sou · GLB352 · 1998-01-01 00:00:00 — Det ha r betonats i projektet att det handlar om lärande granskning, det är inga poliser eller kontrollanter som kommer till arbetsplat- sen. –Fast man borde veta att kvinnor som jobbar med samma saker är rätt försiktiga i sin kritik. Det behövs ingen extra spärr , säger . Hällbacken har blivit granskat två gånger. Ena gången tycker de att de slapp alldeles för lindrigt undan. När de fick återkopp - lingen efter granskningen var det mest en beskrivning av verk- samheten. Nästa gång blev det bättre. –Vi blir nog ännu tuffare nästa gång vi åker ut, säger kvinnor- na på Hällbacken. Detta är en process. Vi får känna oss fram . Dessutom lär sig arbetslaget efter hand vad som är viktigt. På Hällbacken vill man betona helheten, bemötandet, vården , personaltätheten. –När man diskuterar vården får man in allt annat också, säger . Hällbacken har inte fått några extra resurser för att delta i de lärande granskningarna. kbacken skulle kunna illustrera parollen eget rum på långvården. Hit har också flera socialministrar vallfärdat fö r att se ett modernt ålderdomshem. Trots det har Björkbacke n sina rötter i en långvårdsavdelning, som sedermera omvand - lades till sjukhem på l asarett. efter kommunali- seringen stod klart. Boende och personal flyttade in i det nya huset. hördes klickningar i låsen till d e enskilda rummen. För dem som länge delat rum med andra på Vi måste lära oss beskriva ... sjukhuset, var det underbart att få låsa dörren om sig, att känna : Här bor jag. Den förestående flyttningen blev en bra förevändning för att ifrågasätta och diskutera gamla invanda rutiner. Hur ville personalen arbeta på det nya stället? – Alla fö rändringar kom i och med att vi flyttade hit. Vi införde t.ex. kontaktmannaskap, säger . ligger i bostadsområde t Bjurhovda. Ålderdoms- hemmet är omgivet av stora flerfamiljshus. När Ädelreformen genomfördes och kommunen fick överta ansvare t för äldreom- sorgen, valde politikerna ganska snabbt att konkurrensutsätta verksamheten. Flera av grannar drivs a v alternativa utförare, som och PartenaCare. 6 av ålderdomshemmen och av alla gruppbo- enden i kommunen drivs av andra än kommunens bolag , berättar , som är direktör på social a nämndernas stab. Ser man äldre- och handikappenheten som helhet drivs ungefär en femtedel privat. är det Björkback - ens tur att gå ut på anbud och enhetschefen arbetar för högtryck för att ProAros, kommunen, ska f å uppdraget. Då är det extra viktigt med kvalitetsarbete, anse r hon. –Vi lever i en förändringstid, vare sig vi vill det eller inte . Därför är det bättre att vilja. Vad ska vi göra för att ha det kvar ? Vi måste fixa det här på något sätt! Björkbacke n har hunnit med en granskning och blivit granskat två gånger . är personalen sugen på att åka i väg själva. vet de bättre . Men de har inte lyckats få ihop det den här vintern. De tycker att det är viktigt att våga ställa de kniviga frågorna, att gran - skarna inte väjer för att kritisera. Precis som på Hällbacke n blev de lite besvikna när den fö rsta granskningen bara beskrev verksamheten. –De kritiska synpunkterna är de nyttigaste. Det är ju mening - en att man ska få ut något av det. Då får man inte ta kritike n personligt, säger sjuksköterskan . –Kritiken är det lärande, säger bestämt. Vi måste lära oss beskriva ... efter Hällbackens besök kom granskarna tillbak a och gav muntlig och skriftlig återkoppling. De båda arbetslagen satt ner och gick igenom synpunkterna. – kbacken kom med flera tips och idéer. Vi har inte genomfört så mycket . Men vi har fört en massa diskussio - ner. Så har vi ändrat lite på våra ru tiner runt rapporterna, säger . –Det där med rapporterna var en tankeställare, säger . –Mitt intryck som fastnade sedan de varit hos oss, var en sjuksköterska som sa Här skulle jag vilja bo när jag bli r gammal. Det kändes väldigt skönt, säger . Men hur sprider man resultaten från granskningarna vidare? tar upp det på husmöten. Det finns gransknin gspärmar Och personalen har berättat om sina erfarenheter. Mest blir det direkt efter en granskning. –Man får en kick själv av att åka i väg, säger . –när vi gör utvärderingar kan personalen tycka at t inget har hänt, att det inte betytt något. Men när det kommer till kritan visar det sig att det lett till resultat, säger . –Vi är i en process , stötvis lyfts vissa saker fram, säger . Eftersom vi jobbar med människor tar föränd- ringar . Det handlar om värderingar. Vad tycker vi i per- sonalen? Vad tycker de anhöriga? Vad tycker de boende? –Viljan till förändring måste komma från personalen själv , säger . Arbetslaget på sitter och diskuterar kvalitets - utveckling. Även om de tycker att de ligger långt framme är det bra att få höra andras åsikter. Det är bra att åsikterna kommer från personer som jobbar med samma saker, som vet vad det är frågan om. För personalen på står mycket på spel . Kommer de att ha samma huvudman ? –Vi måste lära oss att beskriva vad vi gör, vilken hög kvalite t vikan erbjuda våra boende, säger . I de t arbetet ingår lärande granskning och andra kvalitetsutveck - lingsprojekt. Vi måste lära oss beskriva ... Bra med patientansvariga sjuksköterskor och ett kontaktman- naskap som fungerade som det ska. Är det verkligen klok arbetsfördelning att sjuksköterskorna ansvarar för personalanskaffning vid kort semester och sjuk- skrivningar, kan inte personalen ansvara för detta själva? Överlag välutrustat med tekniska hjälpmedel. Vid behov inte omöjligt att få fler taklyftar, positivt! Larmsystemet tycker vi inte om. Vi reagerade starkt negativt på att det ena larmet kunde slå ut det andra vilket kan leda till att den boende blir bortglömd då det ej gick att larma en andra gång om den boende tyckte att hjälp dröjde. Här borde trygghet gå före integritet. Borde vara bra om också personalen kunde få göra omvård- nadsanteckningar. Bör ge en bättre kontinuitet och minska rapporte- ringstiden, som vi tycker verkar lång. Bör också stärka personalen i deras yrkesroll! Bra att ni verkar ha lyckats så väl med allas vår strävan att ha de boendes integritet och önskemål i centrum i omvårdnadsar- betet. 2 I första hand ett hem På Flottaren i går det an att vara den man är. Oavsett om man önskar kaffe på sängen eller kräver en förhandlingsrunda före duschen. Då och då ljuder skratt genom lokalerna. smeker gamla på kinden. Vi blev så glada när hon kom. Hon kunde ju prata till och med. Stämningen är rofylld. Föga anar besökaren att de äldre som bor här på Flottaren kommit hit för att andra inte klarat av dem. muttrar ganska entonigt, men högt, där han stampar sig långsamt framåt med hjälp av rullatorn. Ansiktet är fårat, ha n har varit med länge . Framför honom klick ar det till i dörren mot omvärlden. På väggen hänger ett kodlås och överst p å dörren står koden med stora tydliga siffror. Man får försena , men inte förhindra, förklarar avdelningschefen e Furbeck. Gruppboendet är Sigges hem . Här bo r elva gamlingar från kommun. Förutom s muttrande är det tyst och lugnt inne på avdelningen. Flera av de boende sitter i sina rullstolar vid borden i köket, eller i vardags - rummet med utsikt mot den snöklädda skogen. Ett par a v damerna sover tyst med öppen mun. Det är svårt att tro att d e som bor här skapat rädsla på andra håll. Att det i deras rappor- ter finns dramatiska inslag om poliseskorter, tvångsduschningar och sönderslagna möbler. – Följer man bara de gamlas rutiner, brukar det ordna sig , säger , som är vårdbiträde. Om jag kommer in me d kaffet och två sockerbitar till , så stiger han upp. Gör jag på något annat sätt , är förmiddagen förstörd. Och säger att nu är det bra, så menar han det. 24 I första hand ett hem har bott på fjället i hela sitt liv, han är en enstöring, so m blir ilsken om personalen söker för mycket kontakt. Numer a äter han ofta i matsalen. Det är ett stort framsteg. Ett tag var personalen faktiskt orolig över hans hälsa. De gick ut i samhä l- let och köpte den sorts öl han önskade och bananer i lång a banor för att han skulle få något i sig. – Vi tar våra gamla som de är. Jag får respektera att int e vill ha så mycket kontakt. När han säger stör inte mej lämna r vi honom i fred, säger . kom till Flottaren med en vådlig rapport i bagaget. Där stod att flera personer fick hålla henne i duschen. Första gånge n träffade , satte hon sig bredvid henne. Den avlämnande personalen såg förskräckt ut. Sitt i nte jämte henne, hon kan riva och klösa dig. – Det var inte något större problem. Det var roligt när ho n kom. Hon kunde tala, här är det inte så många som ka n förme dla så mycket, säger och menar att de andr a uttrycker sig på andra sätt ... Dåliga dagar kurar i sängen när t börjar sitt pass. Då låter henne sova vidare . Bra dagar följer hon schemat. Och liksom alltid har en kram över för , har de andra i personalen det för sina personer. – Vi i personalen visar känslor. Vi tycker verkligen om vår a gamla. Det är äkta, säger . blev dement före sextio och några blodproppar i hjärna n har förändrat hans beteende. Han känns inte längre igen, ha n stampar i golvet och skriker. har för vana att kasta saker i väggarna. Åttioåringen , som växte upp på barnhem och stoppades in på mentalsjukhus när han var , svara r fortfarande att han är och spelar gärna boll i korridoren. har besökt sin hustru som har e n demenssjukdom. varje eftermiddag umgås han med henne, tar henne ut. Han är den ende som ännu når fra m till henne. För personalen är en hjälte. arbetar fyra eller fem personer på Flottaren. är de tre. Var och en är kontaktperson till en eller två av d e boende. Det går snabbt att känna in vem som är kontaktperson . I första hand ett hem 25 talar med särskild ömsinthet om . vet allt om rutiner och är återkommen från ett tandläkarbesök med . Närhet till de gamla Kontaktpersonerna känner sina boende utan och innan. De sköter kontakten med anhöriga, personliga inköp, ser till så det finns pengar och medicin, städar och får tvätta t. I vårdplanerna står vad de behöver veta om varje persons historia, medicinskt och socialt. bidrar anhöriga med uppgifter, det är int e alla som kan berätta själva. – Som kontaktperson vet jag vad jag gjorde med dem i går. Det minskar stressen. Dessutom är det lättare att planera si n dag, säger . Systemet är gammalt . Det tog ett tag innan alla i i hade accepterat nyordningen. vill ingen återgå till det gamla. Filosofin bakom systemet me d kontaktpersoner är att man ska se till hela människan. – Vi ser och sen har han ont i knät eller så är han arg på sina barn. Personalen på skruvar lite på sig när de ska komma med förklaringar till varför de lyckas med något som andra int e klarat. De tycker inte att de gör något märkvärdigt. De älska r sina jobb, tycker verkligen om sina gamlingar, är bra på att läsa kroppsspråk, vet vad som lockar fram aggressivitet och vad som skapar lugn. Den här dagen har på sig gröna yrkeskläder, de andra gå r i sina privata kläder. var alla klädda i vit sjukhus - uniform. – Privata kläder höjer samhörighetskänslan. Flottaren ä r ju ett hem i första hand, i andra hand en arbetsplats, säger . Närhet bättre än distans Personalen på har arbetat samman . , före Ä delreformen, var Flottaren en långvårdsavdel- ning med psykiatrisk inriktning på . 26 I första hand ett hem hyr kommunen en del av sjukhuset, där ligger hemtjänstdistrik - tet Älvgården, med fyra särskilda boenden. På Flottaren bo r elva äldre, på de andra arton personer i varje. ha r alla egna rum. Det hörs ett dovt muller i den bleka dagern utanför fönstret . En helikopter ska till att landa. Olycksfall, blodpropp eller födande kvinna? Längs skidbacken är belysni ngen tänd dygnet om och bortom älven breder det krympande gruvsamhället u t sig. bodde 28 000 personer i kommunen. 1996 bodde 22 000 kvar. ger sig ungefär 250 persone r sö derut. Flest flickor flyr arbetslösheten. åldra s kommunen. 1996 uppbar 3 500 personer ålderspension. är de mer än 4 000. Flottarens personal har en mentalskötarutbildning i botten . Den har kompletterats med geriatrisk kompetens. De är vana att bemöta gamla människor med olika psykiska störningar. De vet att friska vuxna kan bli störiga äldre. När demensen smyger si g på, genomgår somliga en personlighetsförändring, som ka n kännas skrämmande för anhöriga. Personalen på ta r det med ro. Arbetslaget är skickligt på att låta nya persone r växa in i gänget. Ny personal får lära sig att närhet till d e boende är bättre än distans, att gruppen ger trygghet och att det lönar sig att visa respekt för de boende. Därför är det inte s å konstigt att som skrek så mycket där han bodde förut , behöver skrika mindre här. Där stängde man in honom för at t han störde, så han skrek ännu mer för att han kände sig ensam. Här ägnar man sig åt den som skriker. – När varit hos oss ett tag sa han: Visst får jag stanna här? Sånt värmer, säger . , som satte skräck i både gamla och personal där ha n bodde förut, vädrar folks rädsla. När han känner att andra ä r rädda blir han mer aggressiv. – Han blir uppspelt när folk blir rädda för honom, berätta r . I första hand ett hem 27 Men personalen på är inte rädd för . D e känner stöd hos varandra och vet vad som frammanar rädsla . Och känner dem allesammans. När ingen är rädd bli r han en snäll och foglig lillpojke. Förhandlar man med om duschningen i förväg så duschar han utan protester. – påminner han oss, om vi inte håller tiden, säger . Och hon är noga med ordningen. Varje sak ska vara på sin rätta plats. Om kaffekoppen står fel, kan det bli problem. –Många sätter trygghet och ångest i rutiner, säger . –ringer någon och frågar hur det går för och tro r knappt det är sant, när vi säger att det fungerar jättebra. De t beror helt och enbart på personalen här, på gruppen tillsam - mans. De sprider det lugna och det märks att de har lån g erfarenhet av psykiatri, säger . är avdelningschef för hel a i kommun. Hon vikarierar för s Junkka som hoppar in som socialchef i kommunen. ansvarar för ett halvt tusen anställda, 350 äldre i särskild a boendeformer och 350 i öppen hemtjänst. tar över en organisation som gått igenom en genom- gripande förändring . Tillsammans med distriktscheferna ringade snabbt in målet: De skulle klara mer jobb mindre resurser. Men hur skulle det gå till? –Till en början sköt vi från höften, chansade vilt och de t fungerade ganska bra, men vi insåg att vi måste hitta ett enkelt system, säger . Kvalitén inom skulle behållas. Därför valde man att prioritera omvårdnadsbehov framför servicebehov. Ma n införde ett system för att mäta hur stora behov varje v årdtagare har. Det avgör budget och personaltäthet. Administratione n skulle bantas och personalen ta större personligt ansvar. Där för gjordes en omfattande utbildningssatsning. 28 I första hand ett hem – Om vi skulle lyckas måste vi ha bra, välutbildad, entusias- tisk personal som kunde jobba självständigt. Det traditionell a sättet att höja status är att t ycka synd om och höja lönerna. Jag menar att man höjer statusen genom att höja kraven, säge r . Målet var att alla inom skulle ha minst gymnasie- kompetens. är undersköterskor och mental - skö tare. Övriga har vårdbiträdesutbildning på upp . – En utvärdering av undersköterskornas jobb visar att d e utvecklats på alla fronter, praktiskt, socialt och när det gälle r hälso- och sjukvård, säger . – Personalen har vuxit, de känner stolthet över sitt jobb, säge r . Alla deltar i processen anser att det är viktigt att förankra alla stor a förändringar hos personalen. Inför omorganisationen 1994 åkte ledningen ut till alla anställda inom . – Efteråt visste alla varför och hur det såg ut. Resonemangen förän drades under resans gång. Därför blev slutresultatet bra , säger . Flottarens hjärta är köket. Mitt i köket finns en glasad skjut- dörr, så man kan låsa om vassa knivar och mediciner . På andra sidan dörren står köksbord i grupper. På väggen här inn e hänger två stora anslag. De berättar vilka mål personalen ha r för sina boende och för sig själva. Utifrån varje boendes unika förutsättningar ge den bäst a omvårdnaden som är möjlig. Vi personal på Flottaren strävar efter ett klimat på arbetsplat- sen som ska genomsyras av trygghet. Vi tror att trygghet får vi genom att försöka vara så ärliga mot varandr a som möjligt. I första hand ett hem 29 varandra ärlig kritik både positiv och negativ och respekter a varandra som olika individer med olika kunskaper. Målen har de bestämt själva. har arbetsla- get åkt i väg på internat för att diskutera samar bete, samverkan och yrkesrollen. När det nya systemet började sjösätta s var hela personalen införstådd. Alla hade fått säga s itt. Därför gick det att omvandla deltider till heltider och personalen accepterar att arbeta istället för var tredje. Även om målsättningen är kortfattad på Flottaren, gömme r orden svårigheter. Konflikter och konfliktlösning är inte enkelt . För att klara allt det nya går personalen en studiecirkel. – Det är inte alltid lätt att jämka ihop viljorna i en arbets - grupp och det är viktigt att våga säga till om det är något. Gör man det finns det en trygghet i gruppen, säger . Individen sätts i centrum inom i kom- mun. Det gäller såväl vårdtagare som personal. behöver personalen på inte vänta någon organisationsförändring. ska man satsa på vård och omsorg. Personalen ska få arbetsro. Då kan de ägna sig åt at t fila på förbättringar. Kanske det är för lite aktiviteter för d e gamla? – Vi har en kulturgrupp här på Älvgården. I den ingår perso- nal, anhöriga och boende från alla avdelningar, berättar . Kulturgruppens arrangemang är välkomna. Och bland skisserade framtidsplaner står kulturen högt i kurs. Här på Flottaren har man ordnat julfest, ätit semlor och surström - ming, sett teater och dansat till dragspel. Till festerna brukar också personalens barn komma med. Ute i korridoren stampar med sin rullator. lägger handen på hans axel. - Du kanske börjar bli trött i benen , . Det kanske ä r dags att vila . Och följer i maklig takt, bort till ett av borden , där han kan se ut över vida världen. 3På Trasten vill jag bo när jag blir gammal Det kom ett brev från , där hon prisade äldreboendet i . Personalen brydde sig verkligen om mamma och oss anhöriga. Jag var alltid väl- kommen till Trasten, också när mamma inte var där utan på sjukhuset." Vi blev nyfikna och bestämde oss för att besöka Trasten. Trots besparingar finns en värme och ett engagemang, som inte går att ta miste på. sitter vid matsalsbordet på Trasten i en rullstol som har stöd ända upp till huvudet. Håret är en ängels och då och d å glider någon av fingrarna in i munnen. Jag är en liten flicka, brukar hon säga. känns inte längre vid sitt namn so m gift. Precis utom räckhåll står hennes tallrik, fylld med ris - grynsgröt, mjölk och överpudrad med doftande kanel. sätter sig bredvid , puttar fram tallriken och räcker henne skeden. äter nästan själv . fyller försynt lite mera gröt på skeden. När de t är dags för kaffe, stöttar hon lite grann medan koppen ännu är full. Runt bordet sitter ytterligare fem damer. Två sitter och kon- verserar innan måltiden börjar. har svårt att vänt a kvar vid bordet tills hon ska bli serverad, som om hon hunnit glömma varför hon sitter där. – Du är väl hungrig ? Du vill väl ha lite frukost? Va r så god och sitt, säger arbetskamrat vänligt. Något glän ser till i ögon och hon sätter sig igen. är det som fladdrar runt bordet. Ho n ser till att allt finns inom bekvämt räckhåll, ger en hjälpand e hand till den som behöver och ser till att de som ännu kan , själva använder sin förmåga. räcker det med ett lite t På Trasten vill jag bo ... Ska det vara en smörgås, ? Här finns det skinka, . Trasten är ett av sex hus som ingår i Dalabergs gruppboende i . I lokalerna finns också dagcenter, barnhabilitering och förskola. Vaktmästeriet och köket drivs med hjälp a v personer med lindrig utvecklingsstörning. Husen ligger p å kullarna ovanför stadens centrum och när väderleken ä r gynnsam skymtar mörka vatten. Halkig vinterti d håller sig damerna mest hemma. hittar man dem med hattarna på unde r parasollerna, njutande av värmen. Och de som gillar och tål sol solbadar precis som tidigare i livet. gör man sm å utflykter ner till marknaden på torget eller besöker en anhörigs sommarhus. Sex av de sju damerna på Trasten har demenssjukdomar. , som är yngst i huset, har kvar till sjuttio . Hennes Alzheimer har raskt förvärrats. kommer inte i gång på egen hand, men blir hon påmind, kan hon gö ra en sak i taget. Det räcker med ett stödjande or d för att hon ska fylla på koppen. – Det händer att glömmer att gå in efter en rökpaus. Hon reser sig inte även om hon fryser. Men när jag pratar med henne kommer hon genast, berättar . Trasten är damernas hem. Enligt den policy som råder i kommun kommer det att så förbli livet ut. Meningar- na går i sär om det är bra; gruppboende för de lite piggare, sjuk - hem för de svagare, tycker många. Därför går det lite i vågor på Trasten. De tider då alla behöv er blöjor och ska lyftas blir det tyngre för personalen än då fle r klarar toabesök och klär sig själva. Trastens vardagsmatsal ligger med långsidan mot en atrium- gård. Där är uppfräschat, med tapeter i rost, koppa rkärl på väggarna, nysydda gardiner och krukväxter som personalen tagit med hemifrån. Här råder verklig hemkänsla. På Trasten vill jag bo ... mamma bodde kvar hemma i villan tills hon närmade sig nittio. gjorde det möjligt fö r henne att bo kvar så . och hennes syster känd e stort förtroende för och dess personal. –De blev som vänner till mamma. De tänkte självständigt i olika situationer och det gjorde att vi kände oss trygga, säge r . Småningom förändrades situationen: –Mamma ville att alla som kom skulle stanna och mindes inte att någon varit där. Hon blev mindre företagsam , tiden blev längre och hon fick svårare att koncentrera sig , berättar . Då kände systrarna att det bäst a för vore att bo i grupp- boende. Fast var lite skeptisk, åkte först ut till Traste n och tittade. Men det såg trevligt ut. –Det fanns en atmosfär på Trasten som gjorde att det kändes som att åka hem till mamma, trots att hon hade flyttat. Vi tog med de möbler och tavlor hon tyckte om. Själv hade ho n ingen uppfattning om att hon hade flyttat, säger . –Här bodde , säger och knackar på dörren . Hon hade ett av de största rummen. besvarar knackningen, hon har legat på sängen och vilat sig efter ett stick i armen. –Jag har det fint här, säger hon och sveper med handen. P å väggarna hänger tavlor. Där finns en liten röd sittgrupp i plysch och på byrån står fotografier av släkten. –Men jag längtar , . Jag törs inte gå ut Jag kan bryta mej. Jag får härda ut ett tag till, det har j u vänt , säger . Alla rum är lika personliga. Bara säng, och sänglam- pa finns från början. Där s tår barnbarnen på parad. Där hänger föräldrarna på bilder som ibland doftar sekelskifte. har en underbar tavla med solrosor som en av döttrarna målat. Bland alla bilderna på byråar och väggar skymtar de långa liv so m damerna har i bagaget. – Det är så mycket personligare här, än på ett sjukhus, säge r . Vi lever nära dem, med deras livshistoria, på sjukhusen blir de ofta bara en patient i en säng. På Trasten vill jag bo ... Frukosten är avdukad. står i köket och diskar. Hon ä r den av damerna som gärna hjälper till. Ett barnbarn till 95-åriga har kommit för att klippa och lägga hennes hår. står med rullar i handen och ska fixa håret på , so m duschade . njuter av omsor- ger. Hon sitter i sin rullstol mitt i vardagsrum- met. Hon orkar inte så mycket längre. Den som passerar henne, lägger gärna en mjuk hand på hennes kind och talar om henne med stor värme. – Min syster och mammas hemsamarit var med när mamma flyttade in, berättar . De blev intervjuade av mammas blivande fadder och föreståndaren som ville veta vår a önskemål. Hur ville mamma ha det? Mamma har alltid varit en parant dam. Det var självklart att hon skulle bära sina smycken. Hon skulle ha kvar sin personliga stil. De som arbetar på Trasten är fadder till varsin boende.