstefolk. Hustavlan var det regelverk som stipulerade hur de olika samhällsklasserna, men även man och hustru, skulle förhålla sig till varandra. Den ingick i det som människorna fick lära sig genom , husförhör och predikningar i kyrkan. Förmyndarskapet innebar att oavsett hur stor del av till exempel ett jordbruks produktion som hustrun stod för så var det mannen som i allt offentligt material stod som familjens överhuvud. Lagstiftningen förutsatte att mannen var familjeförsörjare. För de familjer som ägde ett jordbruk eller en borgerlig rörelse kunde detta fungera, åtminstone på papperet. Verkligheten såg dock annorlunda ut för många människor, fram- förallt i städerna. Exempelvis hade gesäller mycket låga löner eftersom systemet förutsatte att gesällen förblev ogift, och därmed var utan försörjaransvar, tills han blivit mästare. Den unga pojke som ville bli hantverkare började sin bana som lärling. fick lärlingen avlägga gesällprov, varefter han ansågs som kunnig inom sitt yrke. Lärlingar och gesäller hade fri kost och logi samt en mycket blygsam ersättning i kontanter eller i natura av mästarna. Givetvis kunde gesällerna inte ha med sig en hel familj till mästarens hem. Gesällen fick vänta på att det blev ett utrymme för ytterligare en verkstad inom hans område i staden. Då kunde han ansöka hos skrået om att få öppna den. skulle han ansöka om burskap och avlägga ett mästarprov. Konkurrensen ökade dock och en allt större del av gesällerna fick aldrig möjlighet att bli mästare. Det ledde till att fler och fler gifte sig redan som fattiga gesäller. Hantverkargesällerna var bara en av många manliga yrkesgrupper med så låga löner att de inte räckte för att försörja en hel familj. markant var det i där ju de största grupperna av lönearbe- tare fanns. Även om bara av befolkning levde i städerna fram till industrialiseringen, kommer jag i det följande att koncentrera mig på dem, och framförallt belysa hur möjligheterna till ekonomisk makt förändrades för kvinnor som drev egna företag, fram till senaste . Lagstiftningen kring kvinnligt företagande När statsmakterna började dela ut stadsprivilegier var avsikten att skapa geografiskt avgränsade områden för handel och hantverk. Runt städerna anlades till och med murar med speciella portar där de som passerade in och ut fick betala tull. Vissa städer fick dessutom speciella privilegier som stapelstäder, vilket innebar att all utrikeshandel skulle ske från dessa. Städernas innevånare blev ett eget stånd: borgarna. Den borgare som ville driva handel och hantverk skulle genomgå en utbildning som kvalificerade personen till det valda yrket, och man måste också har bevis på sin status, så kallat burskap. För att få burskap var man tvungen att vara myndig. Redan här uteslöts halva befolkningen, nämligen kvinnorna. Den strikta lagstiftningen fungerade mer eller mindre väl i olika yrkesgrupper. Inom mer prestigefyllda handelsområden lyckades societeterna, handelns motsvarighet till hantverkets skrå, åtminstone i att hålla kvinnorna borta. På samma sätt lyckades hantverk som smide, skomakeri, snickeri med detta. Den hantverkare som utövade ett yrke utan att tillhöra ett skrå kallades bönhas. Självklart var det många kvinnor som var bönhasar i skråets ögon, men inom vissa yrken fanns det många fler manliga än kvinnliga bönhasar. En annan grupp som konkurrerade med hantver- karna var adelns och kronans betjäning. Adeln och kronan kunde helt lagligt anställa hantverkare som inte löd under skrå. De yrkesgrupper som både tillverkade och sålde sina varor var enligt lagen hantverkare. De som köpte upp varor och sålde dem vidare var däremot handlare. Även om det låter som om alla typer av företagare täcks in så blev det en hel del grupper kvar. De sorterade under hall- och manufakturlagstiftningen, och utgjorde en salig blandning av olika rörelser. En stor grupp var de näringsställen som serverade mat och sprit. En annan grupp var fabriker och bruk. När kvinnor ansökte om näringstillstånd inom männens områden – burskapets handel och hantverk – avstyrkte de lokala myndigheterna ofta deras ansökningar. Det fanns emellertid möjlighet att överklaga Kvinna med eget företag – de lokala besluten hos statliga och där försökte man genomgående tillstyrka kvinnornas ansökningar. Det fanns dock näringar som var öppna för kvinnor. Gemensamt för dem var att de inte hörde till de borgerliga rörelserna, de gav alltså inte burskap, och att krav på speciell utbildning saknades. Dessutom var det myndigheterna, inte skrået eller societeten, som beslutade om vilka som skulle få tillstånd. Tillstånd skulle ges till kvinnor som var i behov av försörjning, med andra ord bara tillräckligt fattiga kvinnor. Här fanns alltså ett mönster där lokala branschorganisationer motarbetade kvinnorna medan statliga myndigheter försökte underlätta för kvinnor att försörja sig. Förenklat kan man säga att det fanns två möjligheter för en kvinna att driva rörelse i det förindustriella samhället. Antingen genom att bli änka efter en mästare, och driva rörelsen vidare så som gjorde. Eller genom att gifta sig med en riktigt lågavlönad man och därigenom bli så fattig att myndigheterna befarade att familjen skulle komma att ligga fattigförsörjningen till last. 1846 kom en ny näringslagstiftning. Den tog ringa hänsyn till kvinnornas situation. Istället var det olika borgerliga gruppers befintliga intressen som ställdes mot nya liberala idéer. Lagen bestod av två olika förordningar, en för fabriker och hant- verk och en för handel. I fabriks- och hantverksordningen fick kvinnor och män samma rättigheter. För vissa hantverk krävdes emellertid skicklighetsprov, så om en änka övertog en sådan rörelse var hon tvungen att själv avlägga provet eller att anställa en gesäll. För handelns del kvarstod däremot det manliga monopolet. Den gamla regeln att änkor fick överta och driva mannens rörelse vidare så länge hon inte gifte om sig, överlevde. Och de delar av handeln som redan tidigare varit öppna för kvinnor fortsatte att vara det även med den nya lagen. Men burskap kunde kvinnorna fortfarande inte få och burskap var fortfarande ett krav för viss handel och hantverk. Dessutom var burskapet i städerna förenat med politiska rättigheter, och de fortsatte alltså att vara ett manligt privilegium. Hantverket blev dock aldrig någon större nisch för de kvinnliga företagarna. var av dem kvinnor och siffran hade sjunkit till . Inom handeln däremot blev kvinnorna fler. av handlar- na var kvinnor och antalet växte till . Handelns stränga lagstiftning stadgade att endast små handelsrörelser var tillåtna för kvinnor. Och det var inom dem kvinnorna återfanns; som innehavare av sybehörsaffärer och mjölkaffärer bland annat. var andelen kvinnor inom handeln större än i övriga landet. var av stadens handlare kvinnor. Först släpptes hela den privata marknaden fri. Då antogs en näringslagstiftning som formellt gav kvinnor och män samma rättigheter att driva en rörelse. Men – inte de gifta kvinnorna. De blev inte myndiga och fram till dess hade mannen det ekonomiska ansvaret för sin hustru. De kvinnor som var gifta med borgare var, som framgår ovan, sysselsatta i familjens rörelse under samma premisser som jordbru- karhustrurna. De borgerliga rörelser som krävde burskap fick kvinnor inte driva. Men myndigheterna blev med tiden tvungna att dels lätta på den strikta lagstiftningen, dels bevilja enskilda undantag. Många kvinnor var nämligen gifta med män som inte kunde eller ville försörja sina familjer och då riskerade fattigförsörjningen att få ta hand om dessa kvinnor och deras barn. andra hälft började allt fler gifta kvinnor driva egna rörelser, men de var inte så många att de utgjorde ett hot mot samhällets uppb yggnad. Gifta kvinnor var ju omyndiga och löd under sina mäns målsmanskap, vilket bland annat innebar att hon inte kunde ingå en ekonomisk förbindelse utan mannens tillstånd. Om en kvinna inte kunde fullfölja en ekonomisk förbindelse som hon hade ingått, var det hennes man som var ansvarig och inte hon själv. Trots detta var det vanligt att kvinnor som drev egna rörelser skrev ekonomiska förbindelser, det kunde gälla upphandling av varor eller arrende för en rörelse. Ingen tycks ha frågat efter mannens tillstånd, och allt var frid och fröjd så länge kvinnan betalade enligt det uppgjorda kontraktet. Problemen infann sig när hon inte längre kunde betala. Fallen hamnade inför rätta där den äkta mannen ofta hävdade sin totala okunnighet om att hans hustru hade ingått ekonomiska förbindelser. Om målsägaren hade otur kunde det hela sluta med att han förlorade och inte fick någon ekonomisk ersättning. Men en kunglig dom förklarade en hustrus utgivna skuldsedlar giltiga även om mannen inte hade givit sitt bifall till dem.