sou · GLB383d4 · 1998-01-01 00:00:00 — Kroppsräkning, konstruktion av kön och offentliga organisationer Denna artikel diskuterar kön i dess två centrala innebörder män/kvinnor respektive former av maskulinitet och femininitet, dels i allmänhet, dels med avseende på offentliga organisationer. I någon mån berörs också makt, främst ideologisk och disciplinerande sådan. Temat är hur vi tänker om kön i förhållande till offentliga organisa- tioner och makt, snarare än hur det är i gränssnittet kön/offentlig sektor/makt. Mot det senare talar dels stora problem med att fastslå hur det objektivt är i komplexa frågor, dels områdets föränderliga natur. Artikeln inleds med en allmän diskussion av vad kön är (genus) och av en kort genomgång av utvecklingen inom forskningen. Därefter följer en kritik av en stark fokusering på att räkna kroppar och att se fördelningen män/kvinnor inom olika områden som avgörande för förståelsen av könsrelationer i samhället. Istället framhålls vikten av att uppmärksamma kulturella föreställningar om maskulinitet och femininitet och de dominansförhållanden som följer härav. Resonemanget appliceras på offentliga organisationer, vilka belyses utifån spänningsförhållandet maskulint/feminint. Huvudde- larna av den offentliga sektorn kan sägas präglas av inte bara övervikt av kvinnor utan även av en utpräglat feminin identitet. Denna bidrar till att konstruera kvinnor i feminina termer. Inte bara könsfördelning utan även verksamhetsbetingelser och ideologier i offentliga orga- nisationer bidrar således till att skapa kvinnor – och därmed indirekt män (som sociala varelser). Snarare att anställning i (vissa delar av) offentlig sektor är uttryck för kvinnors essentiella natur – dvs. något genuint kvinnligt – är offentlig sektor en skapare av kvinnors kulturella karaktär. Att transformera könsrelationer handlar således delvis om transformering av offentliga organisationer. 1 Vad är kön? I samhällsvetenskapliga sammanhang understryks att män och kvinnor utvecklas och blir till i ett socialt och kulturellt sammanhang. Män och kvinnor i olika kulturer utvecklar olika vanor och oriente- ringar och verkar inom olika arbetsområden. Att en del yrken betraktas som kvinnliga respektive manliga och reserveras för det ena könet är i huvudsak uttryck för sociala förhållanden, vilka kan vidmakthållas om könssegreringen uppfattas som normal och förankras i kvinnors och mäns förhållningssätt. På ganska kan yrken förvandlas från mans- till kvinnoyrken, kontorister är ett klassiskt exempel, eller ges en könsneutral prägel, t.ex. personalchef. Biologiska skillnader uppfattas ej vara avgörande för mäns och kvinnors agerande och arbetsfördelning. Det finns dock olika åsikter om biologin har viss betydelse eller inte. En del feminister menar att man bör varken överbetona eller förneka betydelsen av biologiska skillnader, utan ger dessa en viss betydelse (Cockburn, 1991). Födande och omvårdnad av barn ger enligt vissa forskare kvinnor en orientering som klart skiljer sig från mäns (Chodorow, 1978; Hartsock, 1987). Även om omvårdnad av barn påverkas av kulturella förhållanden, poängteras att främst kvinnor historiskt och tagit hand om denna. Andra hävdar att kön – män/kvinnor, masku- lint/feminint – så gott som uteslutande förklaras av sociala processer, frikopplade från biologiska könsskillnader. Vad som framstår som könsspecifika orienteringar kan bättre förklaras av de positioner och yttre sociala förhållanden som män och kvinnor hamnar i (Kanter, 1977). Enligt detta synsätt finns inga kvinnliga värderingar kopplade till kvinnokönet som sådant, utan endast värderingar som är uttryck för de omständigheter, arbetsvillkor, karriärutsikter som präglar en viss grupp av kvinnor – och män, med liknande villkor. Den omsorgsrationalitet som ibland tillskrivs kvinnor skulle således bäst förstås som uttryck för att kvinnorna ifråga arbetar med omsorgsar- bete och med de villkor som kännetecknar detta. Kvinnor som inte arbetar med sådant – i lönearbete eller i obetalt arbete – skulle enligt detta synsätt inte utmärkas av någon särskild omsorgsrationalitet, till skillnad från manlig sjukvårds- och barnomsorgspersonal. Någon essens som särskiljer de två könen föreligger således inte, enligt detta synsätt. Även de forskare som inte är beredda att härleda tillbaka eventu- ella karaktäristika hos en grupp medlemmar av ett visst kön på dess omedelbara sociala och materiella livssituation utan ger tidig psykisk utveckling och socialisation en stor betydelse menar dock i regel att kön är socialt föränderligt, om än i långsamt tempo. Aktuella könsmönster är således historiskt tillfälliga fenomen. Kön och kön i övermorgon är mer eller mindre annorlunda fenomen. För att understryka detta görs ofta en åtskillnad mellan biologiskt kön (eng. sex) och socialt kön (eng. gender, på svenska används ibland termen genus). Distinktionen har utsatts för en del kritik, bl.a. för att inte notera att innebörden av det biologiska könet också är socialt definierat, dvs. ett kulturellt fenomen (jfr , 1992). Som framgår nedan finns också en tendens att man utgår från biologiska bestämningar av män och kvinnor (jfr nedan om kropps- räkningsforskning) även om man påstår sig vara intresserad av kön som social konstruktion, vilket ger viss förvirring. En definition av socialt kön (gender), vilken kontrasterar biolo- giskt kön (sex), bestämd av kromosomuppsättningen och uttryckt i könsorgan, interna reproduktionsorgan och hormoner, kan låta så här: (Gender) refererar till en klassifikation konstruerad av sam- hällen vilka överdriver skillnaderna mellan män och kvinnor i syfte att vidmakthålla könsojämlikhet. (Reskin & Padavic, 1994:3) Kön refererar här till något felaktigt eller förvrängt som medför att något illegitimt fasthålles. Kön blir således närmast en ideologi vilken inte skapar utan förvränger faktiska förhållanden. Resultatet är till kvinnors nackdel. De får lägre lön, blir befordrade mindre ofta, utsätts ibland för sexuella trakasserier och får göra mera hemarbete. Utan att förneka att så är fallet kan det anföras att kön mera aktivt skapar män och kvinnor än bara överdriver skillnaderna och att ojämlikhet inte är det enda resultatet av socialt kön (gender). Reskin och Padavic tycks mena att bortom socialt kön finns något objektivt som så utsätts för en förvrängningsprocess som överdriver skillnader. De hävdar att några signifikanta skillnader mellan män och kvinnor ej existerar. Kanske kön – i meningen idéer om män, kvinnor och relationerna mellan dessa – snarare skapar män och kvinnor i de socialisationsprocesser och fortgående sociala konstruk- tioner som utmärker socialt liv. Ett sådant synsätt uttrycker (1992) då hon skriver att kön (gender) refererar till strukturerade, socialt producerade distinktioner mellan kvinna och man, feminint och maskulint (s. 250). Kön är något som vi åstadkommer , inte bara i tidig uppfostran utan när vi deltar i arbetsorganisationer och i andra sammanhang. Även om det är svårt – och ibland inte så lyckat – att fasthålla ett processperspektiv är det mera fruktbart att förstå kön som könsorga- niseringsprocess än att omtala kön som ett bestämt system (jfr patriarki, genusordning) eller förvrängande klassifikationssystem. Kön förstås enligt min mening bättre som dynamiska, mångtydiga och varierande fenomen än som statiska, entydiga sådana. Detta gäller i synnerhet i det svenska samhället av . Snarare än en könsordning finns en pluralitet av könsordnanden. Dessa kan vara tämligen olika vid t.ex. vårdnadstvister, utnämning av chefer i näringslivet, på dansgolv osv. Viktigt enligt min mening är att kritiskt studera användandet, innebörden, organiserandet och effekterna av distink- tionerna kvinna och man, feminint och maskulint och de relationer som föregår respektive följer därav. Detta är, för mig, kärnan i könsforskning (jfr , 1997). 2 Om perspektiv på kön Inom könsforskningen – liksom åtskillig annan samhällsvetenskap – finns ett stort antal perspektiv och ansatser (, 1997; Calás & Smircich, 1996). Dessa varierar utifrån en rad olika dimensioner: vetenskaplig-metodologisk ståndpunkt, politiskt intresse, typ av fokus osv. Jag skall här kortfattat gå igenom några av dessa, varvid en traditionell syn på vetenskap, politik och fokus konfronteras med utpräglat alternativa ståndpunkter. I artikeln ansluter jag mig till de senare och söker bidra till en mera problemati- serande förståelse av kön än de som dominerar i forskning och debatt.1 I termer av vetenskapsuppfattning kan man med fördel konfrontera en dominerande neo-positivistisk ståndpunkt, i vilka följande av etablerad vetenskaplig metodik möjliggör fastställande av objektiva sanningar (hur det är), med den senare utvecklingen inom sam- hällsvetenskap, vilken är skeptisk mot möjligheten att fastslå objek- tiva sanningar.2 Moderna forskare framhåller istället hur utsagor om verkligheten är avhängiga av forskarens perspektiv, språkbruk och olika operationer i vilka verkligheten konstrueras. En viktig sentida inriktning är de poststrukturalistiska/postmoder- nistiska, vilka utgår från att vi inte kan säga något definitivt, objektivt sant om något som helst (Rosenau, 1992). Istället framhålls alla utsagors – vetenskapliga likaväl som vardagliga – tvetydiga, instabila karaktär. Det saknas stabila fundament att b ygga på. Mera allmänt råder bland många vetenskapsfilosofiskt bevandrade samhällsvetare enighet om att forskarens paradigmatiska och teoretiska utgångs- punkter, hennes kulturella och politiska hemvist, den tidsanda i vilken hon verkar, hennes syften med forskningen, det språkbruk hon utnyttjar, alla val som görs i forskningsarbetet (från urval av referensramar till kläder, ordval och kroppsspråk vid intervjuer) bidrar till att producera forskningsresultat (, 1Dessa brukar koncentrera sig om att jämföra män och kvinnor och deras respektive villkor i kvantitativa termer eller utgå från vad som uppfattas vara kvinnors intressen, upplevelser och erfarenheter. 2Neo-positivism refererar till ansatser som präglas av noggrant procedurföljande i vilka insamling och bearbetning av otolkade data ses som den robusta grunden för kunskapsresultat. Även många kvalitativa ansatser såsom grundad teori kan räknas som neo-positivism (, 1994; Guba & , 1994). Även om de flesta forskare envist bortser från alla dessa komplikationer i samhällsvetenskaplig forskning och gör anspråk på att empiriska resultat avbildar hur det är eller individers upplevelser och föreställningar, är trenden att forskning inte längre förstås som producent av objektiv kunskap. Snarare än att betona data som grunden för forskning och kunskapsproduktion läggs tonvikten vid hur data på olika sätt och vis konstrueras. Kvantitativt material kan förefalla objektivt, robust och ge en god utgångspunkt för tolkning, men det döljer ofta tvetydigheter och är baserat på normer för kategorisering. Som framgår nedan är t.ex. benägenheten att definiera individer som män eller kvinnor ej uttryck för objektiv verklighet utan snarare en viss konstruktion. (Att det finns vissa skillnader som man med fördel kan betrakta som objektiva är en sak, att dessa privilegeras vid bestämmandet av individers karaktäristika är en annan.) Tolkningsarbetet är således centralt vid dels produktion av empiriskt material, dels vid vad som eventuellt kan fås ut av detta; inte så mycket i form av objektiv, neutral, sann kunskap, men kanske som insikter, idéer, impulser till tänkande, omtänkande och reflektion och kanske punktering av myter och förutfattade meningar (, 1994). En viktig implikation av senare decenniers insikter ifråga om metod är att fokus bör mindre ensidigt än vad som traditionellt gjorts i empiriska studier läggas på att utreda hur det är, på data och större uppmärksamhet riktas mot tolkning, kon- struktion av data och reflektion kring de kategorier och distinktioner utifrån vilka konstruktionen sker. framhålls intersubjektivitet som ett viktigt kriterium på god vetenskap. En god studie bygger på bedömningar som även andra kompetenta personer delar. Reduktion av subjektivitetens betydelse är möjlig genom bl.a. förlitande på forskarsamhällets konventioner och regler för forskning. Reliabilitet kan uppnås genom att man nyttjar sig av väl beprövade, standardiserade instrument och nyttjar sig av flera bedömare vid studiet av komplexa fenomen och så vidare. Att det skulle råda konsensus vid bedömningar/kodningar – vilket naturligt- vis långtifrån alltid är fallet – garanterar dock inte objektivitet, utan kan ofta förstås som att bedömarna har gemensam paradigmatisk bakgrund och är inskolade i att se världen på ett visst sätt, använda viss vokabulär och så vidare (, 1997). – eller andra människor – är överens kan lika väl signalera konformi- tet som objektivitet. En konventionell vetenskapsuppfattning i vilken det politiska, utöver att detta avgör tema för studiet (t.ex. jämställdhet), ses som liktydig med en slags felkälla kan konfronteras med en alternativ syn, vilken hävdar att samhällsvetenskap i sin grundläggande karaktär är politisk i vid mening. Detta gäller inte bara vad som beforskas utan även hur detta sker är en fråga om värderingar och politiska-etiska ställningstaganden. Språkbruk är t.ex. bärare av olika laddningar. Vad och hur vi betecknar är inte neutralt. Jämför t.ex. ord som arbetsgiva- re och arbetsköpare, arbetslös och arbetsfri, personalman och barnmorska, marknadsekonomi och kapitalism. Att beteckna något som manligt eller kvinnligt eller betona att någon är man eller kvinna (och inte bara chef eller ingenjör) är att ge en viss gestaltning av fenomenet och privilegiera vissa innebörder. Dessa kan legitimera (kvinnliga värderingar) eller förtrycka (typiskt kvinnligt). Att bestämma något som kvinnligt antyder också att det är naturligt och riktigt för kvinnor att vara på ett visst sätt. Som framhålls i (1994) kan samhällsvetenskap inte undgå att antingen reproducera och förstärka eller problematisera och försvaga dominerande institutioner, ideologier, idéer och intressen. Bara att utnyttja etiketter som ledare och framhålla betydelsen av ledarskap bidrar att reproducera/förstärka asymmetriska relationer mellan ledare och ledda och indikera att distinktionen är naturlig. De som förknippas med ledarskap – främst folk i chefspositioner – tillskrivs betydelse medan de som är objekt för ledarskapet konstrue- ras som ledarberoende, dvs. deras underordning och osjälvständighet framhålls. (Givetvis finns sedan variationer beroende på typ av ledarskap. Även demokratiskt ledarskap – som ju normalt inte förstås som att chefen reduceras till att hantera ordförandeskapet under demokratiska möten – innebär ju att de underlydande, efter att ha blivit hörda, skall underordna sig chefens uppfattning.) Viktigt blir således att vara medveten om den politiska karaktären av all samhällsvetenskap, att forskare, i stort sett i varje element i forskningsarbetet och särskilt kanske i skrivandet, antingen konserve- rar eller utmanar föreställningar och idéer. Vad fokuseras och problematiseras? Vad tas för givet och reproduceras? Ansluter man sig till konventionell common sense – vilken kan te sig neutral och objektiv men som ofta inverkar konservande – eller lyckas man de- familjärisera, dvs. betrakta det existerande inte som naturligt och självklart utan som märkligt, exotiskt och förändringsbart (, 1997; , 1982)? Med hänseende på köns- forskning motiverar den komplexa politiska karaktären att stor omsorg läggs vid hur man hanterar könsteman – i annat fall riskerar man att bidra till konserverande och gå emot de egna förändringsam- bitionerna. En annan viktig fråga är grundsynen på kön i termer av sär- art/likhet/heterogenitet. Man kan se en utvecklingslinje från att feminister intresserat sig för kvinnor som en unik och enhetlig kategori till att framhålla heterogenitet och diversitet i förhållande till kön. Bakom föreställningen om en unik och enhetlig kvinno-kategori finns dock två tämligen olika uppfattningar. En har intresserat sig för att jämföra kvinnor och män, betraktade klumpvis. Motivation, ledarskapsstil, värderingar, kognitiva färdigheter, likväl som diskrimineringstendenser i olika sammanhang, t.ex. bedömningar av prestation, anställning och befordran, lönesättning m.m. har gjorts till föremål för studier i vilka variablerna män och kvinnor jämförs. En annan riktning har intresserat sig för kvinnors särart, deras grundläg- gande förhållningssätt och orienteringar, erfarenheter och upplevel- ser. Denna omnämns ibland som den feministiska ståndpunkten (, 1987; Hartsock, 1987). Ofta är företrädare för den senare positionen engagerade i att ta ställning för kvinnor och deras intressen. Man vill framhålla kvinnors erfarenheter och upplevelser. Kvinnors röster utgör ett slagord. Mot ett fokus på kvinnor – en grupp att jämföra med män eller att nå djup kunskap om och för – kan så ställas en syn som tar avstånd från idén om kvinnor som en meningsfull, enhetlig kategori. Istället framhålls att kvinnor ej kan frikopplas från klass, ras, etnicitet, med mera. En tidig kritik mot idén om en enhetlig kvinnlig ståndpunkt kom från svarta feminister i som menade att idéer om Kvinnan eller kvinnor som en grupp med gemensamma erfarenheter och intressen var uttryck för vita medelklasskvinnors etnocentrism, vilka sökte överföra sina upplevel- ser och idéer till en universell kvinnlighet, vilken dock hade föga relevans för t.ex. svarta kvinnor i (West & Fenstermaker, 1995). Det är allmänt accepterat att man inte kan tala om kvinnor som en universell kategori utan att även klass, etnicitet, ålder, sexuell orientering m.m. måste beaktas. Möjligen måste man också gå bortom dessa sociologiska standardkategorier och beakta mera subtila förhållanden, t.ex. föräldraidentifikation, familjeförhållanden och livsstil, för att belysa kvinnor (och män också, naturligtvis). En senare och mera radikal kritik kommer från postmodernistiskt/ poststrukturalistiskt håll (t.ex. Flax, 1987; , 1990; Weedon, 1987). Språket ses här som instabilt, metaforiskt, oförmöget att spegla något yttre (utanför det självt). Verkligheten ses som fragmenterad, processuell. Varje försök att säga något bestämt om densamma är problematiskt, verkligheten ordnas och tämjs snarare än belyses informativt. Postmodernister uttrycker bl.a. skepsis mot nyttjande av universella begrepp som man, kvinna, manliga och kvinnliga värderingar, moderskap, familj, företag, ledning och så vidare. Dessa begrepp verkar ofta totaliserande, då de används utan noga beaktande av sammanhang och mångtydighet. Totaliserande begrepp och stela dikotomier låser tänkande och förståelse. En hel del postmodernister för ansatsen väldigt långt. Den blir då okonstruktiv och irrelevant för samhällsvetenskap (Rosenau, 1992). I mera moderata versioner kan den ge fruktbar input till en mera sensitiv förståelse av bl.a. könsförhållanden. Könsforskning och könstänkande i allmänhet skulle då bli mera historiskt och kulturellt sensitiv, vara uppmärksam på mångfald och fragmentering, – ersätta enhetliga föreställningar om 'kvinna' och 'kvinnlig kön- sidentitet' med plurala och komplexa konstruktioner av social identitet och behandla kön som ett relevant tema bland andra (Fraser & , 1988:391). Även begrepp som manlig och kvinnlig rationalitet, omsorg, moderskap, maskulinitet och femininitet skulle få stryka på foten, såvida de inte används med stark känsla för varierande innebörder i förhållande till lokala kontexter. Det senare skulle då motivera ett intresse för t.ex. skiftande och mångtydiga maskuliniteter och femininiteter snarare än en grovkornig dualism. Den ansats som rekommenderas står således i viss motsatsställning till idéer om samhället som patriarkat, könsordning, värdet av att jämföra block av män och kvinnor, och så vidare. Jag har själv blandade känslor kring postmodernism (en kritisk diskussion finns i , 1994) men menar att den sensitivitet för språket och en ökad uppmärksamhet av mångfald och tvetydighet samt den lokala, processuella karaktären av olika fenomen som betonas, är fruktbar. Vi är alltför benägna att ordna världen med totaliserande begrepp. Viljan att behärska genom att fastställa hur det är innebär låsningar av vad som kanske bättre bör öppnas upp. Osäkerhet, mångtydighet, fruktbarheten i att pröva multipla tolkningar bör ges större tyngd i samhällsvetenskap. De tre aspekter som behandlats här – synen på samhällsveten- skaplig kunskap, dess politiska natur, antaganden om kön och språk – överlappar varandra. Icke desto mindre kan det vara fruktbart att mot en dominerande syn på könsforskning i vilken data, kartläggning av hur det är, försök till objektivitet och neutralitet och ett fokus på kvinnor (eventuellt jämförelse mellan män och kvinnor) ställa en alternativ kunskapssyn. Den senare framhåller betydelsen av genomtänkta tolkningslinjer och forskarens sociala konstruktioner av en socialt konstruerad verklighet (dubbelkonstruktion, jfr Steier, 1991) och forskningens politiska karaktär. Ett nedtonande av enhetlighet, mönster, användande av universella begrepp åtföljs av erkännande av mångtydighet, fragmentering och värdet av lokal teori, dvs. teori som tar det situationsspecifika på allvar och undgår totaliserande. 3 En kritik av kroppsräkningssynen Den dominerande synen på kön behandlar könet som en variabel att studera i relation till andra variabler. Man utgår då från människors biologiska kön. Detta är i regel entydigt, även om det finns undantag. Just enkelheten i att kategorisera människor som kvinnor och män är väl basen för varför distinktionen är så central, inte bara i vardagslivet utan även i könsforskning. Den appellerar till sunt förnuft, till politisk retorik och till den entydighet i underlaget som passar fint in i statistiska bearbetningar och även sorterande av kvalitativa data. har dock ett fokus på att räkna kroppar utsatts för mer och mer kritik (, 1997; Calás & Smircich, 1996). Genom att utgå från vissa kroppskaraktäristika – främst könsorgan – definierar man människor. Man antar därmed att kroppsutrustningen i sig säger något väsentligt – kanske t.o.m. det mest avgörande – om en person. Statistik lika väl som utsagor i vilka en enskild person definieras som man eller kvinna – utan närmare överväganden kring i vilken utsträckning definitionen säger något relevant – skapar eller återskapar därmed en föreställningen om att kroppen är avgörande för förståelsen av kön. Det sociala och biologiska tenderar att bindas ihop. Detta trots att könsforskare i regel hävdar att man intresserar sig för könet som en social konstruktion, det vill säga inte för biologiska könsskillnader utan för de sociala och kulturella processer i vilka män och kvinnor blir till som samhällsvarelser. Detta är värt att notera mot bakgrund av att avsikten med huvuddelen av feminismen är att upphäva könets betydelse i meningen undvika att det biologiska könet är en fundamental utgångspunkt för arbetsdelning på arbetsmarknaden och i hemarbetet och för särskiljningsbehandling i olika hänseenden. För en gynekolog är distinktionen man/kvinna utifrån kroppskrite- rier relevant och viktig. För en samhällsvetare är detta inte nödvän- digtvis så. Vi kan tänka oss könskonstruktioner i vilka kvinnor (bärare av en viss kropp, dvs. bio-kvinnor) identifierar sig med modern, upplever en särskild sorts individuationsprocess, blir (defineras såsom) omvårdnadsorienterade, empatiska, relationsorien- terade, föder barn, tar primärt ansvar för dessa och hemmet, utvecklar en modersorientering, värderas primärt utifrån sexuell attraktivitet, upplever sig regelmässigt och entydigt som kvinnor, hamnar i ett kvinnojobb, diskrimineras i arbetet av personer som också definierar bio-kvinnorna som kvinnor, underordnas männen i omgivningen och av sig själv och/eller andra instängs i en kvinnoroll. 3 För att inte i onödan tynga framställningen avstår jag från att visa på motsvarande könskonstruktionsprocesser förekommer förvisso.