sou · GLB383d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Stort hopp ställdes i det sammanhanget till att yrkesgruppen skulle rehabilitera skadade personer och därmed förse arbetsmarknaden med bristvaran arbetskraft. När det gäller den alternativa arbetsmarknaden utanför den offentliga sektorn är det intressant att notera att denna del av sjukgymnastkåren har mycket större andel män än vad som är fallet med de offentligt anställda. Den grupp som sjukgymnasterna varit så beroenden av för att hålla uppe sin status har sålunda varit en förhållandevis manligt dominerad grupp. De tre grunderna som vi här identifierat till sju kgymnasternas förhållandevis höga status har mer eller mindre undergrävts under 6 Se även artikel i denna antologi, där hon behandlar sjukgymnas- ternas fackliga strategier. Sjukgymnasterna har besu ttit en unik kompetens som av många inte uppfattas som lika unik. Nya yrkesgrupper med liknande kompetens har tillkommit och rehabilitering är inte lika högprioriterat, när det gäller frågor kring samhällets ekonomiska och industriella utveckling, som det var efterfrågan på arbetskraft vida överskred tillgången. Tillgången till en alternativ arbetsmarknad är inte särskilt unikt för sju kgymnaster. Med privatisering har en alternativ arbetsmarknad utanför den offentliga sjukvården öppnats för de flesta yrkesgrupper i sjukvården. har nedskärningar i sjukvården betytt att också bland sjukgymnaster finns viss arbetslöshet, även om den är så pass låg (och gruppen så liten) att man fortfarande räknar de arbetslösa i absoluta tal och inte i procent. Sjukgymnasterna har länge betonat vikten av att förlänga sin utbildning och bedriva egen forskning. Utbildningen har förlängts, först från två till och , med hänvisning till EU-normer, till . Forskarutbild- ning för sjukgymnaster inrättades 1977 och därefter har egna forskartjänster kommit till. Sju kgymnastför bundet har anställt personer med särskilt ansvar för professionell utveckling. Ändå är detta ingen utveckling som är unik för sjukgymnasterna. Det är snarare så att flera andra kvinnodominerade sjukvårdsyrken utveck- lats enligt liknande mönster. Många yrkesgrupper, inte minst inom sjukvården, driver strategier syftande till att göra yrket mer professionellt. Så b yggs en yrkesrela- terad forskning upp och ett språk eller en terminologi för yrket skapas och sprids. Så söker gruppen etablera ett eget område för ansvar, kompetens och befogenheter. Professionaliseringssträvan syftar till att öka kvaliteten i gruppens yrkesutövning, men också till att höja yrkesgruppens status, och kontrollen över det egna arbetet. Och det är påtagligt att yrkesgrupper som söker professionalisera sig följer ungefär samma linje. Vi kan nästan tala om ett spritt professionalise- ringsrecept. Det är också påtagligt att detta professionaliseringsrecept grundats i och utgör något av en kopia av läkargruppens sätt att fungera. Läkarna kan beskrivas som professionen par excellence och har fått stå modell för professionsteoriernas begrepp och modeller samt för yrkesgrupper som strävar efter att bli mer professionella. Den något paradoxala situationen är den att som sjukgymnasterna utvecklat allt tydligare professionella strategier, har de kommit att bli mindre unika. De är en av flera kvinnodomine- rade och kvinnodefinierade mellanyrkesgrupper inom sjukvården som driver professionaliseringsstrategier enligt det spridda receptet. De har återkommande slagit sig ihop med läkare i diskussionerna kring exempelvis ny lagstiftning och nya regleringar av arbetsmarknaden. De har markerat avstånd till sjuksköterskorna, ofta kombinerat med uppfattningen att sju kgym- nasterna besitter högre status – en inställning som också genomsyrar deras facktidning. Under lönerörelsen /96 slog sig emellertid sjukgymnasterna istället i hop med sjuksköterskorna och tillsammans drev de sina lönekrav, bland annat med hänvisning till att yrkena var kvinnodominerade. Bakgrunden var den särskilda satsningen på kvinnogrupper som jag nämnde ovan. Sju kgymnasterna har också fört livliga diskussioner om det inte vore dags att byta fackförbund och ansluta sig till TCO där grannprofessionen – sjuksköterskorna – finns. På sjukgymnasternas arbetsplatser har omfattande förändringar skett . Vi kan grovt sett urskilja tre olika organisa- tionsformer för sjukgymnaster: klinikanslutning, egen enhet och paramedicinsk enhet. Merparten sjukgymnaster uttrycker en preferens för att organiseras i en egen enhet. En sådan organisationsform förefaller stämma väl överens med deras starka och självständiga ställning. På många håll har dock istället paramedicins- ka enheter bildats med sjukgymnaster, arbetsterapeuter, kuratorer och ibland ytterligare yrkesgrupper, vanligtvis på initiativ av sjukhusled- ningen. Även ute på arbetsplatserna ser vi sålunda att sju kgymnaster- na organisatoriskt knyts till och kopplas ihop med andra kvinnodomi- nerade grupper. En rad förändringar – arbetsorganisatoriska, samhälleliga och drivna av professionaliseringsstrategier – har lett till att sju kgymnas- terna alltmer sållas in i fållan av kvinnodominerade och kvinnliga mellanyrken i sjukvården. En tendens är därmed att sjukgymnasternas kvinnliga identitet stärks som åtskillna- den mellan sjukgymnasterna och andra kvinnliga sjukvårdsyrken minskar. Upplösta och stärkta yrkesgränser Den bild av utvecklingen som jag söker mejsla fram här är en något motstridig bild. Å ena sidan upplöses i viss mån gränserna mellan yrkesgrupper, genom könsblandningen, genom professionali- seringsstrategier och genom en ändrad kvinnoidentitet, i det ovanstå- ende exemplifierat av den minskande åtskillnaden mellan läkare och sköterskor. Å andra sidan stärks de kvinnodominerade gruppernas könsidentitet. Dessa grupper utvecklar också sins emellan alltmer lika strategier och de placeras organisatoriskt allt närmare varandra i Trots att professionaliseringssträvan sker i syfte att stärka en yrkesgrupps gränser till andra, kan just det faktum att grupperna tycks driva så liknande strategier leda till att gränserna mellan dessa kvinnodominerade mellangrupper i sjukvården blir mindre tydliga, och att varje grupp framstår som mindre unik. Det finns också drag i särskiljningen mellan kvinnliga och manliga grupper som visar att en traditionell kvinnoidentitet lever starkt kvar och bidrar till att vidmakthålla och återskapa gränsen mellan kvinnliga och manliga grupper. Och återigen kopplas, som vi skall se tydligare nedan, kvinnliga grupper samman med en traditionell underordnad, kollektiv, identitet. Sjukvården präglas, vad avser könsstrukturer, av två samtida motsatta utvecklingstrender. Å ena sidan blir yrkens kön mindre tydligt och könet blir mindre särskiljande mellan yrkesgrupper, å andra sidan blir yrkens kön och gränser mellan yrken med olika kön allt tydligare. Så långt har jag beskrivit olika yrkens olika kön. Jag har identifierat en tendens där könet blivit mindre särskiljande mellan yrkesgrupper och en mottrend där könet tycks bli mer särskiljande. En härtill knuten förändring är att könsgränser flyttar in i yrken. – det kan vara vissa specialiteter, vissa arbetsplatser, vissa positioner eller rent av vissa sätt att arbeta inom yrket – blir manligt respektive kvinnligt dominerade och de definieras som kvinnliga eller manliga. Könsgränser inom respektive yrkeskategori hur alltmer kommit att uppmärksammas i takt med att jämställdhet och könsfrågor blivit uppmärksammade i samhället i allmänhet. Kvinnliga läkare är en sådan grupp som har uppmärksammats i diverse sammanhang. Det fanns 1996 omkring 1250 chefsöverläkare i . En knapp femtedel av dessa var kvinnor. De kvinnliga chefsöverläkarna var alltså i minoritet. Vid många sjukhus fanns bara enstaka kvinnliga chefsöverläkare. Jag har intervjuat ett flertal kvinnliga chefsöverläkare och samtliga har beskrivit att det ibland varit problematiskt att de varit så ensamma. De har fått agera för att hitta sin roll och för att bli accepterade i chefsöverläkargruppen och på kliniken. Kvinnorna har också påpekat vikten av att ha kollegor att diskutera med, gärna kvinnliga kollegor men förstås också manliga. Nätverk av kvinnliga chefsöverläkare, kvinnliga läkare, kvinnliga chefer, kvinnliga specialister och liknande har organiserats av ledningen för flera sjukhus och landsting. Syftet med dessa nätverk har just varit att ge det stöd och den arena för diskussioner som kvinnorna beskrev som så betydelsefulla i intervjuerna. Av stor vikt i det här sammanhanget är dock att nätverk som organiseras är något annat än nätverk som växer fram. Några av de intervjuade kvinnorna beskrev att visst var det ett lovvärt initiativ av ledningen att forma sådana grupper, men det kunde också vara ett problem. En av de kvinnliga chefsöverläkarna påpekade Jag har lite gemensamt med 25-åriga med småbarn. Uttalandet pekar på att det är svårt att sätta fingret på och entydigt fastslå på vad sätt och hur det kan vara besvärligt att vara kvinnlig chefsöverläkare eller kvinnlig läkare. Därför är det också svårt att definiera vad de kvinnliga nätverken skall bidra med. Flera av kvinnorna kände helt enkelt inte igen sig i den bild av den kvinnliga läkarens problem som kringgärdade bildandet av och aktiviteterna inom de organiserade nätverken. Flera av de intervjuade läkarna menade att kvinnonätverken omgavs av en mycket traditionell bild av kvinnorna som underordnade, som enhetliga kollektiv, som mindre individuella, som svagare och som mer problemtyngda än män. De intervjuade kvinnorna beskrev också nätverk som bildats som resultat av en annan aktivitet. I ett fall hade ett nätverk av kvinnliga chefsöverläkare bildats som resultat av ett forskningsprojekt där kvinnorna deltog som studieobjekt. Här hade en grupp uppstått därför att kvinnorna fann ett intresse av att träffas, och kvinnorna beskrev dessa nätverk som viktiga arenor för diskussion och utveckling i arbetet. De beskrev också hur de i dessa grupper tillsammans formade strategier i syfte att öka de kvinnliga chefsöverläkarnas inflytande i för sjukhuset och sjukvården strategis- ka frågor. Trots att de kvinnliga nätverken uppskattades av kvinnorna – särskilt de som kvinnorna bildat själva – befarade man att nätverken riskerade att förstärka schabloniserade föreställningar om kvinnor. De pekade ut kvinnor som en speciell grupp och de kunde därmed bidra till att låsa fast könsstrukturer och förstärka gamla föreställningar om skillnader mellan kvinnor och män. förändring och återskapande av könsgränser I den här artikeln har jag med hjälp av exempel tagna från sjukvården visat att relationerna inom och mellan yrkesgrupper i hög grad präglas av det kön som grupperna tillskrivs. En yrkesidentitet som har djupa rötter i en tidigare utveckling, men som förstärks, försvagas och förändras både genom drivna förändringssträvanden och genom förändringar i vardag och i samhälle. Jag har identifierat två motsatta tendenser. En där skillnader mellan kvinnliga och manliga yrken blir mindre. Detta kan leda till att gränser mellan grupper blir mindre tydliga och det kan leda till att relationer inom respektive yrkesgrupp blir mer likartade. Med ett spritt professionaliseringsrecept som många tycks ha tagit till sig, med en ändrad kvinnoidentitet som lett till att kvinnor konceptualiseras likartat männen samt med en större andel kvinnor i traditionella mansyrken och fler män i traditionella kvinnoyrken tycks det som om betydelsen av yrkens kön blir mindre och mindre särskiljande. Men det finns en tydlig mottendens, som också den i mycket har sitt ursprung i den uppmärksamhet som ägnats åt könsfrågor allmänt i samhället. Kön uppmärksammas och med detta följer att man i lönerörelser driver krav kopplade till att yrken är kvinnliga och kvinnodominerade. Därmed betonas och möjligen förstärks könsidentifieringen. Skapandet av särskilda kvinnogrupper är andra sådana åtgärder som utgått från och bidragit till att betona könsskillnader. Vi har också kunnat konstatera att samtliga kvinno- dominerade yrkesgrupper i sjukvården tycks driva av läkargruppen inspirerade likartade strategier i syfte att hävda den egna gruppens unika kompetens och stärka den egna gruppens kontroll och status. Kan vi då förvänta att kvinnornas och kvinnoyrkenas ställning kommer att förbättras till följd av de drivna förändringarna? Vardagen på våra sjukhus och reaktionerna på bildandet av särskilda kvinnogrupper ger möjligen en vink om att den traditionella kvinnoi- dentiteten och kvinnornas underordning lever kvar starkare än vad som förefaller önskvärt för den som med särskiljande kvinnostrategi- er söker stärka kvinnornas ställning inom sjukvårdens organisationer. En gammal fråga aktualiseras därmed: vad är fördelen och faran med kvinnlig särorganisering? I beskrivningen ovan har vi återkommande stött på att yrkens eller gruppers kvinnlighet har betonats. Kopplingen mellan sjuksköter- skornas sätt att arbeta och yrkesgruppens kvinnodominans och kvinnlighet påpekades återkommande också bland sjukvårdens personal. För det andra pekade jag på hur kvinnoidentitet använts som facklig strategi. Jag beskrev hur sjukgymnaster och sjuksköterskor i lönerörelse betonat att de tillhör kvinnoyrken. För det tredje nämnde jag olika former av nätverk som bildats bland kvinnliga läkare, på initiativ av ledningen samt på initiativ av de kvinnliga läkarna. För det fjärde omnämnde jag en tidigare facklig och professionell organisation som organiserat kvinnor, Kvinnliga Legitimerade Sjukgymnasters Riksför bund. Alla dessa exempel kan benämnas kvinnlig särorganisering i den bemärkelsen att kvinnorna och det kvinnliga särskiljts och att det kvinnliga betonats som just särskiljan- de. Men det rör sig om olika former av kvinnlig särorganisering. Kvinnlig särorganisering är inte något nytt 7. Mellankrigstiden kännetecknades av en omfattande och mycket aktiv kvinnlig särorganisering. Det fanns en rad kvinnliga fackföreningar. Ett exempel var Kvinnliga Legitimerade Sjukgymnasters Riksför bund, som jag nämnde ovan. Det fanns kvinnliga fredsföreningar och kvinnopolitiska föreningar. Tillsammans formade de hela nätverk för kvinnor att verka inom som sträckte sig över snart sagt alla samhälle- liga områden. Kvinnoorganisationerna var integrationistiska. Det integrationistiska draget återfinns både i kvinnoorganisationernas sammanssättning och i målet för deras verksamhet relativt arbets- marknad och samhälle i övrigt. Kvinnor med högst skiftande värderingar och ideologier samlades till gemensamma handlingar och program. Vidare, med ord: Målet för de allra flesta aktiva i kvinnorörelsen var att jämställas med männen och ta sig in i politik och på arbetsmarknad utan att särbehandlas. Kvinnorna formade alltså egna organisationer i syfte att få lika rättigheter som männen. Motivet för att organiseras separat var inte att hävda kvinnornas särart utan istället att existerande organisationer präglades av mekanismer som ledde till att kvinnor uteslöts och att kvinnor underordnades männen. De som istället hävdade kvinnors särart och tog detta som intäkt för kvinnors särställning var manliga särorganisationer. Det manliga drev exempelvis kraftfullt tesen att kvinnor var annorlunda än män och därför skulle inte kvinnorna ha samma ställning som männen i skolan. De skulle exempelvis inte ha rätt att inneha de högsta posterna (se också , 1987). Manliga särorganisationer har drivit tesen att det finns typiskt kvinnliga och typiskt manliga arbetsuppgifter. Här utkristalliseras två olika former för särorganisering. Å ena sidan särorganisering för lika rätt, å andra sidan särorganisering för särprägel. I den första formen av särorganisering betonas likheten mellan kvinnor och män. Särorganiseringen motiveras då av att kvinnorna inte har möjlighet att hävda och utöva lika verksamhet i den könsblandade organisationen. Den andra formen av särorganise- ring görs i syfte att betona olikhet mellan könen, varför dessa skall ha olika arbetsuppgifter och olika villkor. 7 Den historiska tillbakablicken bygger på bok (1997). Den stiliserade kategoriseringen av olika former av särorganisering som jag här utvecklar som analyshjälpmedel liksom slutsatserna om olika former av kvinnlig särorganisering utgörs emellertid av min tolkning av den historia och den analys som utvecklat. Tillbakablicken görs i syfte att hitta just ett verktyg för att diskutera kvinnlig särorganisering. I övrigt skall jag inte här diskutera de många paralleller och skillnader som naturligtvis finns mellan de tidsperioder jag har refererat till. positioner och situationer genom en särorganisering som betonade kvinnornas särart. En andra åtskillnad kan göras mellan särorganisering som initieras av kvinnorna själva och sådan som organiseras av andra. I den senare kategorin finner vi både uteslutande särorganisering (som till exempel de manliga folkskollärarna i exemplet ovan), och sådan särorganise- ring som görs i syfte att stärka kvinnorna (sjukhusledningarnas kvinnonätverk är exempel på detta). För det tredje kan vi skilja mellan å ena sådana sådana grupper som definieras av en abstrakt kvinnlighet – som i sig kan omfatta såväl kvinnor som män – och å andra sidan sådana grupper som faktiskt endast omfattar kvinnor. I den förra kategorin finner vi yrken som definieras som kvinnliga. I den senare kategorin finner vi exempelvis dels de tidigare kvinnliga fackföreningarna och dels nätverken av kvinnliga läkare. Vi finner de olika typerna av särorganisering också på dagens arbetsmarknad. Även om jag ovan gjorde en klar åtskillnad mellan olika former av särorganisering är denna åtskillnad inte alltid lika glasklar i praktiken. Grupper som skapas i syfte att integrera kan leda till utestängning. Särskilt lätt kanske det är att förväxla de olika typerna av särorganisering med varandra i de fall det handlar om yrkesidentiteter snarare än om fysiska personer. Identiteter är i sig förenande för en grupp och särskiljande från en annan. Den könsbase- rade identiteten leder därför i sig lätt till en betoning av särprägel. Låt mig återvända till de olika exemplen på särorganisering, som jag beskrev ovan och visa några av de dilemman som dessa reser i ljuset av den distinktion mellan olika former av särorganisering som jag beskrivit ovan. Vi kan börja med att se till de nätverk som formades av sjukhus- ledningar för kvinnliga chefsöverläkare. De ovanifrån organiserade nätverken har formats med det uttalade syftet att kvinnor haft det svårt att ta sig in i delar av organisationen och få tillgång till vissa positioner och relationer. De har sålunda ett klart integrationistiskt syfte, men blir lätt omgärdade av en syn på kvinnor som mer problemtyngda, som annorlunda, som behövande särskilt stöd etc. En form av särorganisation som kan leda till att kvinnorna just blir definierade som särskilda. Det kan också betyda att de formerade nätverken i lika hög grad som de fungerar som en plattform för kvinnorna, kan bidra till att återskapa skillnader mellan män och kvinnor och kvinnornas underordnade ställning och därmed tränga undan dem från vissa positioner och relationer. Det var också en sådan risk som de kvinnliga chefsöverläkarna såg då de inte ville vara med i de av ledningen formerade grupperna. När det gäller sjuksköterskor och sjukgymnaster är det tydligt att de drivit kvinnostrategier, som påminner om de som drevs av mellankrigstidens kvinnoorganisationer, i den meningen att de varit tydligt integrationistiska. De har sökt tillträde till en form för yrkesutövning och yrkesutveckling som varit förbehållen överordnade manligt dominerade och manligt definierade grupper. En mer individualiserad sjuksköterskeroll, uppstöttad av en stärkt professio- nalitet, en utvecklad dokumentation, ett individbundet ansvar och en individualiserad kvinnoidentitet har också bidragit till att förändra sjuksköterskerollen och åtminstone på sina håll i någon mån lösa upp gränser mellan yrkesgrupper – också gränsen mellan sköterskor och läkare. Å andra sidan kunde vi också se av exemplen att den traditionella kvinnoidentiteten, som betonar att kvinnor är sinsemel- lan lika som de är annorlunda än och underordnade männen, lever kvar starkt i dagens fortfarande mycket hierarkiska sjukvård. Vi såg vidare att likartade förändringsstrategier drivits av en rad kvinnodominerade yrkesgrupper vars gränser och skillnader sinsemellan blivit allt otydligare. De förändringskrav som sjukgymnaster och sjuksköterskor drivit har också k opplats ihop med en betoning av att yrkena är kvinnoyrken och därför speciella. Återigen, eftersom sjukvårdens organisationer i så hög grad fortsatt präglas av en ordning där kvinnor och kvinnlighet är särskilt från och underordnat det manliga, riskerar sjuksköterskors och sju kgymnasters strategier, även om syftet är integrativt, att slå tillbaka i en särskilj- ning och utestängning. Särorganiserade grupper som skapas i syfte att forma en plattform för att stärka kvinnornas ställning i sjukvården riskerar att istället slå tillbaka mot kvinnorna och återskapa och förstärka en traditionell och underordnad kvinnoidentitet. Kvinnlig särorganisation framstår därmed både som en stor möjlighet för att bryta organisationers könssegregering och som ett sätt att förstärka och återskapa denna könssegregering. (1988) The systems of professions. (1966) Identity as a problem in the sociology of knowledge, , VII, s. 105–115. & , J. (1990) Makten att reformera. (1979) The politics of profession i , R. (Red.) : Academic Press. Czarniawska-Joerges, B (1994) Narratives of individual and organizational identities i Deetz, S., (Red. ), Communication yearbook. vol 17, s. 193–221 . (1986) How institutions think. Gergen, K. (1991) The saturated self. (1991) Interpretation and geneaology in feminism Signs: journal of women in culture and society (1987) Kampen om katedern. (1994) (Red.) Organisationsexperiment i kommuner och landsting. : Nerenius & Santérus & , K. (1995) Skolan och det nya verket. : Nerenius & Santérus , J.W., Boli, J. & , G.M. (1987) Ontology and rationalization in the western cultural account i , , , , , F.O. & Boli, J. Institutional structure. Parkin, F. (1979) Marxism and class theory. A bourgeois critique. (1994a) Group identities as the blocks of organiz a- tions (1994b) Varför låter sig organisationer omvandlas i , B. ), Organisationsexperiment i kommuner och landsting. : Nerenius & Santérus, sid 170–204. (1992) Från mejerska till mejerist. (1993) Ny teknik i gamla strukturer. : Nerenius & Santérus , R. och Burrage, M. (1990) (Red.) The formation of professions: Knowledge, state and strategy. (1989) Gender differences at work: Women and men in nontraditional occupations. (1997) Efter rösträtten. – en diskussion kring två studier om barnstugor med resultatansvar Problem som uppstår för en individ med dubbla lojaliteter är väl kända. I det här kapitlet diskuteras om motsvarande problem kan uppstå för individer som förvärvsarbetar i en verksamhet som i vissa avseenden skiljer sig från gängse föreställningar om och förväntning- ar på företag. Kvinnors ekonomiska makt är inte enbart en fråga om ekonomiska tillgångar utan också om vem eller vad som har tolk- ningsföreträde på områden som skapar ekonomiskt värde. 1 Från kommun till kooperativ prövade många kommuner att införa eget budgetansvar (se bl.a. , 1992) på sina barnstugor, en utveckling som ledde till allt större ekonomiskt ansvar för enheten. Personalen i de nybildade enheterna skulle få större arbetsglädje genom påverkan över arbetsinnehåll och organisation 1. För den stora allmänheten presenterades reformerna som ett sätt att öka medbor- garnas valfrihet. Effektiviten skulle öka genom att kontrakt slöts med dem som åtog sig att bedriva verksamheten till lägsta kostnader. Detta, i kombination med personalens ökade engagemang, skulle leda till effektivisering och rationalisering av verksamheten, vilket in sin tur skulle leda till minskade kostnader.