sou · GLB347 · 1998-01-01 00:00:00 — Bestämmelserna i 6 kap. stiftelselagen som behandlar ändring m.m. av föreskrifter i ett stiftelseförordnande började dock tillämpas på stiftelser som bildas av eller tillsammans med offentliga organ först . Stiftelselagens huvudsakliga syfte är att säkra och kontrollera att en stiftelses ändamål uppfylls. Lagen innehåller både tvingande och disposi- tiva bestämmelser. Med dispositiva bestämmelser förstås att de gäller om stiftaren inte föreskrivit någonting annat. 5.3.2Hur bildas en stiftelse? I 1 kap. stiftelselagen finns en allmän definition av stiftelsebegreppet. För att bilda en stiftelse krävs två rättshandlingar, dels att ett stiftelseför- ordnande i form av en viljeförklaring upprättas, dels att en förmögenhets- disposition sker enligt stiftelseförordnandet, 2 §. För att en stiftelse skall bildas skall det finnas ett skriftligt förordnande (testamente, gåvobrev etc.) undertecknat av stiftaren eller stiftarna, 3 §. Stiftelseurkunden skall som minimum innehålla en förklaring att stiftaren för ett bestämt ändamål vill skapa en självständig förmögenhet. Syftet med stiftelsebildningen måste också vara att den är av varaktig natur. Om den avskilda förmögenheten skall förbrukas bildas ingen stiftelse. En stiftelses ändamål är vad stiftaren vill uppnå med stiftelsen. En full- ständig ändamålsbeskrivning för en stiftelse omfattar tre moment; syfte, verksamhetsföremål och destinatärskrets . Syftet anger inom vilket område stiftelsen skall verka eller vad stiftelsen skall verka för, t.ex. vetenskaplig forskning. Verksamhetsföremålet bestämmer närmare på vilket sätt stiftel- sen skall främja sitt syfte eller vilka medel som skall användas för att upp- nå syftet, t.ex. förvalta en viss fastighet, av avkastningen dela ut understöd eller stipendier. Destinatärskretsen anger vilka krav man måste uppfylla för att kunna få bidrag eller andra förmåner från stiftelsen, t.ex. vara be- hövande eller präst eller boende i en viss församling. En stiftelses ändamål behöver inte innehålla alla momenten. Om stiftelsen redan från början har en för liten förmögenhet för att ändamålet skall kunna verkställas eller ändamålet inte är tillräckligt bestämt eller är sådant att det inte går att verkställa är stiftelseförordnandet ogiltigt. Detta kallas ursprunglig brist och kan i allmänhet inte läkas. En förmögenhetsdispositon skall ske enligt stiftelseförordnandet. Det räcker inte att stiftaren överlämnar en på honom ställd revers eller lovar att betala årliga anslag. Egendomen måste således vara skild från stiftarens förmögenhet och skyddad från stiftarens borgenärer. Finns särskilda form- krav för överlåtelse av egendom måste dessa vara uppfyllda t.ex. bestäm- melserna i jordabalken avseende fast egendom. När egendomen överläm- nats till någon som åtagit sig att förvalta den enligt stiftelseförordnandet är stiftelsen bildad. Då får stiftelsen rättskapacitet, dvs. den kan förvärva rättigheter och skyldigheter samt föra talan inför bl.a. domstol. skall ha ett namn och ordet stiftelse skall ingå i namnet, 6 §. Det finns inget krav på att ett stiftelseförordnande måste innehålla ordet "stiftelse". Det räcker att den vilja som kommit till uttryck objektivt sett uppfyller lagens krav på stiftelsebildning. Stiftelser som bildades innan stiftelselagen trädde i kraft behöver inte ha ett skriftligt stiftelseförordnande utan det räcker att stiftelsen finns. Äldre stiftelser skall också anses som stiftelser även om stiftaren inte överlämnat egendomen utan utfärdat en skuldförbindelse eller lovat årliga anslag om de uppfyller kraven på varaktighet (jfr 3 och 4 §§ införandelagen). För- utom den allmänna definitionen av stiftelser reglerar stiftelselagen två andra typer av stiftelser, nämligen insamlingsstiftelser och kollektivavtals- stiftelser (11 kap. stiftelselagen). Pensions- och personalstiftelser regleras i lagen (1967:531) om tryg- gande av pensionsutfästelse m.m. Förmögenhetsbildningar som uppfyller kraven på att vara stiftelse kan ha andra rättsverkningar som är knutna till förmögenhetsbildningen även om stiftelselagen inte är tillämplig. Beträffande den kyrkliga egendomen, dvs. sådan egendom som regleras i 38 kap. 1 § och 2 § 3, 39 kap. 1 § samt 41 kap. 1, 23 och 24 §§ kyrkolagen (1992:300) och som är av stiftelsekaraktär gäller endast att dessa har rättskapacitet enligt 1 kap. 4 § stiftelselagen, 4 § införandelagen. Anled- ningen till undantaget var enligt prop. till stiftelselagen (prop 19913/94:9 s. 58 f) att det inte fanns något behov av att lagreglera dessa stiftelser eftersom kyrkolagen innefattar en fullt tillfredsställande reglering av för- valtningen av den egendom som finns i sådana stiftelser. Med hänsyn till att inga nya sådana stiftelser kan bildas togs inte bestämmelserna in i stiftelselagen utan i införandelagen. I lagutskottets betänkande stiftelser (1993/94:LU 12 s. 21) sägs att för s.k. kyrkostiftelser gäller i stället permutationslagen (1972:205). Denna ståndpunkt delas inte av kollegiet. Anledningen till att den kyrkliga egen- domen är undantagen från stiftelselagen är att kyrkolagen bl.a. innehåller generella permutationsbestämmelser. I 2 kap. regleras stiftelsens förvaltning. Det finns två olika former för för- valtningen av en stiftelse – egen förvaltning och anknuten förvaltning , 2 §. Med egen förvaltning avses att en eller flera fysiska personer, styrelsen, har åtagit sig att förvalta stiftelsen. Med anknuten förvaltning avses att en juridisk person, förvaltaren åtagit sig att förvalta stiftelsens egendom. Enligt stiftelselagen kan endast ett organ ansvara för stiftelsens förvaltning utåt. Ansvaret har således den som åtagit sig att förvalta egendomen. Detta innebär att ansvaret för förvaltningen inte kan vara delat. kunde ansvaret för förvaltningen vara delat mellan olika organ. Regeringen och Kammarkollegiet har i beslut om bildande av sam- fällighet ibland föreskrivit att samfälligheten skall handha stiftelsernas ekonomiska förvaltningen och att församlingen beslutar om utdelning av den disponibla avkastningen. För sådana stiftelser kan det då uppkomma komplikationer om vem som skall anses vara förvaltare enligt stiftelse- lagen och företräda stiftelsen utåt. I införandelagen har därför tagits in en bestämmelse om vem som får det yttersta ansvaret för förvaltningen i en äldre stiftelse. Om det finns ett för stiftelsen särskilt inrättat organ, styrel- sen, som ytterst ansvarar för frågor om placeringen av stiftelsens för- mögenhet, skall stiftelsen anses ha egen förvaltning. Om däremot ett organ för en juridisk person eller en statlig myndighet yttersta ansvarar för placering av stiftelsens förmögenhet skall stiftelsen anses ha anknuten förvaltning. Om samfälligheten blir förvaltare enligt införandelagen innebär detta att församlingen skall fortsätta att besluta om utdelning, men att samfälligheten kan vägra att verkställa ett beslut om utdelning, som fattas av församlingen om beslutet strider mot stiftelseförordnandet. Stiftaren får inte för stiftelser som bildas efter vara för- valtare, 19 §. eller förvaltare ansvarar för att föreskrifterna i stiftelseförordnandet följs, 3 §. Endast om föreskrifterna i stiftelseför- ordnandet strider mot någon tvingande bestämmelse i stiftelselagen skall förordnandet inte följas. (1993/94:9) stiftelser s. 117 är det vid anknuten förvaltning ytterst ett åliggande för förvaltarens högsta verk- ställande organ att se till att stiftelseförordnandet efterlevs. I en kyrklig kommun är detta kyrkorådet. Förvaltaren kan delegera vissa förvalt- ninguppgifter på andra organ men aldrig delegera bort ansvaret för stiftel- sens förvaltning. Ett uppdrag som förvaltare upphör om förvaltaren anmäler det hos till- synsmyndigheten och, om det går, hos den som utsett förvaltaren, 19 §. skall förordna ny förvaltare, 9 kap. 8 §. Stiftarens placeringsregler skall följas. Om det saknas placeringsregler i stiftelseförordnandet svarar styrelsen eller förvaltaren för att förmögen- heten är godtagbart placerad, 4 §. s. 68 och 121 f. sägs att be- dömningen om en viss placering skall anses vara godtagbar skall ske med utgångspunkt från ett helhetsperspektiv under hänsynstagande till flera ekonomiska faktorer. En sådan faktor är säkerheten i form av tr ygghet mot nominella förluster och en annan skyddet mot att kapitalet urholkas genom inflation. Andra faktorer är att förmögenheten dels skall ge avkastning, dels skall nå en real värdestegring, dels kunna omplaceras utan större tidsutdräkt. Ingen av dessa faktorer skall prioriteras framför den andra. Eftersom styrelsen eller förvaltaren svarar för att förmögenheten är god- tagbart placerad så skall vad som är godtagbart placerat bedömas med hänsyn till den ekonomisk kunskap som finns i styrelsen eller i förvalta- rens högsta verkställande organ. Styrelsen eller förvaltaren ansvarar således för att det finns nödvändig kunskap om förmögenhetsförvaltning. får placera sin förmögenhet gemensamt med andra stiftelser om det inte finns hinder för detta i stiftelseförordnandet, 5 §. Även om samförvaltning är tillåten beträffande förmögenheten måste stiftelserna särredovisas. får inte låna ut pengar till bl.a. stiftaren eller förvaltaren eller styrelseledamöter eller vissa närstående personer till dessa, 6 §. Låne- förbudet innebär att förvaltaren inte får sammanblanda stiftelseförmögen- heten med förvaltarens egna medel. Detta följer också av lagen (1944:181) om redovisningsmedel, som inte enbart omfattar stiftelser utan även andra fall där redovisningsplikt föreligger. Denna lag påverkas inte av stiftelse- lagen utan gäller fortfarande. Det finns vidare regler om firmateckning, jäv, protokollföring, beslut- förhet m.m. En styrelseledamot och förvaltaren har rätt till skäligt arvode om inte annat har föreskrivits i stiftelseförordnandet, 15 och 22 §§. I 3 kap. har intagits tvingande regler om bokföringsskyldighet och års- redovisning. som utövar näringsverksamhet eller har tillgångar värda mer än tio basbelopp eller är en insamlingsstiftelse eller har bildats av eller tillsammans med staten, en kommun, ett landsting eller en kyrklig kommun är bokföringsskyldig och skall upprätta årsredovisning, 1, 2 och 7 §§ och 11 kap 2 §. Stiftelser som är bokföringsskyldiga skall för all verksamhet följa bokföringslagens (1976:125) bestämmelser, 4 §. Års- redovisningen består av resultat- och balansräkning samt en förvaltnings- berättelse. Vid bokföringen skall följas god redovisningssed, 8 §. Årsredo- visningen skall lämnas till revisorn senast efter räkenskaps- årets utgång. Senast efter räkenskapsårets utgång skall en årsredovisningshandling som påtecknats av revisorerna sändas till till- synsmyndigheten. För stiftelser som har en mer begränsad tillsyn gäller att årsredovisningen skall hållas offentlig. som inte är bokföringsskyldig skall fortlöpande föra räken- skaper och sammanställa dessa så att tillgångar och skulder samt inkomster och utgifter framgår, 5 §. Räkenskaperna skall hållas ordnade och betryggade . skall ha minst en revisor, 4 kap. 1 §. skyldig att upprätta en årsredovisning skall minst en revisor vara auktoriserad eller godkänd, 4 kap. 4 §. Om stiftelsen har tillgångar som överstiger 1 000 basbelopp skall revisorn vara auktoriserad. 5.3.7Bestämmelser till skydd för stiftelsens ändamål Enligt 5 kap. kan styrelseledamöter, förvaltaren och revisorn bli skade- ståndsskyldiga om de uppsåtligen eller av oaktsamhet orsakar stiftelsen ekonomisk skada då de fullgör sitt uppdrag. Här regleras också frågor om vilka som kan föra skadeståndstalan och när en sådan talan preskriberas. I 6 kap. regleras när och hur bestämmelserna i stiftelseförordnandet kan ändras eller upphävas eller i särskilt fall åsidosättas. Innehåller ett stiftelseförordnande ett ändringsförbehåll kan detta i vissa fall vara giltigt. Detta gäller för äldre stiftelser även om någon annan än styrelsen eller för- valtaren skall besluta om ändringen, 10 § införandelagen. Ändamålet för äldre stiftelser får bara ändras om ändringsrätten gjorts beroende av en händelse som beslutfattaren inte råder över. Ändringsförbehåll som med- delats efter lagens ikraftträdande är bara giltiga om det uttryckligen före- skrivs att styrelsen eller förvaltaren får ändra bestämmelse som inte avser ändamålet utan myndighets tillstånd, 6 kap. 3 §. En föreskrift i stiftelseför- ordnandet som ger någon annan än styrelsen eller förvaltaren rätt att besluta om ändring är ogiltig avseende ändringsförbehåll som meddelats efter lagens ikraftträdande. Om ett giltigt ändringsförbehåll saknas krävs Kammarkollegiets till- stånd för att stiftelsens styrelse eller förvaltare skall få ändra, upphäva eller i särskilt fall åsidosätta vissa i lagen uppräknade föreskrifter som avser bl.a. stiftelsens ändamål, placeringsregler, förvaltningsform, hur sty- relsen utses och beslutförhet, räkenskaper, revision, 6 kap. 1 §. Styrelsen eller förvaltaren får besluta om ändring av bestämmelser i stiftelseför- ordnandet som rör andra frågor än de som uppräknas, 6 kap. 3 §. Om styrelsen eller förvaltaren beslutat om ändring av sådana föreskrifter eller med stöd av ett giltigt ändringsförbehåll skall detta anmälas till tillsyns- myndigheten. Sådana beslut får börja tillämpas efter anmälan inlämnats till tillsynsmyndigheten. kan förbjuda sty- relsen eller förvaltaren att tillämpa beslutet om det strider mot stiftelse- lagen. Förutsättningen för att en bestämmelse skall få ändras är att det inträffat sådana ändrade förhållanden att föreskriften kan följas eller har blivit uppenbart onyttig eller uppenbart stridande mot stiftarens avsikter eller om det finns andra särskilda skäl. Vid ändring av en föreskrift som avser stiftelsens ändamål skall vad som kan antas ha varit stiftarens avsikt beaktas så långt som möjligt. Det krävs kollegiets tillstånd för att få förbruka en stiftelses kapital, om stiftelsen bara får dela ut avkastningen. Enligt 6 kap. ges möjlighet att utan kollegiets tillstånd under vissa förutsättningar få förbruka äldre stiftelser med ringa kapital (under ett basbelopp), 5 §. I 7 kap. finns tvingande regler om likvidation för näringsdrivande stiftelser. Ett alternativ till att få förbruka en stiftelses tillgångar kan vara att lägga samman stiftelsens tillgångar med en eller flera andra stiftelser till en ny stiftelse, en s.k. samstiftelse. För att bilda en samstiftelse krävs kollegiets tillstånd att upphäva stiftelseförordnandet för de stiftelser vars kapital skall bilda den nya stiftelsen. När stiftelsernas skulder är betalda och tillgångarna lagts till den nya stiftelsen är de äldre stiftelser upplösta. En förutsättning för att kollegiet skall kunna medge detta är att sökanden uppvisar ett stiftelseförordnande för samstiftelsen enligt reglerna i 1 kap. 2 §. Av stiftelseförordnande skall framgå att samstiftelsen har ett ändamål som omfattar de äldre stiftelsernas ändamål. För en sådan åtgärd krävs bl.a. att stiftelserna skall ha mycket närliggande ändamål, har verkat och att stiftelsernas tillgångar inte är för stora. Normalt får tillgångarna inte överstiga tio basbelopp. Skälet till att bilda en sådan samstiftelse är ofta att de belopp som utdelas är små och att de administrativa kostnaderna är höga. Effekten av en samfondsbildning skall således bli att ändamålet kan tillgodoses bättre och att förvaltningen blir mer rationell. Enligt kollegiets praxis krävs därför att ju större kapital en stiftelse har desto starkare andra skäl. Då räcker inte enbart rationaliseringsskäl för att stiftelserna skall få läggas samman. Alla stiftelser står numera under tillsyn. Tillsynen är dock mer eller mindre omfattande, 9 kap. Tillsynen innefattar inte bara kontroll och därav föranledda ingripanden utan även service till stiftelserna. Tillsyns- myndighet är i det län där stiftelsens styrelse eller förvaltaren har sitt säte om inte Kammarkollegiet beslutat om annan myndighet (9 kap. 1 § stiftelselagen och 18 § stiftelseförordningen [1995:1280]). Tillsynen är begränsad för stiftelser som bildats av och tillsammans med staten, en kommun, ett landsting eller en kyrklig kommun, stiftelser som förvaltas av en statlig myndighet samt stiftelser där stiftaren enligt förordnandet undantagit stiftelsen från tillsyn och den inte driver närings- verksamhet. Insamlingstiftelser har alltid den mer omfattande tillsynen. Den begränsade tillsynen innebär i huvudsak att tillsynsmyndigheten får ingripa om stiftelsen saknar namn, behörig revisor, inte upprättat års- redovisning, inte hållit årsredovisningen offentlig. För övriga stiftelser är tillsynen mer omfattande. Den varierar dock beroende på om stiftelsen är årsredovisningsskyldig eller inte. Den nor- mala tillsynen innefattar en skyldighet för tillsynsmyndigheten att ingripa om förvaltningen inte sköts enligt stiftelseförordnandet eller stiftelselagen. För att fullgöra detta har tillsynsmyndigheten bl.a. rätt att begära in hand- lingar eller företa inspektion. kan också förelägga med vite styrelseledamot eller förvaltaren att fullgöra sitt uppdrag eller rätta ett beslut, förbjuda styrelseledamot eller förvaltaren att verkställa ett beslut, tills vidare entlediga styrelseledamot eller förvaltare och väcka talan om skadestånd. har även andra uppgifter enligt lagen. Tillsyns- myndigheten kan förordna om en ny styrelseledamot för en stiftelse med egen förvaltning om det behövs för att stiftelsen skall vara beslutför, 9 kap. 7 §. Vidare kan tillsynsmyndigheten förordna om ny förvaltare om stiftelsen saknar förvaltare, 9 kap. 8 §. som är årsredovisningsskyldig skall vara registrerad hos i det län där stiftelsens styrelse eller förvaltare har sitt säte. Hos länsstyrelserna finns blanketter på vilka anmälan skall ske. För tillsyn och registrering utgår avgifter. I tryckfrihetsförordningen stadgas om medborgarnas rätt att ta del av allmänna handlingar, 2 kap. 1 §. Enligt tryckfrihetsförordningen gäller detta handlingar som inkommit till myndighet. Med myndighet likställs , kyrkomötet och beslutande församling. Enligt sekretesslagen (1980:100) skall vad som föreskrivs i tryckfrihetsförord- ningen om rätt att ta del av allmänna handlingar gälla bl.a. stiftelser som kommuner eller landsting har ett rättsligt bestämmande inflytande över, 1 kap. 9 §. Det är stiftelser där kommunen eller utser mer än hälften av ledamöterna i styrelsen. För övriga stiftelser gäller inte offentlighetsprincipen. För stiftelser som är årsredovisningsskyldiga gäller som tidigare nämnts att årsredovis- ningen är offentlig. Det finns ingenting som hindrar att en stiftare föreskriver i stiftelseförordnandet att grunderna för bestämmelserna om allmän handling i sekretesslagen skall gälla för stiftelsen. Även en förvaltare eller en styrelse kan besluta att ge ut handlingarna som om de var allmänna om det inte finns några bestämmelser i stiftelseförordnandet som förbjuder detta. 5.5Generella permutationsbeslut genom lag Med generella permutationsbeslut avses här beslut, som omfattar ändring av föreskrifter i stiftelseförordnandena för alla stiftelser varom fråga är, utan att prövning har gjorts i det enskilda fallet. Stora delar av den specialreglerade kyrkliga egendomen utgör stiftelse- egendom. Beträffande denna egendom har fattats många generella permu- tationsbeslut genom lagstiftning. Genom en ecklesiastik boställsordning ändrades bestämmelserna för prästboställena. Dessa hade tidigare förvaltats och bebotts av prästerna. Boställenas skog skulle bl.a. förvaltas av skogsstaten och avkastningen inlevererades till kyrkofonden. kom en ny ecklesiastik boställsordning då förvaltningen av löneboställena flyttades över till pastoraten. kom en lag om förvaltning av kyrklig jord. Förvaltningen av löneboställenas skog flyttades till stifts- nämnderna. I lagen fanns bestämmelser om när sådan egendom får säljas eller köpas. Kammarkollegiet eller regeringen prövade sådana ärenden och likaså om användningen av försäljningsmedlen. De skulle fonderas. Den nuvarande lagstiftningen i 38, 39, 41 och 42 kap. kyrkolagen och tidigare lagstiftning om den specialreglerade egendomen får, som tidi- gare nämnts, anses ha karaktär av legal generell permutation. Detsamma gäller övergångsbestämmelserna till kyrkolagen och till äldre lagstiftning. Genom lagstiftningen har förvaltningen flyttats och stiftelseegendomens Lagstiftningen är nu utformad som ett medgivande till försäljning under bestämda förutsättningar. Generella permutationsbeslut har även skett i annan lagstiftning. Enligt punkten 13 i övergångsbestämmelserna till församlingslagen (1988:130) skulle förvaltningen av stiftelser som skulle tillgodose sådana ändamål som pastoratssamfälligheten genom församlingslagens bestämmelser skulle sköta överlämnas från församlingarna till pastoratssamfälligheten. 6Vad händer vid relationsändringen? –Introduktion och problemanalys Vårt utredningsuppdrag utgår ifrån ett principbeslut om ändrade relationer mellan staten och (prop. 1995/96:80, bet. 1995/96: KU 12, rskr. 1995/96:84). Principbeslutet innehåller de viktiga grunderna för en reform och anger den huvudsakliga inriktningen, men den nu pågående utredningsprocessen behandlar de konkreta följderna, alla detaljfrågor och genomförandet. För att kunna ta ställning till olika frågor inom ramen för utredningsuppdraget behöver man göra sig en bild av vad som kommer att hända när reformen genomförs – hur formella och praktiska verklighet förändras. Enligt principbeslutet skall den kyrkliga egendomen efter en relations- ändring stå till förfogande. Hur detta skall ske är den egentliga utredningsuppgiften i vårt uppdrag. Uppgiften kräver att man analyserar olika rättsliga förhållanden som kommer att råda när reformen har genomförts, t.ex. i vilka former egendom kan ägas och förvaltas. Det medför betydande svårigheter att under ett pågående omfattande utredningsarbete försöka fånga in någon sorts slutresultat av utredandet och en tänkt genomförandeprocess. Utredningsfasen präglas dessutom av ett komplicerat samspel mellan statliga och kyrkliga utredningar. Kammar- kollegiet har ändå ansett det nödvändigt att redovisa ett antal utgångs- punkter, vissa tolkningar av principbeslutet och ett antal gjorda antagan- den, som på olika sätt har varit styrande för vårt utredningsarbete och för dess resultat. Följande element i reformen och omständigheter i reformprocessen har lagts till grund för vårt arbete att finna lösningar på frågan om disposition av den kyrkliga egendomen . ·Lagarna: Den nuvarande lagstiftningen om , framför allt kyrkolag, försvinner och ersätts av en ramlag, lagen om . Inom den ram som lagen ger skall själv bestämma om sina egna förhållanden. Direktiven anger att det kan finnas lagstiftning om egendomen i lagen om . Kammarkollegiet har utgått ifrån att den lagstiftningen av principiella skäl inte kan vara särskilt omfattande eller detaljerad och också att det inte skall finnas någon särskild lagstiftning i övrigt om den kyrkliga 116 Vad händer vid relationsändringen? En viktig fråga blir därför vilka regler som skall styra egendomsförvaltningen när lagarna försvinner. ·Organisationen: Församlingar och samfälligheter finns kvar, men är inte längre kommuner. Trossamfundet tillskapas som nytt rättssubjekt med den nya associationsformen trossamfund. Församlingar, samfälligheter och stift är självständiga enheter inom trossamfundets ram på det sätt som anges i lagen om . Samtliga enheter kan, liksom trossamfundet självt, självständigt äga och förvalta egendom. Frågan om hur egendomen skall stå till kyrkans förfogande inbegriper också på vilken plats i organisationen olika befogenheter finns. ·Normgivningen: Kyrkomötets på regeringsformen grundade norm- givningskompetens försvinner. I stället kommer kyrkomötet att, i enlig- het med bestämmelser i om , som högsta be- slutande organ inom trossamfundet kunna fatta beslut som är bindande för enheterna inom . På detta sätt kommer man t.ex. att kunna ersätta stora delar av kyrkolag med en inomkyrkligt bindande kyrkoordning.