sou · GLB3116d5 · 1998-01-01 00:00:00 — (b) vidta åtgärder, då så är lämpligt och önskvärt, för behandling av barn under denna ålder utan att använda domstolsförfarande under förutsättning att mänskliga rättigheter och rättsligt skydd till fullo respekteras. Olika åtgärder som t.ex. vård, ledning och föreskrifter om tillsyn, rådgivning, övervakning, vård i fosterhem, program för all- män utbildning och yrkesutbildning och andra alternativ till anstaltsvård skall finnas tillgängliga för att säkerställa att barn behandlas på ett sätt som är lämpligt för deras välfärd och är rimligt både med hänsyn till deras personliga förhållanden och till brottet. I artikel 40.3 föreskrivs att konventionsstaterna skall söka främja införandet av lagar och förfaranden samt upprätta myndigheter och institutioner som är speciellt anpassade för barn som misstänks eller åtalas för eller befinns skyldiga att ha begått brott. Konventions- staterna skall därvid särskilt fastställa en lägsta straffbarhetsålder och vidta åtgärder, då så är lämpligt och önskvärt, för behandling av barn under denna ålder utan att använda domstolsförfarande, under förutsättning att mänskliga rättigheter och rättsligt skydd till fullo respekteras. Enligt artikel 40.4 skall olika åtgärder som t.ex. vård, ledning och föreskrifter om tillsyn, rådgivning, övervakning, vård i fosterhem, program för allmän utbildning och yrkesutbildning och andra alternativ till anstaltsvård finnas tillgängliga för att säkerställa att barn behandlas på ett sätt som är lämpligt för deras välfärd och är rimligt både med hänsyn till deras personliga förhållanden och till brottet. Artiklarna 40.3 och 40.4 tillsammans med bestämmelserna i artikel 37 (b) om frihetsberövanden innebär en inriktning på på- följdssystemet bort från frihetsberövande påföljder, särskilt fängelse. I stället skall påföljdssystemet vara inriktat på rehabilitering av den unge med anpassning till samhället som slutligt mål. Barn i behov av särskilt skydd Allmänt om det svenska påföljdssystemet Straffvärdets betydelse för att bestämma påföljd ligger till grund för de nya regler i som började gälla . Straffvärdet skall ge uttryck för hur klandervärt brottet är. Straffvärdet är en funktion av gärningens skadlighet eller farlighet samt gärningsman- nens skuld sådan den kommit till uttryck i gärningen. Straff skall, med beaktande av intresset för en enhetlig rätts- tillämpning, bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets art eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet skall särskilt beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som den tilltalade haft (29 kap. 1 § BrB). Som förmildrande omständigheter när straffvärdet bestäms skall särskilt beaktas att den tilltalades handlande stått i samband med hans uppenbart bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga (29 kap. 3 § 3). Bestämmelsen torde främst vara tillämplig på ungdomar. Omognad reducerar skulden och sänker därför straffvärdet. Tillämpningen av bestämmelsen bör ske med stor försiktighet. Detta markeras genom att det skall röra sig om uppenbart bristande utveckling etc. Att någon rent allmänt är omdömeslös, vilket torde kunna sägas om många som begår brott, är inte skäl för att tillämpa bestämmelsen.64 Lagöverträdarens ungdom skall särskilt beaktas vid straffmät- ningen, om han var när han begick brottet (29 kap. 7 §). Tanken bakom denna bestämmelse är att ungdomar helst inte skall vistas i fängelse och i vart fall under en så som möjligt. De redovisade bestämmelserna ger uttryck för en mildare syn på unga lagöverträdare och implicerar motsvarande krav på andra regler i reaktionssystemet för ungdomar. Utöver dessa bestämmelser finns en grundläggande bestämmelse om att ungdomar som har begått brott innan de fyllt får dömas till fängelse endast om det föreligger synnerliga skäl (30 kap. 5 §). I det svenska rättssystemet finns flera olika typer av påföljd. Förutom böter finns de icke frihetsberövande påföljderna villkorlig dom och 64 /88:120 s. 86 Barn i behov av särskilt skydd skyddstillsyn samt fängelse. Vid val av påföljd anses fängelse som svårare påföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn. Villkorlig dom och skyddstillsyn Som skäl för villkorlig dom skall rätten beakta om det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet. När det gäller skyddstillsyn skall rätten särskilt beakta om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Skyddstillsyn skall vara förenad med övervakning för domen. Skyddstillsyn kan förenas med fängelse i lägst och högst . Såväl villkorlig dom som skyddstillsyn kan förenas med dagsböter. Överlämnande till vård inom Som har angetts i det föregående kan rätten i stället för att döma till någon av de nu nämnda påföljderna överlämna den som har begått brottslig gärning till särskild vård (31 kap. 1-3 §§ BrB). Rätten överlämnar då åt annan myndighet att utforma påföljden. När det gäller ungdomar är det i regel överlämnande åt social- nämnden att föranstalta om erforderlig vård inom som kommer i fråga. För att rätten skall kunna välja denna påföljd åligger det i princip domstolen att avgöra om den som har begått brottslig gärning kan bli föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller LVU. Domstolens prövning om den tilltalade kan bli föremål för vård enligt SoL eller LVU innebär inte att domstolen skall ta ställning till frågan om vilken åtgärd som skall vidtas enligt någon av dessa lagar. Domstolen har att göra detta endast såtillvida det är möjligt att den kan finna, att vård av det slag som pågår eller ställs i utsikt, är sådan att man bör välja en annan påföljd än överlämnande till vård inom . I det föregående har angetts att särskilda regler gäller för unga vad gäller val av fängelse som påföljd (30 kap. 5 § BrB). I det föregående har även angetts att det vad gäller straffmätningen (29 kap. 7 §) finns bestämmelser som direkt riktar sig till ungdomar Barn i behov av särskilt skydd under och att bestämmelserna i 29 kap. 3 § 3 kan ha särskild betydelse för ungdomar vid bedömningen av ett brotts straffvärde. Vid val av påföljd skall rätten fästa särskilt avseende vid omständig- heter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse och att sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § därvid skall beaktas (30 kap. 4 §). Rätten skall alltså innan den dömer till fängelse alltid pröva om inte villkorlig dom eller skyddstillsyn är en tillräckligt ingripande påföljd. Utgångspunkten för denna prövning är primärt brottslig- hetens straffvärde. Utöver straffvärdet får rätten beakta brottets art och den tilltalades tidigare brottslighet. Den omständigheten att gärningen har ett högt straffvärde är ofta ett avgörande skäl för att döma till fängelse.65 Vissa brott anses på grund av sin art motivera fängelse även om de inte har ett särskilt högt straffvärde. Vad som här avses är t.ex. grovt rattfylleri, mened, vissa brott mot vapenlagen samt oprovocerad misshandel eller i vissa fall våld mot tjänsteman. För brott som någon begått innan han har fyllt får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl (30 kap. 5 §). Av bestämmelsens ordalydelse och av dess förarbeten framgår att det endast i sällsynta undantagsfall får dömas till fängelse. I stället bör som har angetts i det föregående den som är i första hand överlämnas till vård inom . Anledning att överväga att döma någon i denna ålder till fängelse föreligger endast om det står klart att det saknas förutsättningar för vård inom och brottet är sådant att mycket starka skäl talar för en frihetsberövande påföljd. Sådana skäl föreligger främst när brottet har ett högt straffvärde. Däremot är det svårt att ange situationer där tidigare lagföringar eller brottets art leder till bedömningen att rätten måste döma till fängelse. Det är överhuvud- taget inte lätt att ge generella exempel på fall där fängelse bör komma i fråga för ungdomar. Överlämnande till vård inom kan komma i fråga även vid de allra grövsta våldsbrotten såsom mord (se praxisgenomgången i det följande). 1987/88:120 s. 120 Barn i behov av särskilt skydd Konventionsstaterna skall allmänt se till att lagar och förfaranden införs som är speciellt anpassade för barn som misstänks eller åtalas eller befinns skyldiga att ha begått brott. Bestämmelserna om åtalsunderlåtelse i 16 och 17 §§ LUL är av betydelse i detta sam- manhang. I förarbetena till de senaste ändringarna i LUL anförde regeringen följande. Dessa bestämmelser ger mycket vidsträckta möjligheter till åtalsunderlåtelse för ungdomar som har begått brott innan de fyllt . Presumtionen kan sägas vara mot åtal i dessa fall. Lagregleringen bygger på grundtanken att ansvaret för ungdomar som begått brott i huvudsak skall vila på socialtjän- sten och inte kriminalvården. En viktig tanke bakom regle- ringen är också att institutet åtalsunderlåtelse möjliggör en snabb och smidig handläggning av brott som begås av unga. Den grund för åtalsunderlåtelse som 1 § LUL huvudsakligen vilar på är att den unge är eller blir föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen eller lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga eller för annan åtgärd som innebär att han får hjälp eller stöd. Åtalsunderlåtelse får beslutas på denna grund om det med skäl kan antas att den åtgärd som vidtas är vad som är lämpligast för den unge. I förarbetena anges beträffande antalet beslut om åtalsunderlåtelse följande. meddelades totalt 16 118 åtalsunderlåtelser, vilket är av samtliga lagföringar. Antalet är något lägre än under föregående år då motsvarande siffra var 17 695. erhöll 5 496 åtalsunderlåtelser, varav 4 770 med stöd av dåvarande 1 § LUL, 167 med dåvarande 6 § LUL och 557 med stöd av 20 kap. 7 § . var motsvarande siffror något högre. Då meddelades totalt 6 868 åtalsunderlåtelser för nämnda åldersgrupp, varav 6 061 enligt dåvarande 1 § LUL, 182 enligt dåvarande 6 § LUL och 625 enligt regler.66 För brott som någon som har begått innan han fyllt får påföljd inte dömas (1 kap. 6 § BrB) . Detta utesluter inte att den som 66 /95:12 s. Barn i behov av särskilt skydd är kan bli föremål för utredning om brott. Den som misstänks för att ha begått ett brott kan bli föremål för ett särskilt förfarande som benämns bevistalan (37 § LUL). Förfarandet innebär att åklagare får, om det krävs ur allmän synpunkt, efter framställning av socialnämnd, länsstyrelse eller vårdnadshavare för den unge, begära prövning hos domstol huruvida den unge begått brottet. Bestämmelserna om allmänt åtal tillämpas vid bevistalan med det undantaget att de tvångsmedel som avses i 24-26 kap. RB inte får användas. När det gäller brottsutvecklingen gör BRÅ den analysen att minderårigas brottslighet ökade kraftigt , en ökning . En avsevärt större ökning än för ungdomar . Det verkar enligt BRÅ som om minderårigas brottslighet ökar i snabbare takt än för ungdomar i åldern 15-19 år.67 De minderårigas brottslighet när det gäller stöldbrott ökade något långsammare än gruppens totala brottslighet. Övervägande delen av ökningen kan hänföras till butiksstölderna; minderårigas brottslighet koncentreras också i hög grad till dessa brott. Utvecklingen för våldsbrott är däremot anmärkningsvärd. Antalet våldsbrott som registrerats för minderåriga i relation till antalet 10-14 åringar i landet har ökat med . En del av denna ökning kan, enligt BRÅ, sannolikt tillskrivas en ökad anmälningsbenägenhet, men med stor sannolikhet föreligger det också en kraftig faktisk ökning av denna brottslighet. Om frivillig vård inte kan komma till stånd kan ett ingripande med stöd av 3 § LVU bli aktuellt. Enligt detta lagrum skall den som genom missbruk, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende utsätter sin hälsa eller utveckling för påtaglig risk att skadas tas om hand för vård. Uttrycket "påtaglig risk för skada" som grundläggande förutsätt- ning för beredande av vård enligt lagen infördes genom nya LVU och ersatte då uttrycket "allvarlig fara" (i avsnitt 14.2.2 har vi redogjort Barn i behov av särskilt skydd för begreppet "påtaglig risk för skada" enl. 2 § LVU). Ändringen bör ses mot bakgrunden att den tidigare bestämningen hade tolkats så att ingripande kunde ske först i ett relativt sent skede, då problemen blivit så allvarliga att det var svårt att komma till rätta med dem. Samhället bör således enligt nya LVU kunna ingripa i ett tidigare skede, när det finns möjligheter att vända en destruktiv utveckling. Med det ändrade uttrycket markeras att det i första hand är vård inom som skall komma i fråga. Med uttrycket "påtaglig risk för skada" anges således den nivå som bör föreligga för att ett tvångsomhändertagande av den unge skall få göras. Övergående eller mindre betydande risk är inte tillräcklig för ett ingripande. Det får heller inte vara fråga om något subjektivt antagande om att barnet löper risk att skadas. Inte heller får ovidkommande omständigheter, som t.ex. allmänna samhälls- värderingar, läggas till grund för ett tvångsomhändertagande. Det måste finnas konkreta omständigheter som talar för att risk föreligger. Omhändertagande på grund av brott får inte komma i fråga för rena bagatellförseelser och inte heller för enstaka brott som inte är av allvarlig art. Det är först vid en brottslighet som ger uttryck för en sådan bristande anpassning till samhällslivet att det kan sägas föreligga ett vård- och behandlingsbehov som det kan antas bli fråga om att bereda den unge vård med stöd av LVU. Ingripande med stöd av LVU får inte användas i syfte att tillgodose samhällsskyddet utan att det finns ett behov av vård och behandling. Detta utesluter emellertid inte att ett sådant ingripande även kan få konsekvenser avseende samhällsskyddet. bestämmer hur vården av den unge skall ordnas och var han skall vistas (11 § LVU). Dessa bestämmelser anger således de nödvändiga förutsättningarna för att vården skall komma till stånd. De övergripande bestämmelserna om nämndens vårdansvar finns i SoL. De vårdformer som kan komma i fråga för en omhändertagen är vård i enskilt hem, i ett familjehem eller i ett hem för vård och boende. Familjehem är ett slags enskilt hem där en placering sker genom socialnämndens försorg. nämnda vård- former kan användas oberoende av om placeringen sker frivilligt eller utan samtycke. Tre grundläggande principer för vården är kontinuitet, flexibilitet och närhet. Kontinuitet innebär att den unge inte skall få ett avbrott i sin pågående behandling även om behandlingsformerna växlar. Barn i behov av särskilt skydd anpassning av behandlingsformen utifrån varje enskild individ skall ske, vilket kräver ett brett register av olika handlingsalternativ oberoende av vilken vårdform som väljs. Närhetsprincipen innebär vid vård utom det egna hemmet att vården skall förläggas så nära hemmet som möjligt. Skälet till att förlägga vården på nära håll är att det kan vara viktigt att flera familjemedlemmar deltar i behandlingen eftersom den unges problem ofta är ett uttryck för svårigheter och brister i omgivningen. Allmänt kan sägas att familjehemsvården är den dominerande vårdformen för barn och ungdomar som behöver bli föremål för omhändertagande. Särskilt gäller det för de yngre barnen. Avsikten med familjehemmen är att den unge skall ingå som en familjemed- lem. Vård i familjehem har i många fall ansetts överlägsen vård i institution därför att det uppstår en nära anknytning till vuxna föräldraersättare och därmed en viktig känslomässig relation mellan dem och den unge. Helhetssynen inom vård- och behandlingsarbetet innebär att socialnämnden skall lämna stöd, hjälp och annat bistånd efter en bedömning av den enskildes och hans familjs samlade behov. I vissa fall blir det dock nödvändigt med mer omfattande insatser än vad de enskilda hemmen kan erbjuda. Enligt SoL har ett ansvar för att det finns institutioner som klarar dessa mer omfattande insatser. Det blir här fråga om insatser som sträcker sig över med särskilt utbildad personal i särskilt anpassade lokaler. För vård av unga, som på någon grund som anges i 3 § behöver stå under särskilt noggrann tillsyn, skall finnas särskilda ungdomshem (12 § LVU). Det rör sig således om unga som inte kan beredas vård och behandling i familjehem eller i hem för vård och boende. Den unge som har placerats på ett hem för särskilt noggrann tillsyn kan hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. Den unges rörelsefrihet får också inskränkas när det behövs av hänsyn till andra intagnas eller personalens säkerhet (15 §). Den unge får beredas vård i en låst enhet, normalt dock högst i följd. Undantagsvis kan vården i låst enhet pågå längre, om den unge bereds tillfälle till vistelse i öppnare former. I ett forskningsprojekt avseende det särskilda ungdomshemmet har placeringstider och inlåsningstider på ungdomshemmet studerats. Därvid har konstaterats att behandlingstider och inlås- ningstider ökat (1982-1993).68 68 Vård av ungdomar med sociala problem – en forskingsöversikt utgiven av SiS, 1996 Barn i behov av särskilt skydd varierade intagningstiderna mellan 1 månad och 52 månader, med ett medelvärde och en median . Den sammanlagda tiden på låst avdelning varierade mellan med ett medelvärde . Inlåsningstiden varierade mellan med ett medelvär- de . Tiden för sammanhängande vistelse på låsbar avdelning ligger klart över de lagstadgade två månaderna. Tiden har också ökat tydligt . Medelvärdet för inlåsningstider har från att ha varit i början av undersökningsperioden stigit till värden runt 7 månader . På den låsbara avdelning med mest uttalad behandlingsinriktning har både placeringstiderna och den sammanhängande inlåsningstiden ökat av- sevärt. Placeringstiden har ökat från och den sammanlagda inlåsningstiden från till 9,4 månader.69 Enligt uppgifter från SiS finns en tendens i motsatt riktning till den som rapporten från Råby anger, dvs. mot allt kortare tider. Detta uppfattas av SiS som ett problem när den intagna utreds och därefter lämnar det särskilda ungdomshemmet. I många fall innebär det att den unge inte är beredd att lämna hemmet. Huvudmannaskap för de särskilda ungdomshemmen Staten är huvudman för de särskilda ungdomshemmen eller § 12-hem som de tidigare benämndes. Huvudmannaskapet övergick då till staten från kommunerna eller landstingskommunerna. Även har det förekommit att huvudmannaskapet för dåtidens motsvarighet till särskilda ungdomshem (t.ex. ungdomsvårdsskolor) från tid till annan växlat mellan stat och kommun. För planering och drift av hemmen svarar SiS. Det ändrade huvudmannaskapet föranleddes av en omfattande kritik mot den tidigare ordningen. Kritiken riktades mot att kommunaliseringen hade inneburit en otillräcklig differentiering av vården och att alla som behövde vård inte kunde erbjudas sådan. SiS skall anvisa plats i särskilt ungdomshem om socialnämnden har beslutat att den unge skall vistas i ett sådant hem (12 § andra stycket). SiS skall pröva den unges vårdbehov och hemmets lämplighet. Det förutsätter att SiS har god kännedom om de ungas 69 A.a. s. 81 Barn i behov av särskilt skydd behov liksom en ingående kunskap om institutionernas olika behandlingsprofil och uppgift i den differentierade institutionsstruk- turen. För vårdens innehåll och utformning gäller bestämmelserna i och i 11-20 §§ LVU. ansvarar för att den som genom nämndens försorg har tagits emot i ett annat hem än det egna får god vård (22 § SoL). Vården bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med de anhöriga och kontakt med hemmiljön. bestämmer hur vården av den unge skall ordnas och var han skall vistas (11 § LVU). Ett sådant beslut kan den unge själv överklaga hos länsrätten om han/hon har fyllt . skall noga följa vården av den som får vård med stöd av denna lag (13 §). skall för verkställighet av vårdbeslutet pröva om vård med stöd av lagen skall upphöra. Denna fråga skall därefter prövas fortlöpande från senaste prövningen. SiS leder och har tillsyn över de särskilda ungdomshemmen. Beslutar en föreståndare vid ett särskilt ungdomshem om tvångs- åtgärder skall detta meddelas huvudmannen. I direktiven till Barnpsykiatriutredningen70 sägs att utredningen skall föreslå åtgärder som syftar till att förbättra samarbetet med , inklusive de särskilda ungdomshemmen, och hälso- och sjukhusen. Detta berör således även de ungdomar som är intagna på särskilda ungdomshem på grund av att de har begått brott eftersom det inte är ovanligt att dessa ungdomar även har psykiska problem. Företrädare för de särskilda ungdomshemmen har även omvittnat att ungdomar med akuta psykiska problem nekas vård inom psykiatrin med hänvisning till att det inte finns resurser för att ta emot utagerande ungdomar. Påföljdsval – en praxisgenomgång I den följande genomgången finns rättsfall från () och hovrätterna från såväl tiden före som efter ändringarna i straffrättssystemet, som trädde i kraft . I ett tidigt rättsfall efter införandet av det nya straffrättssystemet hänvisade HD till vad som uttalats i förarbetena till den nya lagstiftningen om att Barn i behov av särskilt skydd äldre praxis beträffande påföljdsval för ungdomar alltjämt skall vara vägledande.71 HD har vid ett flertal tillfällen betonat att, när det gäller ungdomar , fängelse bör komma i fråga bara i sällsynta undantagsfall. Som en viktig synpunkt har framhållits att frihetsstraff särskilt för unga människor kan få en starkt nedbrytande effekt. Enligt HD får som allmän princip anses gälla att skälen för en icke frihetsberövande påföljd eller för ett kort fängelsestraff blir starkare ju närmare straffbarhetsgränsen den tilltalade befann sig (se bl.a. NJA 1990 s. 622). I målet NJA 1996 s.509, det s.k. Klippan-målet, dömde HD en vid tiden för gärningen fyllda 16-årig pojke till fängelse för mord. I domen redovisade HD de skäl som ligger till grund för ställningstagandet att välja fängelse framför överlämnande till vård inom . HD konstaterade att valet står mellan å ena sidan ett mycket ingripande, men noga reglerat, fängelsestraff och å andra sidan en sådan för den unges anpassning klart lämpligare påföljd, som överlämnande till . Någon möjlighet för en allmän domstol att påverka innehållet i och längden av vården inom finns inte. Enligt HD var det därmed svårt för domstolen att i det konkreta fallet bedöma påföljden och göra en avvägning mot andra likvärdiga fall. HD anförde att valet mellan fängelse och vård inom inte ger, särskilt vid mycket grova brott, utrymme för ett tillräckligt nyanserat ställningstagande, och domstolarna ställs alltså i dylika fall inför en mycket vansklig uppgift. HD konstaterade att domstolen i flera tidigare fall uttalat att den vård inom som de sociala myndigheterna föranstaltat om inte framstått som en med hänsyn till den aktuella brottslighetens straffvärde tillräckligt ingripande påföljd. I det aktuella målet hade den tilltalade efter hovrättens dom varit omhändertagen enligt LVU och placerad på ett särskilt ungdomshem. Han hade haft stränga restriktioner och vistats på en sluten enhet inom vilken han studerat och utfört visst arbete. Efter de inledande två månaderna ansåg nämnden att den tilltalade skulle fortsätta att behandlas under lika slutna former som tidigare, vilket institutionschefen motsatte sig. HD konstaterade i domen att det av socialnämndens yttrande och de uppgifter som institutionschefen lämnat framgår att pojken har ett 71 NJA 1990 s.159 Barn i behov av särskilt skydd vårdbehov som bäst tillgodoses på ett särskilt ungdomshem, under slutna former, men att vården i slutna former när som helst kan upphöra. HD anförde när det gäller gränsdragningen mellan att döma pojken till fängelse eller att överlämna honom till vård inom följande. L döms för mord. Minimistraffet för mord är fängelse .