sou · GLB3154d2 · 1998-01-01 00:00:00 — –SOSFS (1989:38) föreskrifter om blodgivning, blodtransfusion m.m. Här anges att en person som anmäler sig för blodgivning skall lämna en hälsodeklaration med svar på bifogade frågor. Före varje blodgivning skall en förkortad hälsodeklaration lämnas. Om den tilltänkte blodgivaren på grund av språksvårigheter inte förstår blod- centralens information accepteras vederbörande inte. Personer som anmäler sig som blodgivare skall erhålla information om risk för överföring av HIV-smitta. Hälsodeklarationen skall innehålla en försäkran om att blodgivaren tagit del av informationen om HIV och AIDS och veterligen inte ådragit sig HIV-infektion. –SOSFS (1989:35) föreskrifter och allmänna råd om befruktning utanför kroppen m.m. Under rubriken anges att mannen skriftligen skall samtycka till behandlingen innan denna påbörjas. Information och rådgivning anges hur och på vilka sätt information och rådgivning skall ges till paret. –SOSFS (1989:20) allmänna råd om hälsoundersök ning av utländska adoptivbarn. Här anges att barn, som kommer till från länder med ett annat sjukdomspanorama och andra miljömässiga förhållanden, bör erbjudas hälsoundersökningar som är anpassade till deras speciella behov. –SOSFS (1989:18) föreskrifter och allmänna råd om tillämpningen av smittskyddslagen. Under rubriken läkarens skyldigheter anges att den behandlande läkaren är skyldig att ge den smittade information om sjukdomen, om provtagning och om förhållningsregler m m. Under rubriken anges att endast om den smittade medger det eller det i smittskyddslagen eller i annan lag eller förordning finns anmälnings- eller uppgiftsskyldighet, får läkaren lämna uppgiften om den smittade. Under rubriken i smittskyddsärenden anges att enligt 41 § 15 p. rättshjälpslagen kan rättshjälp genom offentligt biträde erhållas. Den läkare, som kommer i kontakt med den smittade inför tvångsisolering eller överklagande av beslut, bör informera den smittade om möjligheterna att få rättshjälp. Under rubriken som brott anges att informa- tion om de brott som den smittade kan begå, dvs. brott enligt 3 kap. 9 § BrB, 3 kap 5-6 §§ BrB och 13 kap. 7 § BrB, skall delges den smittade. Under rubriken betr. HIV- smitta i brottmål anges att den smittade skall ges information om att brottsoffret på begäran kan kräva undersökning beträffande HIV av den som skäligen kan misstänkas för sexualbrott eller annat brott varigenom infektion av HIV kunnat överföras. –SOSFS (1989:14) allmänna råd om bedömning inom hälso- och sjukvården av rätt till ersättning och ledighet för närstående. Under rubriken bedömning av närståendevård anges att det är en viktig uppgift för ansvarig läkare och sjuksköterska att tillsammans med den sjuke och de närstående avgränsa den period som lämpar sig bäst för närståendevård. Läkaren bör förvissa sig om att såväl den sjuke som de närstående är positiv till närståendevård. –SOSFS (1989:6) allmänna råd om tillämpningen av abortlagen. Under rubriken och efter abort anges att kvinnan bör erbjudas att ta med mannen i det abortrådgivande samtalet. I dessa allmänna råd anges på flera ställen hur hälso- och sjukvården skall möta kvinnan och hennes partner. –SOSFS (1989:1, ändrad i SOSFS 1995:20) föreskrifter om åtgärder för att förhindra förväxlingar inom hälso- och sjukvården. Under rubriken av patient rekom menderar att ett enhetligt system för identifiering av patient med hjälp av identitetsband införs inom respektive sjukvårdsområde. En förutsättning för att systemet skall fungera är att patienterna informeras om syftet med det. Patienten skall ges tillfälle att själv kontrollera att uppgifterna på bandet är riktiga. Om patienten inte själv kan lämna tillförlitliga uppgifter bör sådana om möjligt inhämtas från och kontrolleras av någon medföljande person som känner Under rubriken av kroppsdel och organ anges att hudmarkering skall utföras i samförstånd med patienten, om denne är kontaktbar. –SOSFS (1988:25) allmänna råd om ansvarsfördel ning inom den slutna hälso- och sjukvården vid sondmatning samt vid användning av intravasal kateter och epiduralkateter. Under rubriken anges att det i vissa fall är lämpligt att låta anhöriga medverka vid sondmatningen. Det gäller framför allt föräldrar till barn i nyföddhetsperioden men ibland även föräldrar till äldre barn. Anhörigmedverkan skall ske med stöd av läkarordination efter noggranna instruktioner och under övervakning av ansvarig sjuksköterska. –SOSFS (1988:20) allmänna råd om undersökning av nyfödda barn för vissa ämnesomsättningsrubbningar m.m. Här anges att barn med påvisad rubbning skall följas upp vid barnklinik med tillgång till barnmedicinsk och barnpsykologisk kompetens. Särskilda råd ges med avseende på utländska adoptiv- och flyktingbarn. –SOSFS (1988:1) allmänna råd i HIV-frågor inom tandvården. Under rubriken och anonymitet anges att patient som vid kontakt med tandvården inte vill uppge HIV-status eller låta undersöka sig får behandlas som HIV-smittad. Måste patienten remitteras till en annan enhet inom tandvården skall han eller hon informeras om att det i remissen kan behöva lämnas uppgift om att HIV-status inte är känd, men att patienten har bedömts utgöra risk för blodsmitta. Om en patient med känd HIV-smitta behöver remitteras till annan tandläkare – och denne behöver uppgifterna för att vårda patienten – skall patienten informeras om att uppgift måste lämnas i remissen för att mottagande tandläkare adekvat skall kunna undersöka, diagnostisera och behandla patienten. Om patienten inte accepterar att uppgift om blodsmitta lämnas ut kan följden eventuellt bli att remitteringen inte är möjlig. –SOSFS (1987:22) allmänna råd om HIV- screening av gravida kvinnor. Här anges att den gravida kvinnan enligt 2 § hälso- och sjukvårdslagen måste informeras om vilka prover som tas, gärna både muntligen och skriftligen. –SOSFS (1987:6) föreskrifter och allmänna råd om insemination. Under rubriken genomförande anges att paret i förväg noga skall informeras om hur behandlingen går till m.m. –SOSFS (1986:20) allmänna råd om förebyggande, diagnostik och behandling av ögoninfektion hos nyfödda. När det gäller diagnostik och behandling sägs att symtomen på en ögoninfektion i vissa fall debuterar först efter hemkomsten från sjukhuset. Föräldrarna bör därför instrueras att vara observanta på ögonsymtom hos barnet och vid behov kontakta barnhälsovården. –SOSFS (1986:25) föreskrifter och allmänna råd om märkning av avtagbara tandproteser. Under rubriken anges att tandläkaren i samband med erbjudandet att få tandprotesen märkt skall informera och motivera patienten i förhållande till erbjudandet och att märkningen inte får ske om patienten motsätter sig det. –SOSFS (1986:11) föreskrifter och allmänna råd om information och föreskrifter till patienter i samband med meddelande om resultat av test avseende antikroppar mot /HTLV-III. Som föreskrifter anges att den behandlande läkaren i varje särskilt fall skall göra en individuell bedömning av hur sådan information och sådana föreskrifter skall utformas. Förslag avsedda som komplement till muntlig information bifogas. Läkaren skall söka få uppgift av den smittade till vem han kunnat överföra smitta, om han lämnat blod, organ för transplantation eller sperma för donation. Anteckningar om informationen och föreskrifterna skall göras i patientens journal. Patienten skall i samband med att han meddelas föreskrifter också underrättas om vad som händer om han inte följer dessa. Som allmänna råd anges att det är av stor betydelse att patienten också får information om vad resultatet av testet innebär och vilka åtgärder han eller hon själv kan vidtaga för att förbättra sin prognos. Det är även lämpligt att personer som visat sig inte ha antikroppar mot HTLV-III får skriftlig information om vad provet innebär och vilka åtgärder de bör vidtaga för att undgå att bli smittade. Detta gäller särskilt patienter som tillhör någon av de riskutsatta grupperna. –SOSFS (1985:5) allmänna råd om läkemedelshan tering inom social hemtjänst och vid helinackordering. Under rubriken ansvar och rättigheter anges att den enskilde skall få de upplysningar som krävs för att han skall kunna avgöra om han vill ha den vård som erbjuds. Patienten skall få tillräcklig information i anslutning till läkemedelsordinationen. Den information som patienten skall få uppräknas i ett antal strecksatser. –SOSFS (1985:4) föreskrifter och allmänna råd angående AIDS. Under rubriken och allmänna råd anges att läkaren skall informera patienten om infektionens spridningsvägar och möjligheter till skydd för patienten och personer i hans närmaste omgivning. Här preciseras vad informationen till patienten skall innehålla. –SOSFS (1983:4) allmänna råd om förvaltning av privata medel m.m. inom , sjukvården och omsorgerna om psykiskt utvecklingsstörda. Här anges att skriftlig överenskommelse om förvaltningen av privata medel bör träffas med den enskilde eller hans legala ställföreträdare. –SOSFS (1982:13) allmänna råd om diagnostik av och åtgärder mot rubellainfektion. Under rubriken för rubellavaccination räknas de persongrupper (fyra stycken) upp som rekommenderas rubellavaccinaton (information till allmänheten). –SOSFS (1982:8) föreskrifter om markering i journal av intolerans och överkänslighet mot läkemedel m.m. Här anges att patienten och i förekommande fall dennes vårdnadshavare skall av den för patienten vårdansvarige läkaren meddelas såväl muntligt som skriftligt information om intolerans/överkänslighet. –SOSFS (1982:2) föreskrifter för hälso- och sjukvårdspersonalen om det medicinska språket i bl.a. journaler, intyg och dödsbevis. Här anges att läkare och annan sjukvårdspersonal skall sträva efter ett klart och enkelt språk i kontakten med patienter och deras anhöriga. Tyngande och svårförståeliga facktermer skall om möjligt undvikas. Sjukvårdspersonalen bör sträva efter att i journalen använda svenska namn och beteckningar där dessa är välkända och entydiga. –SOSFS (1981:25) föreskrifter för hälso- och sjukvårdspersonalen om avfattande av intyg m.m. Här anges att eventuella latinska diagnoser och andra facktermer bör kompletteras med svenska översättningar eller förklaringar i intyg som riktar sig till personer som inte kan förväntas vara insatta i medicinskt fackspråk. –SOSFS (1977:2) kungörelse om förebyggande och behandling av vissa överkänslighetsreaktioner. Under rubriken anges att särskilda åtgärder skall vidtas för att förhindra tillförsel av vissa läkemedel som patienten kan vara överkänslig mot. Sådan åtgärd kan vara till exempel upplysning till patienten m.m. –SOSFS (1975:115) cirkulär med föreskrifter om verkställigheten av steriliseringslagen (SFS 1975:580; MF 1975:70). Här anges att det åligger den opererande läkaren att i varje särskilt fall förvissa sig om att sökanden är införstådd med steriliseringsingreppets innebörd och följder samt vidhåller sin begäran om sterilisering. Skriftserien Allmänna råd från : –Allmänna råd från 1995:4. Hälso- och sjukvård för asylsökande och flyktingar. Här anges att asylsökande och flyktingar efter ankomsten till bör få upplysningar i hälsofrågor och en allmän orientering om hälso- och sjukvården i . Information bör också ges om preventivmedelsrådgivning, möjligheter till gynekologisk hälsokontroll samt svensk abortlagstiftning. Det är myndigheternas ansvar att tillgodose behovet av tolk. är det viktigt att tolken är av samma kön som patienten. –Allmänna råd från 1992:5. Medicinsk katastrofbe redskap. Under rubriken anges att frågor om patienter som drabbats eller eventuellt drabbats av en katastrof i första hand riktas till polisens informations- central. Sjukhuset svarar endast på förfrågningar om patienter som förts dit. För att kunna svara på frågor om patienter upprättas en informationscentral i anslutning till sjuk- husets/vårdcentralens katastrofledning. Information om var upplysningar om patienter finns kan behöva förmedlas till exempel genom lokalradion. Så länge räddningsinsatsen pågår inom skadeområdet ansvarar räddningsledaren i samverkan med polis och sjukvård för informationen till massmedia. När räddnings insatsen upphört ansvarar sjukvården för informa- tionen om patienter. –Allmänna råd från 1992:3. Den svenska barn- hjärtkirurgins organisation. Här rekommenderar Social- styrelsen en koncentration av barnhjärtkirurgin till och . Verket påminner om den informationsskyldighet som åligger varje läkare så att vården kan planeras och genomföras i samråd med patienten och dennes företrädare. –Allmänna råd från 1992:2. Livsuppehållande åtgärder i livets slutskede. Under rubriken för livsuppehållande åtgärder i livets slutskede anges att patientens uppfattning, uttalad direkt eller genom närstående, måste vara vägledande i en process som leder fram till ett beslut om att avstå från eller avsluta en livsuppehållande behandling. Läkaren bör fortlöpande ge patienten och de anhöriga och närstående en klargörande och stödjande information om hur han bedömer situationen och vilka skäl han har för sitt beslut. Hänsyn måste alltid tas till att en åtgärd som ur strikt medicinsk synpunkt kan vara verkningslös av andra skäl kan te sig meningsfull för patienten och ofta även för närstående. Läkare och övrig vårdpersonal måste också ta hänsyn till eventuella kulturella och religiösa olikheter. –Allmänna råd från 1991:9. Tillämpning av lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT). Under rubriken anges att den information som patienten får måste vara detaljerad och utförlig och patienten måste uppmuntras att själv skaffa sig information som han sedan kan få diskutera med den vårdansvariga läkaren. Att få utförlig information om sitt hälsotillstånd medverkar till att patientens självkänsla stärks. Han blir delaktig i sin egen vård och får på sätt ett större ansvar. Patientens önskemål skall respekteras så långt som möjligt. Om patienten trots information och samråd ändå motsätter sig en viss nödvändig behandling får chefsöverläkare besluta om att denna skall genomföras. Information om patientens rättigheter gentemot läkaren och sjukhuset skall lämnas så snart patientens hälsotillstånd medger det, och det ankommer på den ansvariga läkaren att avgöra när det är meningsfullt att lämna sådan information. (1991:1128) skall finnas anslagen inom sjukvårdsinrättningen väl synlig för patienterna. Under rubriken vården anges att närstående om möjligt bör underrättas om patienten tas in utan någon närståendes vetskap, för så vitt inte patienten motsätter sig detta. De närstående har vid intagningen behov av att få en mängd frågor besvarade samt råd och stöd i en för dem ofta krisartad situation. När det gäller vården bör de närstående underrättas om varför samråd inte kan hållas när patienten motsätter sig detta eller det av annan anledning är olämpligt. Informationsutbyte mellan de närstående och sjukvården bör äga rum vid upprepade tillfällen: vid intagningen, när behandlingsplan skall upprättas, vid permission och vid utskrivning. Närstående bör också informeras om vem som utsedd stödperson och i förekommande fall vem som är kontaktperson. –Allmänna råd från 1991:6. Samordning av den onkologiska sjukvården – onkologiska centras roll och uppgifter. Bland uppgifter för onkologiska centra anges att svara för rådgivning och upplysning om cancersjukdomar till läkare, sjukvårdsinrättningar och allmänheten inom regionen. I onkologiska centras ansvar skall även ingå att verka för att behandling av tumörsjukdomar kombineras med bland annat väl avvägd information för patienter och deras anhöriga. –Allmänna råd från 1991:4. Sekretess inom hälso- och sjukvården och . I förklaringen av begreppen Skada och men anges att personal inom hälso- och sjukvården samt vid samtal med en patient eller klient i allmänna lokaler och med andra personer närvarande bör ge akt på vilka uppgifter som de efterfrågar eller lämnar ut. När till exempel en mottagningssköterska inhämtar uppgifter från patienten får denne formellt sett genom att svara anses ha samtyckt till förfarandet. Vissa patienter kan emellertid uppfatta en sådan utfrågning i en allmän lokal som ett intrång i den personliga integriteten. Personalen bör därför i sådana sammanhang respektera en patients önskemål om avskildhet. I övrigt innehåller de allmänna råden flera detaljerade och ofta exemplifierade rekommendationer om sekretessreglernas betydelse för enskilda patienter. –Allmänna råd från 1991:2 – reviderad upplaga 1996. Psykiskt och socialt omhändertagande vid stora olyckor och katastrofer. Här anges att varje drabbad person eller familj bör få en egen stöd- eller kontaktperson. Information måste fortlöpande tillhandahållas de drabbade. Överlevande och anhöriga bör ges en möjlighet att etablera kontakt med den eller de stödpersoner som skall ha den fortsatta kontakten. Anhöriga till omkomna bör i vissa fall ges möjlighet att resa till den ort där olyckan inträffat, tala med räddningspersonal och besöka olycksplatsen. Hälso- och sjukvården har liksom andra myndigheter också ansvar för en mot allmänheten riktad informationsverksamhet såväl före som under och efter en katastrof. –Allmänna råd från 1990:8. Att förebygga självmord inom hälso- och sjukvården. Under rubriken prevention anges att hälso- och sjukvården kan bidra till primär suicidprevention genom att informera patienter, anhöriga, politiker och andra om självmordsbeteendets natur och om alkohol och psykiska störningar som betydelsefulla bakgrundsfaktorer. Under rubriken anges att anhöriga måste underrättas helst genom personligt besök, till exempel av avdelningspersonal, distriktssköterska eller präst om ett självmord inträffar på en somatisk vårdavdelning. Mer ingående information till anhöriga bör ges under ett personligt samtal med överläkaren, gärna tillsammans med avdelningsföreståndaren eller någon annan av vård- personalen. Informationen bör grunda sig på sjukhistorien samt en genomgång med avdelningspersonalen efter händelsen. Under rubriken efter självmords- försök anges att överföring av suicidpatient till fortsatt vård måste styras med fast hand. Att låta en suicidpatient själv beställa tid på öppenvårdsmottagning är inte tillfredsställande. Under rubriken av självmordsrisk anges som en punkt vid bedömning efter suicidförsök att situationen bör sammanfattas tillsammans med patienten. Psykiatern bör då informera patienten, lägga upp fortsatt strategi, ordna med namn och tider för återbesök samt inge realistiskt, eventuellt vikarierande hopp, dvs. när terapeuten hoppas för patientens räkning. Under rubriken anges att patienten och de anhöriga skall vara informerade om risken för recidiv vid försök att sätta ut antidepressiva mediciner. –Allmänna råd från 1990:7. Beroende- framkallande psykofarmaka – att behandla och förebygga beroende och missbruk. Under rubriken för förebyggande åtgärder anges att frågan om risken för att utveckla beroende av lugnande medel och sömnmedel bör diskuteras i allmän hälsoupplysning. Detsamma gäller användningen av dessa medel. Personer med alkoholproblem kan identifieras som den största riskgruppen och speciell uppmärksamhet bör därför ägnas åt denna grupp. –Allmänna råd från 1990:6. Tuberkulos, förebyggan de åtgärder. Under rubriken för tuberkulos räknas de riskgrupper upp, som kan behöva genomgå hälsoundersökning som gäller tuberkulos (information till allmänheten). Under rubriken av personer som varit i kontakt med person med aktiv tuberkulos anges att den behandlande läkaren redan vid misstanke om att patienten är smittad skall meddela honom eller henne de förhållningsregler som skall iakttas för att undvika fortsatt smittspridning. Om undersökningen senare skulle visa att patienten inte var smittsam upphör förhållningsreglerna och då skall läkaren upplysa patienten om detta. –Allmänna råd från 1990:2. Under rubriken och förhållningsregler till smittade anges att den som har eller misstänks ha klamydia skall ges information helst både muntligt och skriftligt. Ett förslag till hur förhållningsregler bör utformas bifogas. Under rubriken sägs att ingen bör missgynnas när det gäller information och övrig hjälp, oavsett kunskaper, språk, grupptillhörighet eller sexuell identitet. –Allmänna råd från 1989:1. Smärtbehandling i livets slutskede. Under rubriken mot smärt- behandling anges att det är viktigt att försöka förmedla till patienten att smärtbehandling ger möjligheter att hitta en väg ur den låsning som svår smärta ger. Här anges vidare fler exempel på vilken information som patienten skall erhålla i samband med smärtbehandlingen. –Allmänna råd från 1981:3. Inför döden – om hänsyn till olika religiösa och etniska grupper i sjukvården. Under rubriken anges att det är viktigt att personalen i sitt arbete tillmötesgår önskemål hos religiösa och etniska grupper. Om någon har behov av tolk därför att han inte kan tala svenska eller är allvarligt hörsel- eller talskadad bör sjukhuset om möjligt anlita tolk. På samma sätt som man inom vissa grupper inte kan låta någon av motsatt kön röra kroppen, kan man inte heller låta någon av motsatt kön tolka i mycket personliga och känsliga situationer. Om det är omöjligt att få tag på en tolk av samma kön kan den sjuke föredra att låta någon släkting eller religiös företrädare tolka. I övrigt innehåller de allmänna råden flera konkreta råd om hänsyn till olika religiösa och etniska grupper i samband med bland annat förberedelser inför döden, situationen efter dödsfallet, omhändertagande av stoftet och sorgetiden.