sou · GLB379 · 1998-01-01 00:00:00 — Det har vidare framhållits att försäkringsbolagen på livförsäk- ringsområdet tillämpar olika och delvis komplicerade principer för beräkningen av mäklarens provision, vilket medför att en vanlig försäkringskund har svårt att göra en meningsfull jämförelse mellan de olika försäkringsalternativen. Kunden påstås därför ha små möjligheter att kontrollera om mäklaren har styrts av provi- sionsvillkoren vid valet av försäkring. Det har också hävdats att även om det skulle finnas tillräckliga skäl att införa en skärpt informationsplikt i fråga om försäkringar åt konsumenter, så saknas skäl för att skärpa kravet när det gäller andra försäkringskunder. Det har sålunda framhållits att ett lagkrav är helt onödigt beträffande företagskunder eftersom dessa känner till vilka provisionssatser som gäller. För egen del anser jag att de skäl från principiella och praktiska utgångspunkter som i det föregående redovisats till stöd för ett skärpt informationskrav för mäklarna vad avser provisionssatserna väger tungt. Jag är beredd att hålla med FVK om att något lagkrav om skyldighet att upplysa kunden om provisionssatserna i de olika försäkringsalternativen inte borde behövas. En sådan skyldighet förelåg enligt kommittén som en följd av kravet på god försäk- ringssed. Jag är däremot inte övertygad om riktigheten i vad som anfördes i mäklarpropositionen (a. prop. s. 24) om att en sådan skyldighet inte skulle kunna vara ett verksamt hinder för en mäklare som avsiktligt föreslår sin uppdragsgivare en mindre förmånlig lösning för att själv få en högre provision. Enligt min mening bör utgångspunkten därför vara att full öppenhet beträffande betalningen för tjänsten skall tillämpas mot den kund som köper en förmedlingstjänst av en försäkrings- mäklare. Endast om starka skäl talar mot en sådan ordning bör man avstå från ett krav på att mäklaren som ett naturligt inslag i sitt bistånd åt en kund informerar honom om de olika provisioner som försäkringsbolagen är beredda att betala. En av de invändningar som anförts mot ett skärpt informationskrav tar närmast sikte på livförsäkringsområdet och innebär ett ifrågasättande av det meningsfulla i att försäkringskunderna informeras om ett antal olika mer eller mindre komplicerade provisionsvillkor. Jag vill med anledning härav betona att det redan med nuvarande skyldighet att på begäran informera om provisionen inte är godtagbart att försäkringsbolagen och mäklarna tillämpar provisionsregler som inte på ett någorlunda enkelt sätt kan förklaras för försäkrings- tagarna. Jag förutsätter sålunda att försäkringsbolagen under överinseende ser till att försäkringskunderna kan få en sådan presentation av provisionen att han har möjlighet att jämföra villkoren enligt olika offerter. Vad gäller invändningen att det genom ett skärpt informations- krav beträffande mäklarprovisionen uppkommer en snedvridning i konkurrenshänseende eftersom motsvarande informationskrav inte ställs på bolagets egna säljare, vill jag anföra följande. Denna invändning berör i hög grad även en annan aspekt på infor- mationen vid försäljning av försäkringar, särskilt livförsäkringar med sparandeinslag, nämligen ett välmotiverat krav från försäk- ringskunderna att få full information om hur försäkringsgivarna använder de som betalas för en viss produkt. Det kan förutses att intresset därvidlag från kundernas sida kommer att öka när försäkringsbolagen genom de förslag som övervägs i får större möjligheter att konkurrera på livförsäk- ringsområdet. Även om det enligt vad förut sagts finns särskilda motiv för att en mäklare redovisar sina provisionsalternativ för en kund, är jag benägen att hålla med om att det finns ett visst samband mellan de olika informationsfrågorna. Om ett skärpt informationskrav för mäklarna införs bör det därför också leda till att det görs en översyn av de krav som ställs på försäkringsbolagens information vid försäljningen av försäkringar. Mot bakgrund av vad jag nu sagt anser jag att ett skärpt krav vad avser informationsplikten bör införas. En förklaring att god försäkringssed kräver viss informationsskyldighet är inte till- räckligt. Det bör i stället direkt av lagen framgå vad som gäller. Vad gäller utformningen av kravet kan två alternativ övervägas, antingen en skyldighet för mäklaren att lämna informationen eller en skyldighet att informera kunden om att han har rätt att begära besked om provisionssatserna. Vid förmedling till enskilda kon- sumenter och då särskilt på livförsäkringsområdet med de investeringsmoment som ofta ingår i denna typ av försäkring kan det i och för sig finnas starkare skäl för en regel av innebörd att upplysning om ersättningens storlek alltid skall lämnas. Det skulle därför kunna övervägas att ha strängare informationskrav på kon- sumentförsäkringsområdet än vid företagsförsäkring. Som framgått har det från företagshåll dock framförts önskemål om en upplys- ningsplikt även när det gäller företagsförsäkring. Jag har slutligen stannat för att förorda att det införs en enhetlig regel av innebörd att uppdragsgivaren alltid skall informeras om provisionsvillkoren i de olika försäkringsalternativen. Regeln bör vara tvingande i konsumentförhållanden och i övrigt dispositiv. Parterna kan alltså i de dispositiva fallen överenskomma om att upplysning om provi- sionens storlek inte skall lämnas. Jag vill härefter ta upp några särskilda problem som upp- märksammats under utredningens gång. En fråga gäller använd- ningen av s.k. tröskelprovision. Denna typ av provision innebär att provisionssatsen blir högre om mäklaren förmedlar en viss volym till bolaget. Sådana provisionsvillkor kan leda till att de enskilda försäkringstagarnas intresse att få bästa möjliga försäkring får stå tillbaka för mäklarens ambition att uppnå det av försäkringsgivaren satta prestationsantalet försäkringar. kan det finnas rationella skäl för en upptrappning av provisionen, nämligen om det svarar mot en kostnadsminskning hos bolaget. Det bör vara en uppgift för att granska provisionsvillkorens utformning mot bakgrund av kravet att en mäklare skall vara oberoende av försäkringsgivarintressen. Det är en självklarhet att ett försäkringsbolag och en mäklare inte får vidta arrangemang som i praktiken mer eller mindre binder upp en mäklare till det bolaget. Med anledning av vad som antytts i uppgifter som från mäklarhåll lämnats till utredningen vill jag framhålla att det självfallet inte heller kan godtas att ett försäkringsbolag – som förutsättning för att meddela ansvarsförsäkring åt en mäklare – ställer krav på att mäklaren skall kanalisera en viss volym försäkringar till bolaget. En fråga som i sammanhanget också bör beröras avser den diskussion som uppkommit huruvida statens, kommuners med fleras anlitandet av en försäkringsmäklare skall föregås av offentlig upphandling. I ett informationsblad som utges av angavs att nämnden ansåg att försäkrings- mäklare borde upphandlas som konsulter (se NOU Info ). Beträffande ersättningen till konsulten ansåg nämnden att det kan ifrågasättas om det är lämpligt att konsulten får provision av försäkringsgivaren i samband med offentlig upphandling. Enligt nämnden skulle ett alternativ vara att konsulten får betalt av försäkringstagaren och att i stället försäkringspremierna sänks med motsvarande provisionsersättningen. Nämnden framhöll att där- igenom skulle måhända undanröjas den misstänksamhet som kan finnas att konsulten förordar det försäkringsbolag med vilket han förhandlat fram de bästa personliga villkoren. Svenska försäkringsmäklares förening kritiserade i en skrivelse till nämnden dess uttalande om att det kunde ifrågasättas om det är lämpligt att en försäkringsmäklare får provision av försäkrings- bolaget i samband med offentlig upphandling. I sin svarsskrivelse till föreningen framhöll nämnden att av lagen (1992:1528) om offentlig upphandling följer att anlitande av försäkringsmäklare skall föregås av upphandling samt att vid upphandlingen av försäkringstjänster värdet av upphandlings- kontraktet skall beräknas med utgångspunkt i premiebeloppet. Problemet blir då enligt nämnden att upphandla mäklare i kon- kurrens eftersom man inte kan känna till vilken premie som skall erläggas förrän upphandlingen är avslutad. Nämnden gjorde ingen ändring i det tidigare uttalandet. För egen del vill jag framhålla att för det fall upphandling av försäkringsmäklare eller försäkringskonsult skall ske i särskild ordning, vilket uppgetts följa av lagstiftningen på området, så torde det inte finnas någon annan möjlighet än att valet av mäklare måste grundas på bl.a. det arvode som de olika anbudsgivande mäklarna begär för uppdraget. För det fall provision vid upphandlingen av försäkringstjänsten ändå utbetalas av försäkringsgivaren kan denna ersättning tillfalla försäkringstagaren som returprovision. I det föregående har erinrats om att i propositionen om försäkringsmäklare gavs klartecken för användning av returpro- vision. Föredraganden fann sålunda – i motsats till FVK – att det inte förelåg någon risk för osunda företeelser i samband med användning av returprovision. Jag har under utredningens arbete inte funnit skäl för någon annan bedömning. I ett avseende vill jag dock peka på en företeelse som enligt uppgift förekommit bl.a. i samband med offentlig upphandling och som enligt min mening framstår som icke godtagbar. Det lär ha förekommit att överens- kommelse träffats om att den returprovison som skall överlämnas av mäklaren skall utbetalas inte till försäkringstagaren, t.ex. en kommun, som en minskning av premien utan till någon annan. Mottagare av returprovisionen bör självfallet vara försäkrings- tagaren. Mäklaren bör alltså inte medverka till arrangemang som innebär att returprovisonen tillfaller annan än försäkringstagaren eller, när det gäller kommuner, organisationer m.fl., till en annan resultatansvarig enhet hos försäkringstagaren än den som har anlitat mäklaren. Det är en självklarhet att en mäklare inte får medverka vid olagliga förfaranden i syfte att undandra medel från beskattning. 12Informationsskyldighet vid konsumentförsäkring m.m. Försäkringsmäklaren skall se till att uppdragsgivaren får den information som en försäkringsgivare enligt 5 § och 6 § första stycket konsumentförsäkringslagen (1980:38), KFL, är skyldig att lämna i samband med att en försäkring tecknas (12 § FML). KFL är tillämplig på de vanligaste skadeförsäkringar som tecknas av konsumenter för huvudsakligen enskilt bruk (hem-, villa-, fritids- hus-, rese-, båt- samt trafik- eller annan motorfordonsförsäkring). Utanför KFL:s tillämpningsområde faller livförsäkringar och fristående olycksfalls- och sjukförsäkringar. Däremot omfattas de personförsäkringsmoment, f.n. olycksfallsförsäkring och läkekost- nadsförsäkring, som kan ingå i en konsumentförsäkring. Enligt 5 § KFL skall innan en försäkring tecknas försäkrings- bolaget lämna den information om sina och andra försäkringsvillkor som konsumenten behöver för att kunna bedöma kostnaden och omfattningen av försäkringen (s.k. förköpsinfor- mation). Informationen skall utformas så att den underlättar valet av försäkringsform. Information behöver inte lämnas om konsu- menten förklarar att han avstår från den eller om det möter särskilt hinder. Enligt 6 § första stycket KFL skall försäkringsbolaget sedan försäkringen har tecknats, om det inte har skett tidigare, i skriftlig form lämna försäkringstagaren tydlig information om sådana försäkringsvillkor som innebär viktigare begränsning av försäkringens omfattning i förhållande till vad konsumenter i allmänhet har anledning att räkna med. Mäklaren har inte något uttryckligt ansvar för den övriga information som försäkringsbolaget skall lämna enligt 6 § andra och tredje styckena och 7 § KFL. Sistnämnda bestämmelser tar sikte på information som skall lämnas och i samband med förnyelse av försäkring. När det gäller omfattningen av den information som skall lämnas är det inte bara ordalydelsen i KFL som är avgörande. Också avgöranden och överenskommelser mellan försäkringsbranschen å den ena sidan och och Konsument- verket och (numera ) å den andra har betydelse för informationsskyldighetens omfattning (prop. 1988/89:136 s. 38). Bestämmelserna i både 12 § FML och 5-7 §§ KFL är av näringsrättsligt slag. Underlåtenhet att lämna den angivna informationen kan medföra sanktioner enligt marknadsförings- lagen. Ett civilrättsligt ansvar följer inte av dessa regler men anses följa av allmänna avtalsrättsliga regler. En mäklare som försummar informationsplikten kan dessutom ådra sig ett civilrättsligt ansvar på grund av bestämmelserna i 13 och 14 §§ FML. I mäklarens allmänna skyldighet enligt 13 § att utföra sitt uppdrag omsorgsfullt och med iakttagande av god mäklarsed ligger nämligen en allmän rådgivnings- och upplysningsskyldighet. Omfattningen av denna skyldighet kan variera beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. I konsumentförhållanden anses mäklaren vara skyldig att lämna uppdragsgivaren viss allmän information om t.ex. vilka ekonomiska åtaganden som en livförsäkring medför och konse- kvenserna av att en sådan försäkring annulleras (se prop. 1988/89:136 s. 38 f). Bestämmelsen i 13 § är tvingande i konsumentförhållanden (se 2 §). Mäklarens ansvar för information till försäkringstagaren är således mer långtgående än som framgår av 12 § FML sammanställd med 5 § och 6 § första stycket KFL. En försummelse att lämna nödvändig information till uppdrags- givaren kan, med hänsyn till att en informationsskyldighet anses följa av själva uppdraget, innebära att mäklaren blir skadestånds- skyldig enligt 14 § (prop. 1988/89:136 s. 38). Det har i praxis förekommit ett fall, som gällde företagsförsäkring, där en mäklare, som hade fullmakt från försäkringstagarna (två bolag), blev skadeståndsskyldig när han försummade att informera försäkrings- tagarna om vad de hade att iaktta i fråga om premiebetalning för att undvika att försäkringsskyddet upphörde (se NJA 1992 s. 122). Mäklarens ansvar för informationen enligt 12 § FML innebär inte att han själv måste lämna informationen till uppdragsgivaren. Om han inte lämnar informationen själv, är han dock skyldig att förvissa sig om att försäkringsbolaget lämnar informationen direkt till försäkringstagaren. Försäkringsbolaget och mäklaren måste alltså komma överens om vem av dem som skall lämna informationen till försäkringstagaren (prop. 1988/89:136 s. 38). Det har ifrågasatts om detta i praktiken kan medföra risk för att informationen på grund av bristande överenskommelse mellan försäkringsbolaget och mäklaren inte alls kommer försäkrings- tagaren tillhanda. Försäkringsavtalslagen (1927:77), FAL, som reglerar andra försäkringar än konsumentförsäkringar, innehåller inte några regler om försäkringsbolagets informationsskyldighet. Som en följd av det pågående arbetet med en ny försäkringsavtalslag kan informa- tionsregler komma att införas (se nedan). Avsikten var att de informationsregler som finns i EG:s tredje skade- respektive livförsäkringsdirektiv skulla tas in i den nya försäkringsavtalslagen (se Ds 1993:39 s. 289). Eftersom arbetet med den dragit ut har i stället i 7 kap. 19 § andra stycket försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL, föreskrivits att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela de närmare föreskrifter om vilken information som ett försäkringsbolag skall lämna till försäkringstagarna och till den som avser att teckna en försäkring i bolaget. I försäkringsrörelseförordningen har rege- ringen bemyndigat att meddela sådana före- skrifter. Eftersom informationskraven har näringsrättslig karaktär har det inte ansetts möta några hinder att de regleras genom förordning eller föreskrifter i stället för genom lag. Med stöd av bemyndigandet har inspektionen utfärdat dels föreskrifter och allmänna råd om information rörande livförsäkring samt sjuk- och olycksfallsförsäkring som meddelats som tillägg till sådan försäkring (FFFS 1995:30), dels föreskrifter om information avseende skadeförsäkring (FFFS 1995:32). I inspektionens allmänna råd angående god försäkringsmäklarsed (FFFS 1995:52) finns också en del regler om mäklarens informationsansvar. Enligt föreskrifterna i FFFS 1995:32 om information avseende skadeförsäkring skall innan försäkringsavtalet ingås information lämnas om vilket lands lag som skall tillämpas på försäkrings- avtalet, hur tvister och klagomål skall hanteras samt fullständig adress till försäkringsbolagets huvudkontor. Innan ett försäkringsavtal om en livförsäkring eller visst tillägg till sådan försäkring ingås skall enligt inspektionens föreskrifter i FFFS 1995:30 information lämnas om bland annat de förmåner och optioner som följer av försäkringen, avtalets löptid, vilka på- följder som kan bli aktuella vid oriktig uppgift respektive utebliven premiebetalning, de villkor som gäller för premiebetalning, principer för hur återbäring beräknas och fördelas, regler för beräkning av återköpsvärde och fribrevsvärde, rätten att säga upp försäkringsavtalet, huvuddragen av de skatteregler som gäller för aktuell försäkringstyp, sättet för handläggning av klagomål och tvister, tillämplig lag samt – i förekommande fall – de värdepappersfonder till vilka förmånerna kan knytas och fondens huvudsakliga placeringsinriktning. Under försäkringsavtalets löptid skall vidare viss ytterligare information lämnas. Skyldigheten att informera åvilar i första hand försäkrings- givaren. Enligt föreskrifterna får försäkringsgivaren, när försäk- ringstagaren företräds av en försäkringsmäklare, i stället erbjuda informationen till försäkringsmäklaren. Det ankommer därefter på mäklaren att se till att informationen kommer försäkringstagaren tillhanda. Även inspektionens allmänna råd (FFFS 1995:52) innehåller bestämmelser om informationen från mäklaren till kunden. Det anges där att mäklaren bör förmedla informationen mellan kunden och försäkringsgivaren snabbt och koncist och att information om förhållanden hos kunder och försäkringsgivare inte obehörigen får röjas (1 kap. 2 § andra stycket). Vidare anges att mäklaren, i fråga om försäkringar till konsumenter, även bör redogöra för vilka kostnader som belastar och har belastat kundens befintliga för- säkringsskydd och vilka kostnader som det föreslagna försäk- ringsskyddet kommer att medföra. Det angivna bör särskilt iakttas i en situation där mäklaren föreslår kunden att byta försäkring till en försäkring av likartat slag eller att avbryta en försäkring där en stor del av kostnaderna belastat försäkringen i inledningsskedet. Redan vid försäkringsmäklarlagens tillkomst angavs att Försäk- ringsrättskommitténs arbete kunde förväntas leda till att en informationsskyldighet för försäkringsgivaren infördes även på personförsäkringens och företagsförsäkringens områden. Det kunde därför bli aktuellt att senare komplettera bestämmelsen i 12 § om mäklarens ansvar för informationen enligt konsument- försäkringslagen (prop. 1988/89:136 s. 24 och 38). lämnade i sina betänkanden Person- försäkringslag (SOU 1986:56) och Skadeförsäkringslag (SOU 1989:88) förslag till hur information till försäkringstagaren skall lämnas i samband med att en person- eller en skadeförsäkring, däribland företagsförsäkring, tecknas samt vilken informations- skyldighet som skall åvila försäkringsgivaren under försäk- ringstiden. Kommittén föreslog beträffande försäkringsmäklarlagen endast en följdändring på så sätt att i 12 § skulle tas in en generell hänvisning till de föreslagna nya lagarna, skadeförsäkringslagen och personförsäkringslagen. I specialmotiveringen till följdänd- ringen anfördes att informationsreglerna i skadeförsäkringslagen är ganska ingående vad gäller förhållandena men att skäl saknades att låta också dessa bestämmelser omfattas av mäklarens informationsansvar (SOU 1989:88 s. 404). Skälet till denna begränsning var, enligt motiven, mäklarlagens tillämpnings- område, att den tar sikte på förmedlingen som sådan. Det som sker sedan försäkringen är placerad skulle alltså, som motiven måste förstås, inte vara mäklarverksamhet och därmed inte falla under FML:s tillämpningsområde. Med anledning av den snabba utvecklingen på försäk- ringsrättens område kunde båda betän- kanden inte utan vidare läggas till grund för lagstiftning. Inom utarbetades därför en promemoria Ny försäk- ringsavtalslag (Ds 1993:39), som ligger till grund för det pågående arbetet med en lagrådsremiss. I promemorian föreslås att försäkringsavtalslag och KFL ersätts med en ny försäkringsavtalslag. Regler om informa- tionsskyldighet finns för skadeförsäkringarnas del i lagförslagets 2 kap. och för personförsäkringarnas del i förslagets 11 kap. Förslaget innebär i korthet följande. Vid skadeförsäkring skall försäkringsbolaget, innan en försäkring meddelas, lämna information som är utformad så att den underlättar valet av försäkring och dessutom den information om försäkringsvillkoren som kunden behöver för att bedöma kost- naderna för och omfattningen av försäkringen. efter avtalsslutet skall försäkringsbolaget tillställa försäkringstagaren försäkringsvillkoren. I samband därmed skall särskilt framhållas villkor som utgör en särskilt viktig avgränsning av försäkrings- skyddet, förbehåll om att bolagets ansvar inte inträder förrän premien betalas, villkor om skyldighet att anmäla ändring av risken, särskilt viktiga säkerhetsföreskrifter och villkor om preskription av rätt till försäkringsersättning. Under försäk- ringstiden och i samband med förnyelse av försäkringen skall försäkringsbolaget i skälig omfattning informera försäkringstagaren om sådana förhållanden rörande försäkringen som det är av betydelse för honom att känna till. I samband med att ett anspråk på försäkringsersättning regleras skall försäkringsbolaget upplysa den som berörs av bolagets beslut om vilka möjligheter som finns att få en tvist med bolaget prövad. Finns det risk för att rätten till försäkringsersättning skall gå förlorad på grund av preskription skall bolaget också upplysa om det. När det gäller annan än konsument behöver den angivna infor- mationen ges endast om den behövs av någon särskild anledning. Huvudsakligen kommer det att bli aktuellt beträffande mindre företagare rörande vissa speciella förhållanden eller nyheter i försäkringen. Vid konsumentförsäkring föreslås också ett civil- rättsligt ansvar vid bristande information (2 kap. 7 §). Om ett försäkringsbolag vid konsumentförsäkring har försummat att för försäkringstagaren särskilt framhålla vissa angivna villkor, får villkoret inte åberopas av försäkringsbolaget. Ett civilrättsligt ansvar anses dock följa redan av allmännaavtalsrättsliga regler. Reglerna i lagförslagets 11 kap. om informationsskyldighet vid personförsäkring har utformats i överensstämmelse med informa- tionsreglerna vid skadeförsäkring. Innan en personförsäkring meddelas skall försäkringsbolaget lämna kunden en information som är utformad så att den underlättar hans bedömning av försäkringsbehovet och valet av försäkring. Bolaget skall ge den information om försäkringsskyddets omfattning, försäkrings- villkoren i övrigt och andra förhållanden som kunden behöver för att kunna bedöma kostnaden för och förmånerna av försäkringen. Avgränsningar av försäkringsskyddet skall tydligt framgå. efter det att en personförsäkring har meddelats skall bolaget tillställa försäkringstagaren försäkringsbrev och försäkringsvillkor. Om försäkringen kan upphöra eller ändras skall det tydligt framgå av försäkringsbrevet. Detsamma gäller viktiga avgränsningar av försäkringsskyddet och de huvudsakliga principerna för beräkningen av försäkringens värde om den upphör . Viss information skall vidare ges och i samband med förnyelse av försäk- ringen. Information skall därutöver ges i samband med att ett anspråk på försäkringsersättning regleras, när en försäkring upphör eller ändras , om inte försäkrings- tagaren har begärt åtgärden.