sou · GLB3170 · 1998-01-01 00:00:00 — I har det tämligen sent funnits en lagstiftning om vuxna barns skyldighet att ta hand om föräldrar, om dessa inte kunde försörja sig själva. fattigvårdslag som upphävdes stadgade (1 kap.1 §) att den som på grund av "ålderdom, sjukdom, lyte eller eljest bristande kropps- eller själskrafter är oförmögen att genom arbete försörja sig --- skall --- där hans be- hov icke annorledes avhjälpes, erhålla fattigvård". I första hand skulle barnen svara för föräldrarnas försörjning (1 kap. 3 §). Mot- svarande rådde beträffande föräldrars skyldigheter mot vuxna barn. Med försörjning avsågs "underhåll och vård". Dessa krav på föräldrar och barn försvann först med revisionen av (prop. 1978/79:12). skyldigheten makar emellan gäller dock fortfarande. Det kan ha sitt intresse att förändringen i lagstiftningen motiverades med "samhällets insatser" och de "förbättrade folkpensionsför- månerna" som "väl /ersätter/ de ekonomiska skyldigheter som lagligen åvilar barnen". Det påpekades dock att det fortfarande får "anses åligga båda parter som en skyldighet att bistå varandra i mån av förmåga". Att den lagliga underhållsskyldigheten upp- hävdes skulle dock inte tolkas "så att barnets moraliska skyldighet att i övrigt bistå och hjälpa vårdbehövande föräldrar skall tas bort". kunde barn som hade underhållsskyldighet gente- mot gamla föräldrar kräva ersättning från sina syskon. Dessutom fanns lagrum som tillät fattigvården att från anhöriga kräva er- sättning för kostnader som man haft för deras gamla föräldrar. Lagstiftningen i har vid jämförelse med andra länder sitt intresse i ett ideologiskt perspektiv på familjens roll. har t.ex. inte på åtminstone haft motsvarande lagreglering av skyldigheter mot gamla föräldrar. Ett försök gjordes att etablera en sådan lagfäst skyldighet , men det avvisades. Barns skyldigheter mot gamla föräldrar kan ändå ha varit ett tyd- ligt inslag i det allmänna rättsmedvetandet och haft sin tillämp- ning hos fattigvårdsnämnder och liknande, men då närmast bara i den kommun där de äldre hade sin "hemort". Det är svårt att av- göra om detta inneburit att danska familjer i historisk tid tagit sämre hand om sina gamla än i med dess lagstiftning. Inget tyder på skillnader och . I av- skaffades underhållsskyldigheten med den nya Socialloven 1965. Begreppet "hemortsrätt" tycks för övrigt ha varit (vara) fastare förankrat i och i än i , där det in- fördes "flyttningsrätt" för boende på "plejehjem" och liknande. På kontinenten är anhörigas underhållsskyldighet fortfarande i kraft. I franska pensionärstidskrifter marknadsförs t.ex. försäk- ringar som skall falla ut den dag man blir hjälpbehövande. Enligt reklamen skall man med gott samvete kunna umgås med sina barn utan att känna sig vara till last. Den spanska lagstiftningen är strikt och räknar noggrant upp vilka släktled som har underhålls- På litet längre avstånd finns det japanska systemet, där det förut funnits överensstämmelse mellan arvsrätt och under- hållsskyldighet (främst åvilande äldste sonen, dvs. inte olikt det system som en gång fanns i ). Det har argu- menterats för återinförande av detta i . lagstiftade om barns skyldighet att dra materiell och annan försorg om gamla föräldrar. har infört en motsvarande lagstiftning. Där har man dessutom infört en särskild domstol där ärenden med krav på barnen kan tas upp, av föräldrar eller av andra. Det finns praktiskt taget ingen forskning som belyser olika as- pekter på underhållsskyldighet gentemot gamla föräldrar i väst- världen. I finns vissa uppgifter från intervjuer med äldre personer om deras föräldrar och vem som tog hand om dem. Den i syskonskaran som skötte föräldrarna, erhöll ibland en större del av kvarlåtenskapen (1988). 3.5.2Äldre och deras närstående &AMILJEN¤TVERKET KRING ¤LDRE HAR ST¤RKTS Det förvånar många att familjenätet kring äldre faktiskt stärkts, inte försvagats, . Det framgår vid jämförelser med förhållandena . Då var det proportions- vis färre äldre som var gifta. Betydligt fler i befolkningen förblev ogifta. Bland dem som varit gifta var det få som hade maka/make kvar i livet. Ganska många var också barnlösa. Att "alla hade så många barn förr" är en av våra mest slitstarka myter. Trots emigrationen på någon miljon människor skulle de allmänt omtalade stora barnaskarorna i så fall ha inneburit att befolkning var större än den är . Många gifte sig sent och fick därför få barn. Dessutom var barnadödligheten stor. Särskilt detaljerad är vår kunskap om detta /särskilda folkräkning, där medborgarnas barnantal m.m. invente- rades ytterst noggrant. hade pensionärerna i allmänhet få barn. saknade helt barn, hade ett eller två barn och 22 pro- cent hade tre eller fyra barn (SOU 1956:1). Majoriteten hade så- ledes högst två barn. är andelen barnlösa lägre och få har bara ett enda barn. En annan aspekt av det tätnande familjenätet är att så många () nyblivna pensionärer fort- farande har förälder/rar i livet! Enligt danska studier har hela 40 procent föräldrar och/eller svärföräldrar i livet när de själva kommer i pensionsåldern. "ARNEN ¤R OCKS¥ TILL ¥REN Att som pensionär fortfarande ha föräldrar kvar i livet innebär att många äldre som behöver hjälp och stöd har barn som också är . Det beaktas inte alltid vid förslag och dis- kussioner om att barnen skall ta hand om sina gamla föräldrar. När effekterna av mönstren för äktenskapsbildning och barna- födande på 1940-50-talen slår igenom fullt ut (vigselåldrarna sjönk då dramatiskt) kommer detta att bli än tydligare. innebär det att allt fler har många generationer omkring sig: tre-, fyra- och t.o.m. femgenerationsfamiljer är inte längre ovanliga. var det många som aldrig hann träffa far- och morföräld- rar. Mer allmänt kan man konstatera att vi vid en viss ålder har betydligt fler nära släktingar i livet jämfört med t.ex. . Detta har visats i amerikanska beräkningar som bekräftar tidigare studier både i och . -¥NGA HAR ANH¶RIGA P¥ N¤RA AVST¥ND Förbluffande många äldre har ett eller flera barn boende inom rimligt avstånd eller t.o.m. mycket nära. bor tillsammans med barn, men ungefär en tiondel har barn i grann- skapet och de flesta har dem på högst avstånd. Inte heller äldre i glesbygd har sitt närmaste barn så mycket längre bort än andra äldre. Jämfört med uppgifter års undersökning, då äldres avstånd till sina barn blev noggrant kartlagda (SOU 1956:1), har inte avstånden ökat märkbart, även om något fler har det närmaste barnet mer än (av personer med barn). Detta beror sannolikt främst på ökad social rörlighet, som i sig också medför geografisk rörlighet. Vi vet från amerikanska undersökningar att detta "godtas" av de gamla föräldrarna. Det är en källa till stolthet, även om det också kan utgöra pro- blem. Avståndet behöver inte alltid bero på barnens flyttningar utan kan också vara ett resultat av föräldrarnas livsmönster. Det bör kanske påpekas i sammanhanget att de beskrivna mönstren kan se annorlunda ut från barnens horisont. Personer har genomsnittligt sina föräldrar längre bort än vad som här beskrivits. Detta är en enkel matematisk sanning som följer av att barnen "sprids ut", men tillåter oss inte att dra några slutsatser om föräldrarnas situation. 3TORT UMG¤NGE MELLAN GENERATIONERNA Mot bakgrund av denna relativa geografiska närhet är det kanske inte förvånande att umgänget är stort mellan generationerna. Jäm- förbara uppgifter och framåt visar att de personliga kontakterna ökat i omfattning bl.a. på grund av förbättrade kom- munikationer och ny teknik. En av allt att döma minskande andel äldre är socialt isolerad, av samtliga personer 65 - (SCB 1993). Frågor om subjektiv ensamhet ger samma intryck. Jämförelser med andra länder visar att svenska äldre upplever sig vara mindre ensamma än andra äldre (SOU 1993:111). Tvärsnittsundersökningar visar att många äldre och av allt att döma en växande andel, har omfattande kontakter med vänner och grannar. Många är aktiva i föreningar, studiecirklar osv. som detta är sant är det viktigt att konstatera att de som blir mycket gamla ofta förlorar många av dessa förankringar. Longitudinella studier visar att många drabbas av ensamhet och isolering. Det finns också skillnader i kontakter och nätverk som hänger samman med ekonomiska faktorer enligt den tidigare refererade undersökningen i (S-E. Wånell m.fl.). -¥NGA ¤LDRE BOR KVAR I SIN UPPV¤XTORT Det är också av betydelse att beskriva var äldre personer har sina rötter. Tidigare studier har påvisat att svenskar i allmänhet inte bor långt från sin uppväxtort, om de alls flyttat bort från den (1980). Vid granskning av äldres nuvarande situation framträder ungefär samma mönster. Dagens äldre tycks inte vara mer "rotlösa" än gårdagens, att döma av tidsseriedata , 1974, 1981 och 1991. i åldern bor kvar på uppväxtorten. Nästan hälften bor där eller högst någon mil "hemifrån", två tredjedelar har högst till sin uppväxtort. Jämfört med mönstret har avstånden ökat något. Det be- ror på situationen för invandrare med långa avstånd till sina föde- lseorter, vilket något förskjuter procenttalen (bearbetningar av Levnadsnivåundersökningarna, , ). Kvinnor bor mer sällan än män kvar i själva uppväxtorten, något som sannolikt har med val av äktenskapspartner att göra. I allmänhet har de dock inte flyttat mer än bort. Det före- kommer visserligen att man ibland som äldre flyttar tillbaka till den plats som man en gång kom ifrån. De flesta förblir dock på den ort där de bor när de pensioneras. Svenska pensionärer är betydligt mindre benägna att flytta än t.ex. de franska pensionärerna. En undersökning i visar att många flyttar ut i provinserna vid pensioneringen och ofta till "hemorten". I ortsperspektiv kan man konstatera att många av dem som är äldre på en ort också är födda i trakten. Detta förhållande är något mindre uttalat i storstäder med stark inflyttning (60 - ) än i mindre orter (); 1981 respektive , 1993. Sammanfattningsvis kan konstateras att äldre flyttar relativt sällan, även om rörligheten ökar något just runt pensionsåldern. De flesta flyttningar är korta - inom kommungränsen - och i de högsta åldrarna, , är flyttningar mycket ovanliga. Uppgifter om äldres flyttmönster redovisas närmare i mitt delbe- tänkande Rätt att flytta - en fråga om bemötande av äldre (SOU 1996:161). 9TLIGA GRANNKONTAKTER ¤R RELATIVT VANLIGT Äldre personer bor ofta mycket i sina bostäder och de bor vanligen i "åldrade" områden. Det innebär att många äldre har jämnåriga omkring sig vilket borde gynna kontakten med grannar. Uppgifter i flera olika undersökningar tyder dock på att många äldre enbart har ytliga grannkontakter. Undersökningarna besvarar inte i vilken omfattning grannar ger vissa hjälpinsatser eller håller viss "uppsikt". Grannar kan ha stor betydelse enligt olika lokala undersökningar, men de engagerar sig inte i om- fattande omsorgsuppgifter; sådant förbehålls familjen eller "samhället", dvs. kommun och landsting. Grannkontakterna före- faller inte ha ändrats nämnvärt (SOU 1956:1), när många av de äldre fortfarande bodde på landsbygden. &AMILJEN SOM V¥RD OCH OMSORGSGIVARE Familjen som omsorgsgivare betyder i praktiken omsorgsutbyte med hustrun/mannen eller barnen. Viktigast av dessa är partnern, makan/maken, därnäst barnen, när dessa finns i närheten och själva är friska och "tillgängliga". Att döma av jämförbara riks- undersökningar (Szebehely 1993) och lokala studier (1996) har anhöriginsatserna ökat . Det ligger nära till hands att koppla de ökade anhöriginsatserna till minskan- de offentliga insatser. Denna minskning har dock för det mesta inneburit att det blivit svårare att "komma in" i hemtjänstsyste- met. Bland dem som väl fått hemtjänst gäller att när omsorgsbe- hoven efter hand ökar, så ökar också insatserna både från kom- munen och från de anhöriga. Den större anhöriginsatsen jäm- fört med förr gäller kanske mest dem som inte alls använder den offentliga hjälpen eller gör det i mindre omfattning än i mot- svarande situation (Ädelutvärderingen 1994:17). Vad är informell omsorg och vård? Trots åtskilliga undersök- ningar går det inte att enkelt sammanfatta den kunskap som finns. Av allt att döma handlar stödet från anhöriga om allt från sam- varo, att lyssna och ge känslomässigt stöd till insatser som avser vardagliga göromål i hushållet, omfattande omvårdnad samt vård i livets slutskede. Omsorgsgivarna är oftast maka/make eller barn (ofta en dotter), ensamma eller i kombination med . Det är väl känt att närstående svarar för en stor del av den totala vården och omsorgen om bl.a. äldre personer i den ordi- narie bostaden. Anhörigas insatser har betydligt mindre omfatt- ning och är även av annan karaktär i särskilt boende. !NH¶RIGINSATSER UTF¶RS OFTA UTAN ST¶D AV SAMH¤LLET Ganska få (av den vuxna befolkningen) är engage- rade i omsorgsuppgifter i något slag av frivilligorganisation eller intresseorganisation (t.ex. Röda Korset, PRO, SPF). Insatser från samfund och församlingar är en delvis förbisedd omsorg men tycks enligt flera uppgifter ha väsentlig betydelse. Det är dock ändå familjen som är den stora "frivilligorganisationen". Allt tyder på att svenskarna är omsorgsgivare i ungefär lika stor om- fattning som i andra västländer (SOU 1993:82). ofta utan stöd av samhället. Det är bara en av hundra omsorgs- givare som har ersättning från kommunen för sina insatser. Nästan en halv miljon män och något fler kvinnor kan beräk- nas vara anhöriga och omsorgsgivare i . Totalt är det (1995) 4000 personer som är anställda av kommunen som an- hörigvårdare, vilket innebär att den enskilde officiellt har hem- tjänst, och på vanligt sätt betalar en avgift. Ytterligare 7000 har anhörigbidrag, som närmast kan ses som en fortsättning på de gamla hemsjukvårdsbidragen. Flera former av offentligt stöd till anhöriga som utför vård och omsorg har skurits ned efter hand. fanns 18 500 anhörig- vårdare, som då utgjorde av all personal i . En växande stödform till anhörigvårdare är närståendepenningen som drygt 6500 personer () erhöll genom försäkrings- kassorna. Denna stödform har vuxit långsamt sedan introduktio- nen . &R¤MST KVINNOR UPPB¤R N¤RST¥ENDEPENNING Närståendepenningen är avsedd som stödform för dem som vårdar närstående vid svåra, ofta(st) livshotande, sjukdomar med vårdbehov av viss varaktighet. Av de cirka 100 000 som avlider i kan kanske beräknas höra till en kategori där anhörighjälp är möjlig och lämplig. I det pers- pektivet är kanske ersättning till 7000 vårdare en inte alltför dålig behovstäckning. För att riktigt värdera detta behöver vi veta mer om hjälpbehov och sjukdomsförlopp vid livets slut. Tillgängliga undersökningar är bra men skulle behöva kompletteras i detta av- seende (Rinell 1990, Ädelutvärderingen 1995:9). Med hjälp av specialtabuleringar av statistik över närståendepenningen är det möjligt att ge en bild av dem som vårdar respektive tar emot vård. Det kan noteras att de flesta (3/4) av de berörda tillhör försäkringskassa i samma län. Det bekräftar de ofta korta geografiska avstånden mellan familjemedlemmar/närstående. Utnyttjande av närståendepen- ningen tycks vara ungefär lika (o)vanligt i alla län med hänsyn tagen till folkmängd/befolkningsstruktur. I ungefär sex fall av tio handlar det om vård av föräld- rar/svärföräldrar. Vårdaren är i av dessa situationer en kvinna. Cirka tjugo procent avser vård av make/maka. Två tredje- delar är en kvinna som vårdar sin make. En mindre andel () avser vård av vuxna barn. I de allra flesta fall rör det sig om mycket nära familjerelationer. En undersökning i ger en mera ingående beskrivning (och , 1997). 3.6Hälsa och funktionsförmåga hos äldre 3.6.1Sambandet mellan ålder och funktionsförmåga Det är inte alldeles självklart hur vi skall definiera ålderdom. Administrativt-utredningstekniskt är en kronologisk gränsdrag- ning troligen den enda rimliga. Ur omsorgssynpunkt är ålders- gruppen 65-75/allt mindre intressant. Sedan mitten av 1980- talet har personer i dessa åldrar nästan "försvunnit" från social- tjänsten. Andelen med insatser i form av hemtjänst och särskilt boende är i dessa åldersgrupper mycket låg. Det föreföll rimligt att dra gränsen vid i de utredningar som gjordes på 1980- talet; skulle kanske 85-årsgränsen vara lämpligare. Det kan te sig självklart att vid en definition av ålderdom ta hänsyn till hur vanligt det är med sjukdomar och funktionsned- sättningar samt hjälpbehov i en viss ålder. Detta ger av flera skäl inte en korrekt bild. Visserligen ökar prevalensen (procentandel i en viss ålder etc. som lider av en viss sjukdom eller har ett eller flera funktionshinder) ganska påtagligt efter ungefär . Det ger ändå en otillräcklig bild av när åldrandet i den bemärkel- sen egentligen inträder. Många har funktionsnedsättningar som de haft sedan tidig ålder eller fått som vuxna före pensionsåldern. Det förhåller sig också så att många fler än vad man kan ana av prevalenstalen hinner få funktionsnedsättningar och demenssjuk- domar m.m. mellan två mätpunkter. De "syns inte" eftersom för- hållandevis många av personerna också hinner avlida innan de skulle kommit att ingå i nästa prevalenstal, medan naturligtvis de (ännu) friska oftare lever kvar. Data som belyser detta på ett till- förlitligt sätt saknas även om det finns klara indikationer på att så är fallet, t.ex. vid demenssjukdomar (, 1995). 3.6.2Sambandet mellan ohälsa, funktionsförmåga och klasstillhörighet Det är känt att ohälsa och nedsatt funktionsförmåga av olika slag är vanligare bland äldre ur arbetarklassen, vilka också har kortare livslängd (, , 1993). Skillnaderna mellan könen skall också uppmärksammas. Männen dör tidigare och kanske mer "abrupt". Kvinnorna har oftare funktionsnedsätt- ningar, men av mindre allvarlig karaktär och . I brist på bättre definitioner förefaller det rimligt att tills vidare hålla fast vid de traditionella uppdelningarna och . De har fördelen att medge jämförelser och ofta också med andra länder, eftersom statistiken vanligen använder dessa avgränsningar. Sambandet mellan ålder och funktionsförmåga har berörts ovan. Det är svårt eller omöjligt att fastställa en viss ålder då man blir fysiologiskt "gammal". Det vore därför bra att också beakta risker för olika sjukdomar snarare än att enbart presentera enkla, genomsnittliga procenttal (prevalenstal) för hur ofta olika sjuk- domar, funktionsnedsättningar, fysiologiska värden etc. före- kommer i befolkningen vid olika åldrar. Det senare kan ge en allt- för förenklad och ytlig bild av vad åldrandet egentligen innebär för enskilda personer. Låga genomsnittstal för hur vanligt ett pro- blem är i en viss åldersgrupp gäller ofta inte för de enskilda indi- viderna och . Det framkommer att sammansatta problem är vanliga bland äldre, särskilt vid psykisk-intellektuell funktionsnedsättning (demenssjukdomar och andra demensliknande tillstånd). En minoritet bland äldre personer () har god funktions- förmåga i alla avseenden, en grupp har enbart svårigheter att på grund av sina sjukdomar/funktionsnedsättningar klara praktiska hushållsgöromål medan en majoritet () har mer komp- lexa problem. Studier visar att risken att få någon demenssjukdom under ålderdomen är väsentligt högre än man vanligen tror. Visserligen är det riktigt att av personer har någon demenssjukdom, men har drabbats redan i åldern mellan och . Enligt vissa beräkningar drabbas av demenssjukdomar innan de avlider. Kanske är det lika många som drabbas av andra psykiska funktionsned- sättningar (m.fl. 1991). En annan studie har visat hur prevalenstalen i olika åldrar (andel med en viss sjukdom) kraftigt underskattar risken. Överdödligheten bland de drabbade "håller ned" andelen med sjukdomen , vilket får oss att underskatta risken (, 1995). +¶NSSKILLNADER I F¶REKOMST AV SJUKDOMAR I många undersökningar finner man högre förekomst (prevalens) av olika sjukdomar m.m. bland kvinnor än bland män, som trots detta avlider tidigare. Ett sätt att nalkas frågan är att fastställa hur "farlig" sjukdomen är. I den s.k. GENDER-undersökningen av svenska mäns och kvinnors åldrande fann man att män mer sällan fick flera olika sjukdomar. Däremot drabbas äldre män oftare av livshotande eller direkt dödande sjukdomar (1997). har de olika förutsättningarna i bl.a. arbetslivet betrak- tats som en av flera anledningar till olikheter i mäns och kvinnors sjuklighet (SoS 1997:18). Beräkningar i en longitudinell studie visar att förekomsten av flera samtidiga funktionshinder är hög i de övre åldersgrupperna, till . Vid sista undersökningen eller före dödsfallet är andelen . Således kan högst räkna med att få gå bort utan att ha drabbats av flera funktionsnedsättningar; troligen ligger andelen närmare en tion- del. Detta skulle ungefär stämma med uppgifter i en lokal under- sökning, där det konstateras att avlider utan mer påtagliga nedsättningar (Rinell 1990). Materialet tyder på att de flesta tillstånden hade relativt kort var- aktighet. I en totalundersökning av alla äldre som avled i använde många personer bara ett fåtal insatser från sjukvården och använde inga alls (Ädelutvärderingen 1995:9). I hela befolkningen har cirka en tredjedel ingen kontakt med sjukvården . Några drab- bas alltså inte alls, medan andra gör det i hög grad. av patienterna inom sjukvården beräknas använda mer än hälften av resurserna. Av dessa patienter är mer än hälften personer . Malmöundersökningen konstaterade också att tio pro- cent av sjukvårdsresurserna går till vård under det sista levnads- året. Den s.k. H70-undersökningen i kan också belysa frågan. Där har man följt 70-årsgrupper genom större delen av deras ålderdom och kompletterat med nya "kullar" av 70-åringar. Studierna har visat gradvisa men dramatiska förbättringar av äldres hälsa och funktionsförmåga. Om detta också gäller de allra äldsta är mer osäkert. Visserligen kan man se tendenser i den riktningen, särskilt i den senaste s.k. 1994. Metodiska skillnader mellan olika undersökningar manar dock till försiktig- het vid tolkning av resultaten. Det är möjligt att de senaste mät- ningarna ger en alltför ljus bild av de allra äldstas hälsa (Ädelutvärderingen 1994:17 och Ädelutvärderingen 1996:6). Av en rapport om levnadsvillkor för medlemmar inom , och (Handu, 1996) framgår att av synska- dade äldre () uppger att de hade andra funktionshinder/hälsoproblem än synskadan, för döva var mot- svarande uppgift och för personer med rörelsehinder . Den väsentliga frågan är givetvis om det samlade vårdbehovet har komprimerats eller kanske t.o.m. ökat till följd av större överlevnad även för de svårt sjuka. Om detta finns studier med helt motsatta resultat. Beräkningar i Folkhälsorapporten (1997) tyder visserligen på fler år med full hälsa, åtminstone för kvinnor, men den säkraste ståndpunkten torde ännu vara att frågan är öp- pen. 3.7.1Vem använder den offentliga omsorgen och vården? , , var vård och omsorg om äldre det- samma som fattigvård. är det, som framgått tidigare, en påtaglig överrepresentation av kvinnor, fattiga kvinnor och fattiga kvinnor utan familj, som bor i särskilda boendeformer. I något mindre utsträckning gäller samma mönster också för hem- tjänsten. Det nya med den äldreomsorg som tog form var att den skulle vara till för alla, dvs. för både fattiga och för mil- jonärer, som dåvarande socialminister uttryckte sig i en programförklaring . Detta förverkligades mest genom en drastisk ökning av tillgängligheten till äldreomsorg, främst inom . Undersökningar på 1970-80-talen kunde inte finna några sociala skillnader i bruket av hemtjänst. Visserligen var arbetarklassen något överrepresenterad bland brukarna, men statistiska analyser visade att det enbart berodde på deras genomsnittligt större hjälpbehov. undersökningar har funnit att de högre socialskikten är överrepresenterade bland brukare, särskilt om deras genomsnittligt bättre hälsa (jämfört med arbetarklassen) beaktas (Szebehely 1993, 1994). Det finns dock tecken på att kvinnor och sammanboende generellt missgynnas i tilldelning av hemtjänst (Szebehely a.a.).