sou · GLB391d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta innebär att en nybildad mindre skogsbruksfastighet inte normalt kan vara mindre än ca 40 ha beroende på fastighetens bonitet. Det är framför allt avstyckningar av bostadsfastigheter med kom- binerat ändamål s.k. stora bostadsfastigheter (prop 89/90:151) som kan medföra att små fastigheter på ett par ha med en jaktbar skogsremsa kan nybildas i ett jvo. Införandet av dessa regler för bostadsfastigheter skedde . Jag anser således att det inte uppstått några större problem i något jvo i och med ändringarna i 3 kap FBL. Få nybildningar och förvärv av små skogsbruksfastigheter har skett . För att undvika att åtkomsten av områdesjakten i ett jaktvårdsområde skall vara huvudmotiv för en fastighetsbildning vill utredningen ändra nuvarande Utredningen föreslår att en viltvårdsområdesförening skall ha rätt att besluta att fastighet skall kunna undantas från områdesjakt. fastighet som under ett viltvårdsområdes beståndstid ombildas eller ny- bildas genom fastighetsbildning och som efter fastighetsbildningen inte överstiger en i stadgarna bestämd areal. Inom ett viltvårdsområde skall medlemmar och jakträttshavare behandlas likvärdigt. Det innebär att en förening inte utan sakliga skäl får undanta en fastighet från områdesjakt om en annan liknande fastighet tillåts delta i sådan jakt. Som nämnts tidigare skall en viltvårdsområdesförening genom viltvårdande åtgärder främja viltvården. Den får inte bedriva verksamhet som är främ- mande för detta ändamål. I enlighet härmed skall medlemmar och övriga jakträttshavare, som ej är medlemmar, inte kunna åläggas betala avgift för verksamhet som tjänar andra ändamål. Föreningens inkomster skall alltså finansiera gemensamma viltvårdsåtgärder inom området och den för- valtning som är nödvändig för viltvårdsområdesföreningens verksamhet. Föreningens verksamhet bör, som , grundas på avgifter från dem som har fastigheter inom viltvårdsområdet eller som i övrigt har nytta av föreningens förvaltning. Enskilda skall därför, oavsett om de är motstånda- re till bildandet av viltvårdsområdet eller ej, betala avgifter till föreningen. Utredningen föreslår, som framgår ovan, att inskränkningar i den enskildes rätt att utnyttja sin egendom endast får förekomma beträffande stora rovdjur och klövvilt. I enlighet härmed skall inte heller avgift tas ut för jakt på småvilt eller för småvilt som fälls av en fastighetsägare som motsätter sig områdesjakt på småvilt. I undantagsfall kan tänkas att viltvårdsåtgärder av mer omfattande karaktär kan kräva en kombination av investeringar och avstående från jakt på stora rovdjur och klövvilt. Med nuvarande formulering av lagtexten, som ger föreningen rätt att ta ut avgifter endast för jakt och fällt vilt, skulle några avgifter inte flyta in under tid då förbud råder mot jakt på sådant vilt. Be- gränsningen i detta avseende förhindrar en förening att hitta lämpliga lösningar i avgiftsfrågan i dessa fall. Det finns därför skäl, enligt ut- redningen, att tillåta en förening att ta ut andra avgifter än för jakt och fällt vilt om det finns bestämmelser om det i stadgarna. Den föreslagna ändringen ger också en skuldsatt förening, som vill upplösas, möjlighet att genom särskild uttaxering betala sina skulder så att föreningen kan uppfylla kraven i 62 § lagen om förvaltning av samfälligheter. Med nuvarande regler kan en fastighetsägare, om det inte medför olägenhet av betydelse, tvingas tåla att anläggningar för viltvården utförs på hans Utredningen föreslår att denna bestämmelse utmönstras. Frågan utvecklas i avsnitt 7.6.3 och 7.6.6. En viltvårdsområdesförening får med utredningens förslag utföra anläggningar på mark endast om fastig- hetsägaren tillåter det. Att utföra anläggningar för viltvård är en verksamhet som ryms under det ändamål föreningen skall tillgodose. Viltvården ingår som ett väsentligt moment i naturvården (prop. 1979/80:180 s. 11) och lagen om viltvårdsområden är en tvångssamfällig- hetslagstiftning i syfte att främja just viltvården. Genom lagen kan den enskildes rätt att använda sin fastighet – främst genom ingrepp i jakträtten – bli inskränkt i viltvårdens intresse. En viltvårdsområdesförening har därmed uppgifter som innefattar myndighetsutövning (jfr 11 kap. 6 § regeringsformen). Utredningen föreslår att beslut med stöd av lagen inte får vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastighet inom området. Förslaget är motiverat av att nu- varande lagstiftning om jaktvårdsområden inte innehåller någon ersättnings- regel eller bestämmelse som sätter en gräns för hur ingripande ett beslut som fattas med stöd av lagen får vara. Enligt utredningen är en ändring nödvändig för att lagen skall vara förenlig med ordalydelsen i 2 kap. 18 § regeringsformen. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.6.6. Utredningen anser att förfarandet vid bildandet av ett jaktvårdsområde i allt väsentligt fungerar bra. Det finns därför inte behov av några större ändringar i denna del. I ett avseende föreslår dock utredningen får utan föregående förrättning besluta att bilda ett jaktvårdsområde om alla fastighetsägare är ense eller om förrätt- ning annars inte anses nödvändig. Utredningen anser att bildandefrågan skall hänskjutas till förrättning i de fall det inte föreligger enighet i bildandefrågan. De som har del i en viltvårdsområdesförening är fast bundna till denna sammanslutning. Enskild fastighetsägare som ogillar de beslut som majoriteten fattar kan, som nämnts tidigare, inte dra sig undan beslutet genom att utan vidare utträda ur föreningen. Regeringsformen medger inte att ett enskilt rättssubjekt, t.ex. en förening, meddelar föreskrifter på ett visst område eller att ett sådant organ ges behörighet att generellt bestämma de närmare villkoren för att ett krav som uppställts i författning skall anses uppfyllda. Det är därför viktigt att det i lagen om viltvårdsområden anges i vilka avseenden föreningen skall ha beslutanderätt över enskilda och villkoren för denna beslutanderätt. Den möjlighet till ingrepp som denna lag ger skall bara utnyttjas i de fall viltvården kräver det. Förhållandena varierar mellan olika delar av landet. Det innebär att de möjligheter till ingrepp som bör finnas i t.ex. starkt ägosplittrade områden inte alltid är nödvändiga i andra områden. En avvägning måste därför göras i varje enskilt fall. Vilka befogenheter en viltvårdsområdesförening har i dessa avseenden skall redovisas i före- ningens stadgar. Vid bildandet överenskommer medlemmarna, genom antagande av stadgar, vad föreningen skall verka för och vad föreningen kan tänkas få göra mot t.ex. en fastighetsägares vilja. Det är väsentligt att det av stadgarna framgår i vilka frågor ingrepp får göras mot enskild. Den enskilde skall, vid övervägandet om han eller hon skall uttala sig för eller emot en samverkan, veta i vilka frågor beslutanderätten överlämnas till viltvårdsområdesföre- ningen. Som ytterligare skydd för den enskilde åligger det , enligt 4 § lagen om viltvårdsområden, att granska att stadgar eller stad- geändringar i frågor som anges i 21 § överensstämmer med lag. Vilka ingrepp som får göras i äganderätten och hur omfattande dessa får vara regleras i 10-13 §§ lagen om viltvårdsområden. Utredningen föreslår att regeringen eller myndighet regeringen beslutar får meddela närmare föreskrifter i frågor om områdesjakt och gemensamhetsjakt. Tanken är att det av föreskrifter och allmänna råd mer detaljerat skall framgå vilken be- stämmanderätt det finns behov av för att områdesjakt och gemensamhets- jakt skall fungera. En viltvårdsområdesförenings bestämmanderätt be- gränsas alltså till de frågor som finns angivna i lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Om en viltvårdsområdesförening skall ha beslutanderätt i dessa frågor skall de omfattas av stadgarna. I stadgarna skall anges vilka förutsättningar som gäller för föreningens beslut i dessa frågor. I avsnitt 7.6.5 föreslår utredningen att ansvarsbestämmelsen i 32 § utmön- stras. Enligt utredningen skall den, som motiveras närmare nedan, ersättas med möjlighet att besluta om tillfällig avstängning från områdesjakt. Utred- ningen föreslår därvid att en viltvårdsområdesförening ges en lagstadgad rätt att besluta om sådant ingrepp för den som inte följer föreningens regler. För att beslutet skall vara giltigt skall möjligheten och ingreppets omfattning framgå av föreningens stadgar. Av stadgarna skall således framgå grunderna för beslut om tillfällig avstängning från områdesjakt. Utredningen anser att begreppet jaktstämma i nuvarande lagstiftning, som benämning på det högsta beslutande organet inom viltvårdsområdesföre- ningen, bör ändras. Begreppet leder tanken till enbart jakt, dvs. en stämma där endast jägare deltar eller en stämma där endast jaktliga frågor dis- kuteras. En viltvårdsområdesförening består inte bara av medlemmar som jagar. De frågor som behandlas på en stämma är inte heller renodlat jaktliga eftersom det är viltvården som står i centrum för en viltvårdsom- rådesförenings verksamhet. Utredningen anser att begreppet jaktstämma bör ersättas med den mer neutrala termen föreningsstämma. Ytterst vilar ansvaret för viltvården på fastighetsägaren. Frågan har behandlats i avsnitt 7.6.2. 1991/92:9 sägs (s. 19) att även om fastig- hetsägaren inte själv sköter jakten har han enligt jaktlagen ytterst ansvar för hur denna sköts. Fastighetsägaren måste därför vara medveten om sitt ansvar och inte skylla viltskador på jägaren. När jakträtten upplåts till annan har fastighetsägaren ett ansvar för utformningen av kontrakten. gäller också, enligt 9 kap. 34 a § jordabalken, att jordägaren oavsett om han upplåtit jakträtten till annan eller ej är skyldig att ersätta en jordbruksarrendator, som saknar jakträtt på arrendestället, för förluster på grund av viltskador. Det är därvid fråga om viltskador som uppkommer på grund av att det på fastigheten inte bedrivits viltvård i rimlig ut- sträckning. Det ansvar en fastighetsägare har för viltvården och viltskador, även i de fall jakträtten upplåtits till annan, talar för att röstningsreglerna bör ändras. Teoretiskt kan man tänka sig att fastighetsägare vid utformningen av ett jakträttsavtal gett vissa riktlinjer ur viltvårdshänsyn som garanterar att viltskador inte kan uppkomma men att det vid föreningsstämman fattas beslut som motverkar fastighetsägarnas ansträngningar. Utredningen anser att ett sådant resultat skulle vara acceptabelt om det är en majoritet av fastighetsägare som fattat beslutet. Det kan dock vara så att en majoritet fastighetsägare blir i minoritet vid omröstning i sådan fråga. Utredningen föreslår därför att endast fastighetsägare får rösträtt i frågor om avskjutningens omfattning, områdesjakt och gemensamhetsjakt samt i samband därmed uppkomna frågor. Självklart är det möjligt för fastig- hetsägaren att överlåta sin rösträtt i dessa frågor på jakträttshavaren. I fråga om rösträtt och beslut på föreningsstämma gäller den begräns- ningen att ingen får för egen del rösta för mer än en femtedel av det på stämman företrädda röstetalet. Enligt utredningen råder det en viss osäkerhet om regeln gäller endast i det fallet röstetalet beräknas efter fastighetens areal eller om regeln också omfattar även det fallet att någon röstar med fullmakter från andra medlemmar. Orden för egen del tyder närmast på att regeln omfattar endast det förstnämnda fallet. Utredningen anser att regeln bör omfatta båda fallen för att hindra att någon samlar in fullmakter i sådan utsträckning att han eller hon får majoritet på stämman. Utredningen menar att lagtexten får en sådan innebörd om orden för egen del tas bort. Vad avser beslut om ändring av föreningens stadgar gäller att majori- tetskravet baseras på den majoritet som gäller vid bildandet av ett viltvårdsområde. Utredningen föreslår att majoritetskravet vid bildande skall ändras varför även majoritetskravet för beslut om ändring av stadgarna bör ändras. Utredningen har i denna del funnit att jaktmarks- kommitténs (se avsnitt 7.6.8) förslag till förändringar är intressant. Kommittén anför bl.a. följande. "...Ett krav som likt dagens lagstiftning följer kravet för bildandet, dvs. med gruppens förslag fyra femtedelars majoritet, försvårar enligt gruppens mening i allt för hög grad ett ändringsbeslut. Gruppen anser därför att en ordning som tar fasta på det minoritetstal som måste uppnås för att förhindra bildandet eller upplösa ett jaktvårdsområde är lämpligare... För att förhindra att minoritetsregeln missbrukas anser gruppen det lämpligt att kräva beslut på två stämmor om stadgeändring för att ändringen skall bli giltig..." Utredningen föreslår att de röstregler som gäller för stämmobeslut i allmänhet skall gälla även vid beslut om ändring av stadgarna. Det finns emellertid behov av ett visst minoritetsskydd i dessa frågor. För att beslut om stadgeändring skall vara giltigt krävs därför att en sådan minoritet, som kan hindra ett bildande eller som kan upplösa ett viltvårdsområde, inte motsätter sig stadgeändringen, att beslutet fattas på två stämmor samt att stadgeändringsförslaget tagits med i kallelsen till föreningsstämmorna. Utredningen anser att ett väl fungerande samarbete inom ett viltvårdsom- råde måste bygga på en positiv inställning hos fastighetsägarna. Det är därför av stor betydelse att en betryggande majoritet är för en samverkan och överens om huvuddragen i föreningens verksamhet. När verksamheten inom ett viltvårdsområde bedrivs på ett sådant sätt att en stor minoritet inte längre finner samverkan meningsfull anser utredningen att ett viltvårdsom- råde skall kunna upplösas. Utredningen anser att upplösning av en viltvårdsområdesförening bör kunna ske om det majoritetskrav som ställs upp i lagen är uppfyllt. Detta är förhållandet så snart mer än en femtedel av fastighetsägarna eller fastighetsägare med mer än en femtedel av viltvårdsområdets areal förklarar sig vilja upplösa föreningen. gäller att ett jaktvårdsområde bildas utan någon bestämd beståndstid men att det inte får upplösas innan har förflutit från det beslutet om jaktvårdsområdet vann laga kraft. Det kan innebära, vilket dock torde vara ytterst sällsynt, att ett jaktvårdsområde tvingas leva vidare trots att en majoritet vill upplösa det. För att viltvårdsområden skall bli en attraktiv samverkansform måste det, enligt utredningen, finnas möjlighet för fastighetsägarna att pröva institutet utan att behöva riskera att bli fast i en föreningssamverkan för . Utredningen föreslår därför att nuvarande 26 § fjärde stycket lagen om jaktvårdsområden utgår. Ett viltvårdsområde skall upphöra och föreningen upplösas om en minoritet som sägs ovan i föregående stycke på två på varandra följande ordinarie föreningsstämmor uttalar sig för en upplösning. Enligt utredningen skall ha möjlighet att upplösa en viltvårds- områdesförening om föreningen saknar styrelse. har i denna fråga, liksom beträffande upplösning efter anmälan, möjlighet att besluta om ytterligare utredning genom att hänskjuta frågan till förrättning. Utredningen anser att även skall ha möjlighet att upplösa en viltvårdsområdesförening om föreningen allvarligt missköter förvaltningen av området. Vilka situationer som ryms under begreppet allvarlig miss- kötsamhet bör utvecklas i praxis. En sådan situation kan vara att samverkan mellan medlemmarna inom föreningen kommit att bli så bristfällig att detta påverkar viltvården i en negativ riktning. Utredningen vill uppmärksamma den problematik som finns i nuvarande lagstiftning mellan å ena sidan initiativrätt att upplösa en förening om den saknar styrelse och å andra sidan bestämmelsen i nu- varande 26 § fjärde stycket lagen om jaktvårdsområden, enligt vilken ett jaktvårdsområde inte får upplösas innan har förflutit från det beslutet om jaktvårdsområdet vann laga kraft. I Lagrådets yttrande över lagen om fiskevårdsområden berördes initiativrätt i ett i den lagen liknande fall (prop. 1980/81:153 s. 279). Det ursprungliga förslaget till lag om fiskevårdsområden innebar att det var omöjligt för såväl att framtvinga att föreningen får en styrelse som att upplösa föreningen. Det skulle innebära att en tredje man, som ingått avtal med föreningen eller eljest har anspråk mot denna, skulle kunna sakna någon att vända sig till för att få sina mellanhavanden med föreningen upp- klarade. Detta ansåg Lagrådet, med hänsyn till tredje mans behov av rättsskydd, inte kunna godtas. Enligt Lagrådet kunde problemet lösas antingen genom att gavs möjlighet att upplösa en förening som saknar styrelse, oavsett förflutit efter bildandet eller ej, eller genom att ge en möjlighet att utse styrelse. Utredningen anser mot bakgrund av att nuvarande 26 § fjärde stycket lagen om jaktvårdsom- råden föreslås utgå att denna problematik inte finns kvar i lagen om viltvårdsområden. Enligt utredningen skall en skriftlig anmälan med begäran om upplösning lämnas till . Anmälan skall innehålla uppgifter om områdets totala areal, totala antalet fastighetsägare, vilka fastighetsägare som uttalat sig för en upplösning och den totala areal de företräder. Dessa uppgifter underlättar fortsatta handläggning. Enligt gällande lag kan en fastighet uteslutas ur ett jaktvårdsområde endast om den saknar betydelse för jaktvården. Utredningen anser att det bör finnas möjlighet att i ytterligare fall kunna utesluta en fastighet ur ett viltvårdsområde. Enligt utredningen skall det alltid vara möjligt att utesluta en fastighet om det föreligger enighet mellan berörd fastighetsägare och viltvårdsområdesföreningen. Vidare skall en fastighet eller fastigheter med samma ägare kunna uteslutas om fastigheten eller fastigheterna tillsammans lämpligen kan bestå som egen enhet för sig för viltvård och kvarvarande fastigheter utgör ett lämpligt viltvårdsområde. Samma förhållande skall gälla då flera fastigheter med skilda ägare genom avtal eller på annat sätt samordnat viltvården. Som nämnts tidigare kräver ett väl fungerande viltvårdsområde engage- mang från fastighetsägarna. Det kan självklart inte förhindras att det upp- kommer motsättningar inom en viltvårdsområdesförening som stör detta engagemang. Det kan inte uteslutas att motsättningarna i enstaka fall blir så stora att det hämmar det viltvårdande arbetet inom föreningen. Inte sällan skulle detta kunna lösas i det vanliga föreningslivet genom att någon utträder eller utesluts ur föreningen. Utredningen vill med den föreslagna ändringen öppna en möjlighet att utesluta en fastighet ur ett viltvårdsom- råde, t.ex. när osämja uppstått mellan en fastighetsägare och övriga i föreningen. En sådan möjlighet bör finnas när en uteslutning inte inverkar menligt på viltvården. Utredningen anser att en ändring härvidlag skulle vara till gagn för viltvården och öka attraktionskraften hos viltvårdsom- rådesinstitutet. Utredningen föreslår en ny bestämmelse, i 31 §, som gör det möjligt för en viltvårdsområdesförening att bli upplöst efter konkurs som avslutas utan överskott. Bestämmelsen har hämtats från 29 § andra stycket lagen om fiskevårdsområden. Motiven för att införa motsvarande bestämmelse i lagen om viltvårdsområden är desamma som anfördes vid tillkomsten av lagen om fiskevårdsområden (prop. 1980/81:153 s. 282 f. och 288 f.). Den hänvisning som finns i nuvarande 31 § till 62 § lagen om förvaltning av samfälligheter innebär att ett viltvårdsområde inte får upplösas förrän alla skulder betalats eller de medel som fordras för betalning nedsatts hos . Lagen om viltvårdsområden, liksom lagen om fiskevårdsom- råden, saknar samfällighetsförvaltningslagens bestämmelser om extra uttaxering från medlemmarna när föreningen saknar medel till betalning av skulderna och om möjlighet för att förordna syssloman att i styrelsens ställe verkställa uttaxeringen. I händelse av att en förening saknar medel att betala sina skulder, och möjlighet att ta ut avgifter som täcker dessa skulder saknas, återstår endast att sätta föreningen i konkurs. Om en sådan inte ger överskott saknas med nuvarande regler möjlighet att upplösa viltvårdsområdesföreningen. Det innebär att sammanslutningen blir bestående fast den inte längre tjänar något viltvårdande ändamål. Enligt utredningen bör bestämmelserna för en viltvårdsområdesförening vara sådana att föreningen kan upplösas i de fall en förening i konkurs och konkursen avslutas utan att lämna överskott. Den nya bestämmelsen innebär alltså att en viltvårdsområdesförening skall anses upplöst i dessa fall. När föreningen är upplöst anses beslutet om bildande av viltvårds- området förfallet (prop. 1980/81:153 s. 282 f.). Utredningen föreslår att ansvarsbestämmelsen i 32 § lagen om jaktvårds- områden utgår. Förslaget har behandlats i avsnitt 7.6.5. En viltvårdsom- rådesförening måste dock ha möjlighet att vidta sanktioner mot dem som inte följer föreningens stadgar eller beslut. Utredningen har valt mellan att införa ett lagstadgat vite och en möjlighet för föreningen att tillfälligt avstänga en jakträttshavare från områdesjakt. Utredningen anser att den sistnämnda åtgärden är minst ingripande som den har en till- räckligt avskräckande effekt Utredningen föreslår därför att det införs en bestämmelse i lagen som ger en viltvårdsområdesförening rätt att besluta att medlem eller jakträttshavare som bryter mot de regler som gäller för verksamheten inom viltvårdsområdet tillfälligt kan avstängas från områdes- jakt. För att ett sådant beslut skall vara giltigt krävs att en bestämmelse tagits in i stadgarna och att det framgår av stadgarna i vilka avseenden stämman får bestämma i sådana frågor och hur lång avstängningen får vara. Stadgarna skall fastställas av enligt 21 § sjätte punkten. Stadgebestämmelse som innebär avstängning skall inte fastställas. För att garantera att en viltvårdsområdesförenings avskjutningsregler efterlevs behövs en fungerande sanktionsmöjlighet. Utredningen anser inte att avstängning från områdesjakt är tillräckligt härvidlag. I 34 § jaktför- ordningen (1987:905) finns bestämmelser som innebär att vilt som under där angivna förhållanden dött eller avlivats i vissa fall skall tillfalla jaktvårdsområdesföreningen. Utredningen anser det motiverat för efter- levnaden av avskjutningsreglerna att någon liknande bestämmelse införs i lagen om viltvårdsområden och föreslår därför en regel som innebär att vilt som dödats i strid med viltvårdsområdesföreningens avskjutningsregler skall tillfalla föreningen. Utredningen föreslår vidare att kretsen av klagoberättigade utökas. Med nuvarande lydelse är endast medlem vars rätt berörs klagoberättigad. En jakträttshavare vars rätt berörs, men som inte är medlem, saknar således möjlighet att få ett beslut överprövat. I annan tvångssamfällighetslagstift- ning, som omfattas av lagen om förvaltning av samfälligheter, har en sådan rättighetshavare klagorätt. Utredningen anser att kretsen av klagoberättigade bör utvidgas till att omfatta även den som inte är medlem om dennes rätt berörs av föreningsorgans beslut. Med nuvarande utformning av besvärsbestämmelsen kan prövning inte avse det överklagade beslutets lämplighet utan bara dess laglighet. ges därmed inte heller befogenhet att ersätta det överklagade beslutet med ett annat (prop. 1979/80:180 s. 40). Det är alltså fråga om ett kassatoriskt förfarande. Frågan har behandlats i avsnitt 7.6.7. För att lagen om viltvårdsområden skall uppfylla artikel 6 i Europakon- ventionen måste, enligt utredningen, och förvaltningsdom- stols prövningsrätt utvidgas och inte enbart omfatta en laglighetsprövning. Med hänsyn till den prövning som därmed måste göras är det också väsentligt att och förvaltningsdomstolen ges befogenhet att ersätta det överklagade beslutet med ett annat. Utredningen föreslår ett nytt stadgande som innebär att regeringen eller myndighet som regeringen beslutar får meddela närmare föreskrifter i frågor om områdesjakt och gemensamhetsjakt. Bemyndigandets innehåll har utvecklats i avsnitt 7.6.3 och 7.7.6.