sou · GLB398 · 1998-01-01 00:00:00 — 1-3 och hela 974 arter som enbart förekommer i reg. Antal rödlistade arter generellt resp. rödlistade skogsarter (kategori 1-4) inom resp. region/er som inte förekommer inom andra regioner i . Skillnaderna per ytenhet är i praktiken sannolikt avsevärt större eftersom regionerna skiljer mycket i areal. 2EGION !NTAL UNIKA !NTAL UNIKA Antal rödlistade skogsarter (kat. 1-4) som i inte förekommer utanför resp. region. areal är mycket olika, vilket innebär att per ytenhet är sannolikt skillnaderna avsevärt större än vad staplarna visar. Staplarna till höger visar motsvarande arter för region 1-3 resp. 4-5. Antal rödlistade arter i olika skogsbiotoper i Vi går över till att granska hur många rödlistade arter som förekommer inom resp. skogstyp (biotop). De olika biotoperna har mycket olika arealmässig förekomst i landet, vilket på samma sätt som ovan innebär att man, för att kunna jämföra tätheten av rödlistade arter mellan olika biotoper, borde göra en arealkompensation. Det finns emellertid en omvänd process att ta hänsyn till här, nämligen att antalet arter per ytenhet som riskerar att försvinna tenderar att vara högre ju mindre biotopareal som finns tillgänglig och framförallt högre ju större hastighet biotoparealen minskar med (förändrings- trycket mot biotopen). Här torde därför inte de i andra sammanhang empiriskt funna sambanden areal–artantal vara pålitliga. Vi måste därför nöja oss med att titta på det faktiska antalet arter som förekommer inom resp. biotop och inom resp. region. Av tabell 5 framgår att det klart största antalet rödlistade arter är knutna till olika ädellövskogar. Andelen i högre hotkategorier (1-2) eller redan försvunna (0) tenderar också att vara relativt hög i ädellövskogarna. Vissa av biotoperna kan vara delvis undervärderade, bl.a. på grund av bristande erfarenhet hos de personer som utfört klassificeringarna inom de olika organismgrupperna. Sålunda tror vi att asksumpskogen innehåller fler rödlistade arter än som framkommer i statistiken, likaså kan exempelvis gransumpskogen vara undervärderad. Antal rödlistade arter i hela landet fördelade på olika biotoper och hotkategorier. En enskild art kan förekomma i mer än en biotop. granskog (ej sump) övrig trivialskog (ej sump) brandfält/hygge/stormlucka granskog (ej sump) övrig trivialskog (ej sump) brandfält/hygge/stormlucka i biotoper olika i 4)-(1 arter Rödlistade Viktiga biotoper inom de olika regionerna Man kan förvänta sig att olika biotoper spelar olika stor roll för artbevarandet inom de olika regionerna. Vilka som är viktigast är bra att veta för att kunna prioritera rätt bl.a. vid planering av fortsatt säkerställande av mark. Region 2 (+1) Inom norra (reg. 2+1) hyser barrskogar och barr- lövblandskogar totalt flest rödlistade arter, medan störst andel i kategorierna 1-2 finns inom brandfält/h ygge/stormlucka resp. granskog med lövinslag (Tab. 6). Vi har inte gjort någon generell närmare uppdelning av brandfält/h ygge/stormlucka. Av de 46 före- kommande arterna utgörs dock 35 av ryggradslösa djur. Av d essa senare förekommer 29 på brandfält (varav 16 enbart på brandfält) och 19 på hygge/stormlucka (varav 6 enbart i den delbiotopen). Antal rödlistade arter inom respektive biotop i region 2. granskog (ej sump) övrig trivialskog (ej sump) brandfält/hygge/stormlucka Region 3 (+1) Gran- och barr-lövblandskogarna hyser flest rödlistade arter. Brandfält/h ygge/stormlucka, granskog med lövinslag samt gransump- skogar har störst andel arter i de båda högsta hotkategorierna (Tab. 7). 4ABELL Antal rödlistade arter inom respektive biotop i region 3. granskog (ej sump) övrig trivialskog (ej sump) brandfält/hygge/stormlucka Ädellövskogarna, i synnerhet de med blandade bestånd (övrig ädellövskog) är de som utan jämförelse innehåller flest rödlistade arter. Ekskogarna, ras- och bergbranter samt granskog med lövinslag har den högsta andelen i de högre hotkategorierna (1-2). En anledning till dominansen av övrig ädellövskog är att artrike- domen av träd och buskar ofta är hög i dessa skogar, vilket ger livsförutsättningar för en lång rad trädartsberoende vedinsekter och kryptogamer. Flertalet av de ekanknutna arterna förekommer också här. Avgränsningen mellan å ena sidan ekskog och övrig ädellövskog och å andra sidan t.ex. trädbärande hagmarker (som ej förts till skogen) var inte alltid lätt att göra vid biotopklassificeringen. Detta betyder att siffrorna för ekskog och övrig ädellövskog skulle kunna vara både något högre och något lägre, beroende på var man drar gränsen gentemot odlingslandskapet. 4ABELL Antal rödlistade arter inom respektive biotop i region 4. granskog (ej sump) övrig trivialskog (ej sump) brandfält/hygge/stormlucka Också i den sydligaste regionen svarar ädellövskogarna för klart flest rödlistade arter. Bok- och ekskogen har den största andelen arter i kategorierna Akut hotad och Sårbar (kat. Antal rödlistade arter inom respektive biotop i region 5. övrig trivialskog (ej sump) granskog (ej sump) brandfält/hygge/stormlucka Av ovanstående analys framgår att det finns avsevärt fler rödlistade arter i söder än i norr och i ädellövskogar än i andra skogar. Antalet rödlistade arter är sannolikt generellt 4-5 gånger högre per ytenhet i södra än i norra och skillnaderna i antalet unika arter (dvs sådana som i bara finns där) mellan å ena sidan regionerna 4- 5 och å andra sidan reg. 1-3 är ännu större. Dessa mönster är en följd av flera faktorer. (1) Det finns generellt ett betydligt högre artantal i söder jämfört med i norr. (2) Ädellövskogarna, som ligger i söder, är artrikare jämfört med andra skogar. (3) Det mänskliga trycket är och har varit betydligt större i söder. (4) Andelen skyddad skog i söder är endast en bråkdel av arealen skyddad i norr. Att många arter är inskränkta till relativt små områden betyder också att deras livsmiljöer måste bevaras just där; det hjälper inte dessa arter att stora arealer skyddas inom andra delar av landet. Slutsatsen är att det är ytterst angeläget med ett avsevärt utökat skydd av skogar, och då i synnerhet gamla ädellövskogar, i . Detta betyder emellertid inte att skyddet för våra arter i norra är tillräckligt. 509 arter i hotkategorierna 1-4 inom region 2(+1) och 811 arter i region 3(+1) är en tydlig indikation på att så inte är fallet. Den skogstyps-/biotopindelning som använts i denna utredning är egentligen inte tillräcklig för att utkristallisera de viktigaste kvalitéer- na för de rödlistade skogsarternas fortbestånd. Det kan vara stor skill- nad på granskog och granskog. Många arter är också mera beroende av ett specifikt substrat än av den storbiotop som substratet råkar förekomma i. Generellt gäller att gammal skog, stort innehåll av död ved och näringsrikt underlag är betydligt gynnsammare än motsatsen. Näringsrikedomen är viktig för sådana arter som är direkt knutna till mark- eller fältskiktet men också för det stora antal arter som kräver grova dimensioner på träd och ved. Generellt för hela landet gäller att, från arternas bevarande- synpunkt, det är avgörande vilka områden (och kvalitén av dessa) som man undantar från det rationella skogsbruket, likaså att hänsyn i skogsbruket tillämpas också där många rödlistade arter förekommer. har säkerställandet dominerats av skogar på lågproduktiv mark. Det är inte självklart att bevarandearbetet (i den mån det alls lyckas) blir billigare med ett sådant förfarande. En högproduktiv, överårig skog kan innehålla tiotals gånger fler rödlistade arter än en lågproduktiv skog med klena dimensioner. Exempelvis förekom- mer endast (varav med huvudsaklig förekomst) av landets skogslevande rödlistade arterna inom skogliga impediment (m.fl. 1997). Ädellövskogslagen har ibland påståtts lägga en grön hand över ädellövskogar, varför ytterligare skydd ansetts onödligt. Sett ur de inneboende arternas synvinkel är detta påstående emellertid helt felaktigt. Lagen stadgar visserligen fortsatt ädellövskogsbruk, men hindrar inte avverkning av gamla träd eller borttagande av död ved. I redan starkt fragmenterade landskap innebär också nedhuggning av varje skog med rödlistade arter att avstånden ytterligare ökar mellan arternas kvarvarande populationer. Detta betyder att även om vi inom någon hundraårsperiod får tillbaka de rätta strukturerna i skogarna så finns ofta inte arterna kvar inom sådana avstånd att de kan återkolonisera skogarna. Vi får biologiskt tomma skogar. För en hel del vedberoende arter, t.ex. ädellövskogslevande hålträds- knäppare, har fragmenteringen redan gått så långt att de kvarvarande populationerna är att betrakta som levande fossil som inom den närmaste hundraårsperioden oundvikligen kommer att dö ut från landet. Vi har ett stort ansvar att se till att denna grupp inte blir ännu större. Ett annat generellt problem med våra skogar är att skiftande skogsbruksmetoder under tidernas lopp producerat strukturellt olika skogar. De avverkningsmogna skogar som vi ser föryngrades kring eller strax efter och sköttes med skogs- bruksmetoder som i många fall har skapat en relativt god hetero- genitet. De skogar som föryngrades kring seklets mitt och som kommer att bli nästa generations gammelskogar har anlagts och brukats med metoder som skapat betydligt mera ensartade, homogena skogar. Detta kommer sannolikt att innebära att våra rödlistade arter möter en trång flaskhals inom de kommande decennierna, en flaskhals som sannolikt kommer att medföra att ett betydande antal skogs- levande arter helt försvinner från vårt land. Slutligen bör frågan ställas hur resultaten från denna utredning kan kopplas till frågan om hur stora arealer skogsmark som behöver säkerställas? Det är omöjligt att med utgångspunkt från ovanstående siffror beräkna detta, om det överhuvudtaget alls låter sig göra utifrån dagens kunskapsnivå. Däremot kan man få en klar fingervisning om i vilka skogstyper skyddet måste utökas avsevärt. Genom att inom respektive region jämföra fördelningen av rödlistade arter inom olika skogstyper med fördelningen och kvalitén av redan säkerställd skogsmark, kan man få en bild av vilka biotoper som måste priori- teras. För flera av biotoperna räcker det med stor sannolikhet inte ens med att undanta alla hö gkvalitativa områden, utan ett återskapande måste dessutom till för att kunna behålla nästan alla arter. & Tjernberg, M. (red.) Rödlistade ryggradsdjur i – Artfakta. , M., Hallingbäck, T. & , J.-E. (red.) Rödlistade växter i . , B., Ehnström, B., Gärdenfors, U., Hallingbäck, T., , T., Lejfelt-Sahlén, A., & Tjernberg, M. De trädbärande impedimentens betydelse för rödlistade arter. Ehnström, B., Gärdenfors, U. & , Å. Rödlistade evertebrater i . Databanken för hotade arter, . Rapporten har utarbetats av undertecknad men i bakomliggande klassificeringar av biotoppreferenser har dessutom deltagit , , , , , , samt ett stort antal personer inom flora- och faunavårdskommittéerna. Flera av dessa personer, liksom , och , har dessutom deltagit i förberedelserna för uppdragets genomförande och lämnat konstruktiva synpunkter på rapportens utformning. 5NDERLAG TILL -ILJ¶V¥RDSBEREDNINGENS (För illustrationer se tryckt version av SOU 1997:98, tryckeri , troligen klar vecka 726) Miljövårdsberedningens skogsuppdrag syftar till att beräkna skydds- behovet av skog. I samband med detta bör vissa kulturmiljövärden i skogsmark kunna tas tillvara och samordnas med de områden som avsätts för att skydda skog. En exakt förteckning av lämpliga objekt torde kunna upprättas efter länsvisa genomgångar. Från kulturmiljösektorns synpunkt bör dock lämpliga områden skog avsättas utifrån vissa kriterier: ·i första hand bör ett urval forntida fossila agrarmiljöer, s.k. hackerörsområden , i inkluderas för att skapa referensområden som undantas från modernt skogsbruk. ·en välbevarat samband mellan kultur- och naturmiljön är önskvärt. Hackerörsområden bevuxna med lövblandskog är lämpliga. ·skogar som ännu bevarar sambandet mellan kulturlämningar och det biologiska arvet i form av hävdade lövskogar med produktiva brunjordar bör inkluderas. ·den sydsvenska postglaciala skogshistorien är kontinuerligt på- verkad av människan. För att bevara de traditionella bondskogarnas ålderdomliga karaktär av mångfald är därför en viss kontinuerligt hävd med skogsbete och plockhuggning önskvärd. ·andra kulturmiljöer som är lämpliga att ingå i skyddade skogar är främst vissa andra typer av agrarmiljöer, förhistoriska boplats- och fångstmiljöer, samiska kulturmiljöer, bergsbruksmiljöer samt miljöer med spår efter husbehovsutnyttjande eller tidig skogs- industri. Sammanfattande analys utifrån växtregioner Skyddsbehovet för olika vidsträckta kulturmiljöer redovisas i det följande utifrån de åtta skogliga regioner som användes vid Riks- antikvarieämbetets underlag 1991 (figur 1). &¶RFJ¤LLSTERR¤NG I lägre delar: fångstgropssystem för älg. Hela regionen: vattenanknutna stenåldersboplatser, samiska kulturmiljöer. .ORRLANDS INLAND Hela regionen: fångstgropssystemen för älg, vattenanknutna stenåldersboplatser, tidig skogsindustri. I norr: samiska kulturmiljöer. I syd: finnbygder. .ORDSVENSKA H¶GLANDETS RANDBYGDER Tidig skogsindustri. Storsjöbygden: ödesbölen. Svealandsdelen: bergsbrukets lämningar. Norrlands kustlands norra del: boplatsgropar och hyddbottnar. Delar i syd: agrarmiljöer. I syd: bergsbruk och lågteknisk järnhantering. -¤LARDALEN Hela regionen: agrarmiljöer med röjningsröse- områden och stensträngssystem. 3YDSVENSKA H¶GLANDET Hela regionen: stora komplex av röjningsröseområden och andra agrarlämningar, tidig skogs- industri. Lokalt lågteknisk järnhantering. 3YDLIGASTE 3VERIGES SL¤TTBYGDER SAMT V¤STG¶TA OCH ¶STG¶TASL¤TTEN Hela regionen: välvda åkrar och stensträngs- +UST OCH SK¤RG¥RDSBYGDEN Främst : stenålders- boplatser. –LAND OCH 'OTLAND Stensträngssystem och blockparceller, s.k. "celtic fields". (se tryckt SOU 1997:98) De åtta skogliga regioner som användes vid Riksantikvarie- ämbetets underlag 1991. Miljövårdsberedningens skogsgrupp gav Riksantikvarie- ämbetet i uppdrag att ge underlag för en eventuell samordning med kulturmiljöer vid avsättning av skyddad skog. Föreliggande utredning utgör avrapportering på detta uppdrag. redogjorde i ett underlag till skogspolitiska kommitté (910614) för sin syn på bevarande av kulturmiljöer vid skogsbruk. Kulturmiljöernas innehåll beskrevs utifrån åtta skogliga regioner. De viktigaste generella åtgärderna för att åstadkomma större hänsyn till kulturmiljöer är att markberedning inte bör förekomma, att större variation i trädslag och ålder är önskvärd och att det behövs en individuell anpassning av avverk- ningen och alternativ till trakthyggesbruk som bättre tar hänsyn till kulturspår, exempelvis blädning. Föreliggande rapport kan ses som ett komplement till det nämnda underlaget. Eftersom det alltså redan gjorts en regional analys utgår beskrivningarna i det följande från olika typer av kulturmiljöer. Från objekt till storskaliga miljöer Den kunskap som vi har om kulturmiljön härrör i stora delar från relativt ny forskning och praxis inom kulturmiljövården. uppfattades vanligen kulturminnen som olika slag av smärre objekt, vilka sällan var mer än några tiotals meter stora. Det rörde sig oftast om forntida gravar, hällristningar, runstenar etc., och speciellt värde- fulla byggnader. I såväl vetenskapliga som antikvariska sammanhang behandlades även objekten som tämligen lösryckta ända in på 1960- talet. I vetenskapligt hänseende var ett miljötänkande etablerat , och i den antikvariska tillämpningen tillkom samma sak senast i och med arbetena kring den fysiska riksplaneringen 1969. Planeringsprocessen har medverkat till detta liksom storskaliga exploateringar för infrastruktur och nya metoder inom skogsbruket. Det är emellertid i stort sett först under det senaste årtiondet som man upptäckt att sammanhängande kulturmiljöer i sig kan vara mycket stora och omfatta mer än flera tiotals eller rentav hundratals hektar. Denna kunskap var tidigare mycket vagt formulerad, och systematise- rades först efter mitten av . De mest omfattande av dessa kulturmiljöer utgörs av forntida odlingsspår, vanligen belägna i skogsmark. Ursprungligen har säkerligen många sådana lämningar funnits i dagens jordbruksmark, men de är där oftast bortodlade eller mycket fragmentariska. Områden med sådana fornlämningar består av såväl synliga delar, som gravar och odlingsrösen, skärvstenshögar etc., som ovan mark osynliga lämningar i form av kulturlager, husgrunder, härdar mm. Mänsklig kultur har alltid funnits i skogen Ur kulturmiljösynpunkt är det positivt att en viss andel skog skyddas från det moderna skogsbrukets produktionsmetoder. Ensartad skogs- odling ger ett ensartat landskap som föga står i samklang med den äldre kulturmiljön. Människans närvaro i skogen behöver dock inte alltid uppfattas som något negativt ur vare sig natur- eller kultur- miljöaspekt. Under årtusenden har människan tvärtom skapat mycket av det som vi uppfattar som värden i skogen. Äldre tiders agrarsamhällen kännetecknades i hög grad av hävden av naturmiljön. Inte bara inägomarker utan även omgivande skogar präglades av skötsel och utnyttjande i olika avseenden. I så gott som hela landet har människan alltsedan istiden satt sin prägel på skogen. Skogen påverkades på en rad sätt; man tog timmer, anlade tillfälliga åkrar och gynnade skogsbete. Denna flertusenåriga inverkan av bönder på skogsekosystemen skapade, särskilt i , ett biologiskt mångfacetterat skogslandskap där lövskog med inslag av skottskog och grässvålar var viktiga beståndsdelar. De senaste årens forskning har påvisat ett samband mellan den agrara hävden och balansen mellan brunjord och podsol, åtminstone i . Bondens långvariga och systematiska gynnande av agrart värdefullt löv och gräs har förskjutit jordmånen i riktning mot brunjord och därmed mot en större biologisk mångfald. De omfattande planteringarna av barrskog, särskilt gran, har dock för- ändrat denna balans i riktning mot podsol och utarmning av de hävdgynnade arterna. Kulturmiljön, med agrarlämningar och andra fornminnen, och en stor del av den biologiska mångfalden hänger alltså samman. Skogs- bestånden bär till en viss del ännu spår av äldre tiders agrara hävd, med gynnande av löv och gräs. Beträffande brunjordar kan man anta att dessa till stor del är ett resultat av forntida bönders arbete och markinvesteringar, dvs något som omintetgörs i och med de omfattande barrskogsplanteringarna. Att skapa urskogar är att skapa en ny kvalitet, åtminstone i , vars långsiktiga resultat är svåra att överblicka. Däremot utarmas och krymper ständigt de traditionella bondskogarna med sin hävdgynnade biologiska mångfald. Den i särklass mest omfattande gruppen av vidsträckta kulturmiljöer utgörs av komplex med lämningar efter agrara bosättningar med flera typer av spår, som endast delvis är synliga ovan mark. Stora arealer med olika lämningar kan tillsammans bilda betydande miljöer och inte sällan kompletta forntida fossila agrarlandskap. Dessa kan vara från olika tider, från bronsålder ända till de jordbruks- nedläggelse. Det som brukar redovisas som fornåkrar i antikvariska sammanhang är framför allt lämningar från tre huvudperioder: bronsålder-äldre järnålder, yngre järnålder-medeltid, respektive tiden för de stora skiftena på 1700-1800-talen. Röjningsrösen utgör ett omfattande komplex av lämningar med olika datering och funktionell bakgrund. Man kan i princip särskilja tre kategorier, dels s.k. hackerör, dels troligen främst medeltida läm- ningar, och dels röjningsrösen från senare tid. Lämningarna utgörs till största delen av röjningsrösen, men omfattande komplex med hägnader, s.k. stensträngssystem, förekommer även. (se tryckt SOU 1997:98) Översiktlig karta med en ungefär skalriktig redovisning av röjningsröse- områden inom del av . Uppgifter ur fornminnesregister. De äldsta fornåkrarna utgörs av områden med röjningsrösen, s.k. "hackerör", som tillkom under bronsålder-äldre järnålder. Man avser då endast vissa röjningsröseområden, främst på Sydsvenska höglandet, med handplockade, regelbundna röjningsrösen. I litteraturen är de omnämnda som "hackerör", "hackhem", etc. De sammanhängande arealerna är normalt mycket stora, från några till flera tiotals hektar. Ofta är det svårt att avgränsa enskilda odlingsytor, och många områden av varierande storlek kan vara närbelägna och ses som ett enda stort komplex. Det har antagits att områden av hackerörstyp avspeglar ett extensivt bruk med lätta handredskap eftersom man sällan ser typiska åker- former som terrasskanter eller parcellindelningar. Generellt är det endast stenar av en mansbördas storlek som lagts upp till röjnings- rösen. På mark som gjorts stenfri, eller som redan varit det naturligt, kan man ha använt årder. Fossil av hackerörstyp anses ha varit odlad extensivt i lång- tidsträda. Troligen har odlingscykeln varit 20 - . På de ytor som inte varit besådda har man förmodligen haft betesvall, som dels buffrar marken mot surhet, dels binder kväve i rotsystemen. Inom dessa områden har det troligen även ha förekommit kulturbetingade skottskogar. Beträffande topografiska lägen återfinns röjningsröseområden av hackerörstyp uteslutande på lättare morän- och sandmarker. Marken kan vara såväl kraftigt kuperad som helt plan. Röjningsröseområden som antas vara medeltida förekommer i liknande mark, medan de sentida förekommer i mycket varierande stenbundna miljöer. (se tryckt SOU 1997:98) Utbredningen av röjningsröseområden med s.k. hackerör, ungefär skalriktigt prickmarkerade. Det karterade området omfattar kring stad. av hela arealen utgör hackerörsområden, dvs andelen i skog är högre. Uppgifter ur fornminnesregister. (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 3: Röjningsröseområdenas fördelning på olika typer av skogar inom del av län (5 socknar: , , Forsmark, Harg och Hökhuvud). (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 4: Röjningsröseområdenas fördelning på olika typer av skogar inom del av (11 socknar: , , , , , , , , , och ). (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 5: Röjningsröseområdenas fördelning på olika typer av skogar inom del av län (13 socknar: Brönnestad, Farstorp, , Gumlösa, Ignaberga, Matteröd, N. , N. Mellby, , , , och ). Uppgifter ur RAÄ:s fornminnesregister. (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 6: Röjningsröseområdenas areal i N. , L län. Uppgifter ur fornminnesregister. (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 7: Röjningsröseområdenas största längdmått i N. , L län. Uppgifter ur fornminnes- register. (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 8: Röjningsröseområdenas största längdmått i socken, C län. Uppgifter ur fornminnes- register. De dominerande hackerörsområdena återfinns på det sydsvenska höglandet och i skogsbygderna i inland, generellt över högsta kustlinjen, även om undantag finns. Hackerörsliknande röjningsrösen har även påträffats i nordöstra , i vad som kan betecknas som utmarksmiljöer tillsammans med rösen och stensättningar av bronsålders- eller äldre järnålderstyp. Sannolikt är de av samma typ som de sydsvenska. (se tryckt SOU 1997:98) Exempel 9: Förteckning av röjningsröseområden i Matteröd socken, län, uppgifter ur fornminnes- register. Eventuellt finns spridda röjningsröseområden av motsvarande typ i och och delar av . I Riksantikvarie- ämbetets fornminnesregister, det officiella registret för fornlämningar och andra kulturlämningar, är röjningsröseområden endast systema- tiskt dokumenterade beträffande och . Genom arkeologiska undersökningar vet man att det i hackerörs- områdena går att få fram väsentlig information, inte bara i de enskilda rösena, utan lika väl mellan och invid dem. Man har bland annat kunnat konstatera att områdena vanligen har en lång och komplicerad användningstid, ofta hundratals år, och att det i vissa fall ingår samtida boplatslämningar. De mest kända röjningsrösena från äldre historisk tid finns på de s.k. "ödesbölena" i . Ödesbölena var ursprungligen bond- gårdar som var i drift under vissa perioder mellan 1100- och 1400- talen. Mycket av ödeläggelsen har satts i samband med digerdöden , även om klimatförsämring var en bidragande orsak.