sou · GLB347 · 1998-01-01 00:00:00 — Det finnes anledning förmoda, att uppgörelsen med kyrkan vid en eventuell skilsmässa från staten sker i sådana former att kyrkan i vart fall icke frånhändes den kyrkliga egendomen. Härå tyder de uttalanden som gjorts i den allmänna debatten . Utredningen hänvisar härutinnan till en promemoria rörande denna debatt, som på uppdrag av upprättats av universitetslektorn fil.dr. Avslutningsvis anföres sålunda i promemorian att det samlade debattmaterialet - inlägg som gjorts i samt från kyrkligt och frikyrkligt håll, samt uttalanden av olika politiska organisa- tioner – visar att man alltmer kommit till insikt om den kyrkliga egendomens jämförelsevis underordnade betydelse, i vad gäller den löpande finansieringen av en fri kyrka, samt att det nästan genomgående är så, att man särskilt beträffande egendomen – även om man uttalar tveksamhet i fråga om äganderätten – är angelägen om att förorda en "generös uppgörelse".Motiven härför kan enligt promemorian växla. Ofta är det väl en önskan att på denna punkt undvika att försvåra och fördröja en skilsmässolösning, men där kan också skymta en vilja att ge kyrkan en viss ekonomisk bas för att därigenom bl.a. slippa en eventuellt mindre tilltalande utveckling av en fristående kyrka. Såsom symptomatisk för en utveckling, som givit betydelsen av den kyrkliga egendomen mer måttliga proportioner och som dessutom inte velat förbinda ett skilsmässoförfarande med åtgärder som bl.a. ur rättslig synpunkt skulle kunna verka komplicerande och stötande, har i promemorian vidare framhållits den ändring i det social- demokratiska partiprogrammet, som kom till stånd och varigenom den punkten ströks, som krävde att statskyrkan skulle avskaffas och den kyrkliga egendomen "stanna i samhällets ägo". utredning skisserade, utan att själv ta ställning, fyra olika modeller för ändrade relationer mellan stat och kyrka, de s.k. A-, B-, C- och D-lägena. Endast i D-läget förutsattes att kyrkan skulle avhändas all egendom utom kyrkobyggnader med tomter, men utredningen ansåg, i belysning av det ovan lämnade citatet, att en sådan lösning av egendoms- frågorna var "mindre sannolik". Beträffande B- och C-lägena som handlade om en kyrka som skulle vara organisatoriskt friställd från staten anfördes följande (s. 194 f): Även i dessa fria lägen kan de kyrkliga organen få behålla be- sittningsrätten till jorden utan att frågan om äganderätten till egendomen i varje konkret fall löses. För dessa lägen kan också tänkas den lösningen, att de kyrkliga rättssubjekten tillförsäkras äganderätten till all den kyrkliga egendomen, alltså även till kronoanslagen. Otvivelaktigt skulle det vara en rättstekniskt vinnande lösning och avsevärt bidraga till en förenkling av de nu så svårlösta problemen rörande den kyrkliga egendomen, om kyrkans besittningsrätt i dessa fria lägen konsoliderades till vanlig äganderätt. Utredningen diskuterade om viss ersättning skulle utgå från kyrkan till staten vid en sådan egendomsöverföring, men övergick sedan till att behandla frågan om hur överföringen från statligt till privat ägande har gått till i liknande fall. Sitt eget ställningstagande till hur man skulle behandla den kyrkliga egendomen formulerade utredningen på följande sätt (s. 198 f): Därest det skulle anses befogat att i B- och C-lägena äganderätten till den av kronan anslagna egendomen vederlagsfritt överföres till kyrkan, synes detta kunna ske i den ordningen att statsmakterna genom en lag avsäger sig anspråken på denna kronoegendom av vad slag den vara må. För ett sådant tillvägagångssätt talar inte minst praktiska skäl. I vissa fall kan det sålunda stöta på påtagliga svårigheter att få klarlagt om viss kyrklig jord är kronoanslag eller ej. --- I lagen kan måhända ändå helt allmänt utsägas att kronan avsäger sig all den rätt till egendomen den kan ha under villkor att egendomen användes för de särskilda kyrkliga ändamål vartill den disponerats. Det kan också tänkas den möjligheten, att i lagen bestämmes på vilka kyrkliga rättssubjekt äganderätten skall överföras. Utredningen kunde tänka sig att de olika slagen av egendom fördela- des på församlingskyrkorna som stiftelser, de äldre domkyrkorna som stiftelser samt som en erkänd privatjuridisk person, i fråga om de allmänna kyrkohemmanen, biskopshemmanen och biskopsgårdarna m.m. utrednings bedömning av kyrkans rätt att förfoga över all den kyrkliga egendomen bekräftades av den efterföljande diskussionen. När regeringen meddelade direktiv beredning om stat och kyrka, som leddes av , slogs det fast att "ett genomförande av D-läget, som förutsätter att i stort sett all kyrklig egendom skall tillkomma staten inte kan vara förenligt med den generositet som torde böra visas vid ett upphävande av statskyrkosystemet". I sitt slutbetänkande Samhälle och trossamfund (SOU 1972:36) gjorde beredningen den vedertagna åtskillnaden mellan kyrkans finansför- mögenhet, som med sin avkastning skall tjäna olika kyrkliga ändamål, och dess förvaltningsförmögenhet - kyrkobygnader m.m. som direkt utnyttjas i den kyrkliga verksamheten. Beredningen konstaterade att insikten om att finansförmögenheten numera saknade nämnvärd betydelse för att finansiera kyrkans verksamhet hade lett fram till att den kyrkliga egendomen blivit ett mer perifert spörsmål i kyrka-statdebatten. Vetskapen om att många andra trossamfund har tillgång till fastigheter och kapital hade också, enligt beredningen, bidragit till att synen på egendomsinnehav hade förändrats. Beredningen fokuserade sig på frågan om i vilka former egendomen skulle stå till kyrkans disposition . Stiftelsemodellen aktualiserades som ganska naturlig med hänsyn till den vikt som ändamålsbestämningen av egendomen haft. Den kyrkostiftelseägda egendomen skulle också i fortsättningen ägas av församlingskyrkor eller domkyrkor som stiftelser. Det skulle ankomma på kyrkan själv att bestämma vilka organ som skulle företräda kyrkostiftelserna och hur de Intresset av att den specialreglerade egendomen bibehölls och användes för sitt ändamål skulle skyddas genom lagstiftning. Äganderätten till kronoanslagen skulle också i fortsättningen tillkomma staten och rättssubjekt inom skulle ha besittningsrätt till dem. Formerna för förvaltningen av kronoanslagen borde bestämmas av kyrkan själv. Beträffande kyrkofondens tillgångar föreslog beredningen inte någon förändring av ägandeförhållandena. Till följd av ändamåls- bundenheten föreslogs att fondens tillgångar även i fortsättningen skulle få disponeras av . Den myrdalska beredningens förslag vann inte den breda uppslutning regeringen funnit önskvärd för en lösning av kyrka-statfrågan. Det över- vägande antalet remissinstanser som yttrade sig i egendomsfrågan var kri- tiskt inställda till beredningens förslag. Kritiken följde olika linjer. En huvudinvändning var att eller dess organ borde ha till- försäkrats full äganderätt antingen till all den egendom som den förfogar över eller till vissa slag av denna egendom. Sedan myrdalberedningens förslag hade fallit inleddes överläggningar mellan en kyrklig och en statlig arbetsgr upp. Dessa över- läggningar ledde till ett nytt förslag i kyrka-statfrågan i det gemensamma betänkandet (SOU 1978:1) Stat-Kyrka Ändrade relationer mellan staten och . Detta förslag innehöll en egendomslösning, baserad på bildandet av nya stiftelser. Förslaget redovisas utförligare i inledningen till vårt stiftelsealternativ i kap. 10. Den kyrkliga egendomen har därefter behandlats av såväl Utredningen om ekonomi och rätt i kyrkan som Kyrkoberedningen. Dessa båda utred- ningar behandlar både stiftelsealternativ och lagstiftningsalternativ. Båda dessa utredningar har framhållit vad som finns att vinna genom att staten avstår från sina anspråk på kronoanslagen. Vad utredningarna närmare förespråkat redovisas utförligare i kap. 10 och 12. 3 Den kyrkliga egendomens ursprung Kyrklig egendom kan i mycket vid mening definieras som all egendom – lös som fast – som tillhör något kristet samfund. Definitionen egendom som förvaltas av organ inom ger en riktigare bild. Den kyrkliga egendomen har också allmänt i tidigare statliga utredningar definierats som sådana förmögenhetstillgångar av fast eller lös natur som med olika rättsgrund disponeras av med dess församlingar eller av andra till knutna organ. I kapitel 3 definieras de olika egendomskategorierna och en kort historik görs för varje kategori med en redogörelse för varje kategoris ursprung. I kapitlet redovisas också några av de tidigare undersökningar som gjorts för att söka den kyrkliga egendomens ursprung. Kammarkollegiets val av metod för att i denna utredning söka ursprunget presenteras och motiveras. Det finns olika kategorier av kyrklig egendom. Den specialreglerade kyrkliga egendomen är sådan kyrklig egendom som tjänar vissa allmänna ändamål som staten har ansett vara värda att särskilt skydda genom speciell lagstiftning. Det är fråga om både fastigheter med tillhörande byggnader och lös egendom av olika slag. I den specialreglerade fasta egendomen ingår bl.a. församlingskyrkor och domkyrkor med kyrkotomter, kyrkogårdar och andra begravningsplatser. Beteckningen kyrkans förvaltningsförmögenhet brukar användas för den samlade egendomsmassan av församlingskyrkor, domkyrkor, kyrkotomter, kyrkogårdar och andra begravningsplatser eftersom den egendomen i allmänhet inte ger kyrkan någon ekonomisk avkastning. Det är i stället fråga om egendom som genom sitt bruksvärde tjänar kyrkan. Bestämmelser om församlingskyrkor och domkyrkor finns i nuvarande 38 och 39 kap. kyrkolagen. I nuvarande 41 kap. 1 § kyrkolagen räknas de olika slag av special- reglerad fast egendom eller tomträtt upp som med ett samlat namn beteck- nas som kyrklig jord. Kyrklig jord är sådan egendom som tillsammans med viss kyrklig lös egendom av fondkaraktär brukar kallas kyrkans finansförmögenhet . Det är här fråga om egendom som generellt sett med sin avkastning skall tjäna den kyrkliga verksamheten. 36 Den kyrkliga egendomens ursprung Kyrklig jord är enligt det nämnda stadgandet i kyrkolagen i dess lydelse (SFS 1993:1323) sådan fast egendom eller tomträtt: 1.vars avkastning är avsedd för avlöning åt kyrkoherde eller komminister i visst eller vissa pastorat (prästlönefastighet ) 2.där tjänstebostad är anvisad åt en kyrkoherde eller komminister (prästgård ) 3.vars avkastning är avsedd för en församlingskyrkas behov (församlingskyrkas fastighet ) 4.vars avkastning tillförs kyrkofonden (kyrkofondsfastighet) 5. vars avkastning är avsedd för en domkyrkas behov (domkyrkas fastighet) 6. där tjänstebostad är anvisad åt en biskop ( biskopsgård ) I paragrafen stadgas också särskilt (SFS 1994:1849) att en prästgård på vilken en tjänstebostad är anvisad skall bli församlingskyrkas fastighet. Om fastigheten senare åter skulle komma att användas som tjänstebostad åt en präst blir den prästgård igen i lagens mening. Också sådan jord som vid utgången av var löneboställe, men som var prästgård, skall fr.o.m. vara försam- lingskyrkas fastighet. En annan förändring mot lagrummets tidigare lydelse är att de egen- domar som förut benämndes löneboställen och prästlönefondsfastigheter sammanfördes under den gemensamma benämningen prästlönefastighet fr.o.m. . Denna förändring var en konsekvens av att en samlad förvaltning av prästlöneboställenas jord och skog samt prästlöne- fondsfastigheterna genomfördes då. Stiftens egendomsnämnder blev den gemensamma förvaltaren för denna nya samlade kategori av kyrklig jord. Prästgårdar och biskopsgårdar tillhör kategorien kyrklig jord utan att för den skull också tillhöra finansförmögenheten. Det finns i den specialreglerade fasta kyrkliga egendomen som kallas kyrklig jord s.k. kronoanslag. Kronoanslagen är av kronan anslagen mark. Kammarkollegiet hänvisar här till redogörelsen i avsnitt 3.9. Det finns också specialreglerad lös egendom . I kyrkolagen återfinns bestämmelser om skyldighet att fondera ersättning för kyrklig jord i prästlönefonder, församlingskyrkas fastighetsfond, domkyrkas fastighets- fond och i kyrkofonden. Fondernas avkastning skall enligt lagen användas för samma ändamål som jorden en gång varit avsedd för. För kyrkofonden finns det särskilda bestämmelser. Fonderna är en del av kyrkans finansfö- mögenhet eftersom de fonderade medlen skall tjäna samma ändamål som de olika egendomsslag från vilka fondmedlen kommit. Därmed skall medlen i Den kyrkliga egendomens ursprung likhet med den kyrkliga jorden förvaltas så att de ger bästa möjliga avkastning. Den specialreglerade lösa egendomen utgörs också av inventarierna i församlingskyrkor, domkyrkor och biskopsgårdar. Till den lösa egendomen hör dessutom bl.a. olika penningmedel som testamenterats och donerats till kyrkan. Medlen förvaltas av kyrkor och församlingar. Dessa medel utgör en del av kyrkans förvaltningförmögenhet eftersom den tjänar kyrkan genom sitt bruksvärde. Begreppen kyrkans förvaltningsförmögenhet och kyrkans finansför- mögenhet infördes av utredning i delbetänkandet kyrka – stat: X om kyrklig egendom, skattefrågor och prästerskapets privilegier (SOU 1967:46). Begreppen har varit vedertagna. Dessa begrepp har med tiden blivit mindre relevanta eftersom egendom numera enligt kyrko- lagen kan föras mellan de olika egendomskategorierna genom försäljningar och byten av kyrklig jord, fondering av ersättningsmedel och nyin- vesteringar i andra objekt för kyrkliga ändamål. Det har också, såsom framgått ovan, lagstiftningsvägen införts ändringar i de olika egendomskategorierna som gör att begreppen är konstanta. Utöver den specialreglerade fasta och lösa egendom som nämnts i detta avsnitt finns det kyrkokommunal egendom och stiftelse- och förenings- egendom. Kammarkollegiet hänvisar här till redogörelser i avsnitten 3.7 och 3.8. 3.2Den specialreglerade kyrkliga egendomen, fast egendom, förvaltningsförmögenheten 3.2.1Kyrkobyggnader, kyrkotomter, kyrkogårdar och begravningsplatser Rent historiskt uppförde stormän och storb önder själva kyrkor på sina egendomar för sitt eget, husfolkets och landböndernas bekvämlighet. Konungar och biskopar lät också bygga kyrkor liksom sockenmenigheter, som själva enades om att uppföra sin kyrka. Kyrkorna skulle sedan vigas för sitt ändamål av biskopen. Ett villkor för att biskopen skulle komma och inviga en kyrka och förse den med en präst, var att kyrkan hade tilldelats jord som kunde brukas för att försörja prästen och underhålla själva kyrkobyggnaden. Jord skänktes till kyrkan av enskilda genom testamentsförordnanden, oftast med särskilda villkor om läsande av själamässor. I något enstaka fall kunde kyrkotomten anslås av kronan som anvisade jorden för kyrkliga ändamål. Kyrkotomten definieras som ett område kring en kyrkobyggnad 38 Den kyrkliga egendomens ursprung som hör samman med byggnadens funktion och miljö. Kyrkotomten behöver inte alltid fungera som en begravningsplats, men det är vanligt att kyrkogårdar omger äldre kyrkor, framför allt på landsbygden. ansågs sockenkyrkorna vara särskilda stiftelse- liknande rättssubjekt . Först under den tidigare fick församlingarna rättslig ställning som egna juridiska personer och kunde bli ägare till fast och lös egendom. För landsbygdsförsamlingarna ändrades förhållandena genom en förordning angående sockenstämmor och kyrkoråd. förordning ersattes av tre förordningar som gav också städernas församlingar rättskapacitet som juridiska personer. Den äldre (tidigare än 1817 resp. 1843) lokala kyrkan ses själv som ett stiftelseliknande subjekt som äger kyrkobyggnaden med tillhörande tomt. Kyrkor som byggts resp. 1843 eller senare eller som då mottagits som gåva från bolag, stiftelse eller enskild har församlingen som ägare. Dessa mer sentida kyrkor är specialreglerad kyrkokommunal egendom. En kyrkobyggnad kan sålunda, beroende på dess datering i tiden, ägas av kyrkan själv som stiftelseliknande rättsubjekt, av en församling eller av en kyrklig samfällighet. Staten äger vissa kyrkobyggnader som var klosterkyrkor och drogs in till kronan vid reformationen . Staten äger också garnisonskyrkan i . (s.133) En kyrkotomt kan ägas av den stiftelseliknande lokalkyrkan, församling, kyrklig samfällighet eller av staten. I vissa fall kan en enskild person eller en stiftelse vara ägare till en kyrka med tillhörande tomt (slottskapell, småkyrka el. Regler om förvaltningen av kyrkobyggnader med tillhörande tomtmark finns i 11, 38 ,40 och 41 kap. i nuvarande kyrkolagen. För att tillgodose kulturminnesvårdens intressen finns det också regler om kyrkobyggnader i lagen om kulturminnen och förordningen om kultur- minnen m.m. (1988:950 och 1988:1188). Begravningsplatser kan vara både allmänna och enskilda. En allmän begravningsplats har anordnats av , av kommun eller det allmänna. En enskild begravningsplats är en gravplats som tillhör annat trossamfund än eller någon enskild eller juridisk person. Allmänna begravningsplatser kan finnas dels i anslutning till kyrkobygg- naderna dels friliggande. Finns begravningsplatsen på kyrkojord som ägs av den stiftelseliknande lokalkyrkan, på prästlönefastighet eller på den borgerliga kommunens mark har församlingen bara dispositionsrätt. Den snabba utvecklingen av tätorterna har lett till att friliggande begravnings- platser blivit allt vanligare. Friliggande begravningsplatser har i allmän- het anordnats efter 1817. De friliggande begravningsplatserna kan hål- las av församling eller av borgerlig kommun. I begravningslagen (SFS 1990:1144) lämnas de närmare definitionerna av begravningsplatsbe- Den kyrkliga egendomens ursprung Kulturminnesvårdens intressen av begravningsplatserna tillgodoses i lagen och förordningen om kulturminnen. Enligt romersk-katolsk ordning var eller katedralkyrkan kyrka för stiftets biskop och främst bestämd för gudstjänsthållning och biskopens religiösa ämbetsförättningar. Efter reformationen på 1500- talet fungerade domkyrkorna också som församlingskyrkor för domkyrko- församlingarna. Domkyrkorna byggdes större och dyrbarare än vanliga sockenkyrkor. Domkyrkobyggnaderna uppfördes vanligen med medel (i både lös och fast egendom) som konungar och enskilda hade gett eller donerat till kyrkan i testamenten. Det förekom också anslag av fattig- och kyrkotionden. byggdes domkyrkorna i , , , , och . Domkyrkorna i , , och är uppförda efter reformationen för att fungera som församlings- kyrkor och domkyrkor. S:ta och är medeltida församlingskyrkor som tjänstgör som domkyrkor sedan de nya stiften bildats. i uppfördes som församlingskyrka först . Domkyrkorna i och uppfördes efter reformationen vid ändring av stiftsindelningen. De fungerar nu endast som vanliga församlingskyrkor. Domkyrkorna ses generellt som särskilda stiftelseliknande juridiska personer och och äger i denna sin egenskap både kyrkobyggnaden och kyrkotomten. Det är bara den förhållandevis sentida i som är församlingsägd. För de sex domkyrkor som uppfördes finns för när- varande särskilda förvaltningsregler i 39 kap. kyrkolagen enligt vilka dom- kapitlet i respektive stift skall förvalta . Närmare föreskrifter om förvaltningen av dessa domkyrkor finns i förordningen (1994:250) om förvaltningen av kyrklig jord m.m. och i förordningen (SKFS 1992:14). För finns särskilda förordningar (SKFS 1989:1, SKFS 1992:15) med instruktion för i m.m. Motsatsvis gäller att andra domkyrkor än de sex medeltida och förvaltas som församlingskyrkorna dvs. av kyrkorådet i res- pektive . 40 Den kyrkliga egendomens ursprung 3.3Den specialreglerade kyrkliga egendomen, fast egendom, finansförmögenheten 3.3.1De tidigare löneboställena som betecknas som prästlönefastigheter Prästboställena är både den största och den värdefullaste delen av den fasta finansförmögenheten. Rent historiskt tillfördes kyrkan mark då landet kristnades. En kyrka fick invigas först när prästen hade tillförsäkrats avkastning från framförallt skogs- och jordbruksfastigheter. Avkastningen av fastigheterna blev en del av prästens lön. Prästboställenas ursprung kan ledas tillbaka till de fastigheter som församlingsprästerna under äldre avlöningssystem hade på lön. 1910, i samband med prästlönereformen, avskildes vanligen på dessa fastigheter ett särskilt område för bostad åt prästen (prästgård). Det område som blev kvar kallades för löneboställe . Löneboställen betecknas enligt lagändring (SFS 1993:1323) numera som prästlönefastighet . sammanfördes förvaltningen av prästlöneboställenas jord och skog till gemensam för- valtning hos stiftens egendomsnämnder. Av prästboställena (i betydelsen prästgårdar och löneboställen ) bildar de som har sitt ursprung från medeltiden både antalsmässigt och värdemässigt den mest betydande gruppen. utredning om kyrka – stat (SOU 1967:46), s. 84, citerades den inställning som departementschefen haft om prästboställenas här- stamning i en proposition om prästlönelag m.m. (prop 1932:187 s. 186): "Av den i detta ämne verkställda utredningen synes mig med all önskvärd tydlighet framgå, att i regel de från medeltiden här- stammande prästboställena tillkommit genom donation av en eller flera enskilda samt att avsikten med dessa donationer varit, att boställenas avkastning skulle utgöra avlöning åt den vid den särskilda lokalkyrkan anställde prästen." Någon klarhet i frågan om ursprunget till de medeltida boställena har i allmänhet inte kunnat uppnås. Den stiftelseliknande lokalkyrkan ses rent allmänt som ägare till dessa boställen. De boställen som anses vara ägda av den stiftelseliknande lokalkyrkan kan både ha anskaffats av församlingen eller donerats av enskilda efter reformationen, men innan församlingen blev självständigt rättssubjekt. Om församlingen efter vunnen rättssubjektivitet med egna medel förvärvat boställen ägs de dock av församlingen själv. Egendomen är då specialreglerad kyrkokommunal egendom. Den kyrkliga egendomens ursprung I många fall är boställen sammansatta av hemman och lägenheter med olika ursprung eller också har de med tiden blivit större genom skilda förvärv. Flera av de boställen som skapades efter reformationen anslogs av kronan. Med utgångspunkt från tidigare utredningar om vilka boställen som anslagits av kronan, har det helt allmänt antagits att omkring en femtedel av prästboställena är kronoanslag. Staten har beträffande kronoanslagen inte överlåtit äganderätten men anvisat jorden för kyrkliga ändamål såsom prästernas avlöning. Kammarkollegiet återkommer till kronoanslagen senare i detta kapitel. 3.3.2De tidigare prästlönefondsfastigheterna som betecknas som prästlönefastigheter Prästlönefondsfastigheter var fastigheter – prästlönefondshemman – in- köpta med medel från prästlönefonder och prästlönejordsfonder. Medel från försålda prästboställen liksom ersättning på grund av expropriation, upplåtelse av naturt illgång eller liknande skulle tidigare för- valtas som en prästlönefond hos de pastorat som boställena och annan exproprierad eller upplåten ege ndom tillhört. Fondmedel från flera pastorat kunde föras samman i en prästlönejordsfond. För fondens medel kunde stiftet sedan skaffa så kallade prästlönefondshemman . Av intresse i ursprungsfrågorna kan noteras att utredning (SOU 1967:46) kyrka – stat bl.a. uttalade att: I prästlönefonderna ingår medel av mycket skiftande slag. En uppdelning av äganderätten t ill sådan fond torde ofta vara omöjlig att genomföra. Detsamma gäller stifts prästlönejordsfond och prästlönefondshemman. Enligt lagändring (SFS 1993:1323) som gäller fr.o.m. upplöstes pastoratens prästlönef onder och prästlönejordsfonderna. Medlen överfördes till stiftens prästlönefonder. Stiftens egendomsnämnder sköter enligt nuvarande bestämmelser också förvaltningen av prästlöne- fastigheterna i sin helhet. Prästlönefondsfastigheterna kallas numera i likhet med de tidigare löneboställena för prästlönefastigheter . 42 Den kyrkliga egendomens ursprung Prästgård är enligt kyrkolagen sådan kyrklig jord där tjänstebostad är anvisad åt en präst. Prästgårdarna tillhör den specialreglerade fasta egendomskategorien.