sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Sekretariatsfunk- tionen skall tillgodoses av Euro- parådets generalsekreterare. Part V - Final provisions This Charter shall be open for signature by the member States of . It is subject to ratification, acceptance or approval. Instruments of ratification, acceptance or app- roval shall be deposited with the Secretary General of . Denna stadga skall vara öppen fö r undertecknande av medlemsstater. Den skall ratifi- ceras, godtas eller godkännas. Ratifikations-, godtagande eller godkännandeinstrument skall deponeras hos ge- neralsekreterare. 1This Charter shall enter into force on the first day of the month following the expira- tion of a period of three months after the date on which five member States of have expressed their consent to be bound by the Charter in ac- Denna stadga skall träda i kraft i den må - nad som följer efter utgången a v räknat frå n dagen då fem medlemsstater i har uttryckt sitt sam- tycke till att vara bundna av stad- gan i enlighet med bestämmelser- na i artikel 18. cordance with the provisions of Article 18. 2In respect of any member State which subsequently expresses its consent to be bound by it, the Charter shall enter into force on the first day of the month following the expiration of a period of three months after the date of the deposit of the instrument of ratification, acceptance or approval. 1After the entry into force of this Charter, may invite any State not a member of to accede to this Charter. 2In respect of any acceding State, the Charter shall enter into force on the first day of the month following the ex- piration of a period of three months after the date of deposit of the instrument of accession with the Secretary General of . 1Any State may, at the time of signature or when depo- siting its instrument of ratification, acceptance, approval or accession, make För en medlemsstat som senare uttrycker sitt samtycke till att bli bunden av stadgan, skall den träda i kraft i den månad som följer efter ut - gången av på tre månade r efter dagen för deponering a v ratifikations-, godtagande- eller godkännandeinstrumentet. 1.Sedan denna stadga har trätt i kraft får minister- kommitté inbjuda stater som inte är medlemmar av att ansluta sig till den. 2.För varje stat som ansluter sig skall stadgan träda i kraft i den månad som fö ljer efter utgången av av efter dagen för depo- nering av anslutningsinstrumentet hos generalsekrete- rare. En stat får när den under - tecknar stadgan eller deponerar sitt ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller anslutnings- instrument avge en eller flera one or more reservations to paragraphs 2 to 5 of Article 7 of this Charter. No other reservation may be made. 2 which has made a reserva- tion under the preceding paragraph may or partly withdraw it by means of a notification addressed to the Secretary General of . The withdrawal shall take effect on the date of receipt of such notification by the Secretary General. 1Any Party may at any time denounce this Charter by means of a notification add- ressed to the Secretary General of . 2Such denunciation shall become effective on the first day of the month following the expiration of a period of six months after the date of receipt of the notification by the Secretary General. The Secretary General of shall notify the member States of the Council and any State which has acceded to this Charter of: reservationer till punkterna 2 - 5 i artikel 7 i stadgan. Inga andra reservationer får göras. En fördragsslutande stat som har gjort en reservation enligt fö regående punkt får helt eller delvis återta denna genom ett meddelande till generalsekreterare. Återtagande t skall träda i kraft den dag då ge - neralsekreteraren mottar ett så- dant meddelande. 1.En part får när som hels t säga upp denna stadga genom ett meddelande till generalsekreterare. 2.Uppsägningen skall träda i kraft i den må - nad som följer efter utgången a v av efter den dag då generalsekreteraren mot- tog meddelandet. generalsekreterare skall meddela rådets medlems- stater och alla andra stater som har anslutit sig till denna stadga om bthe deposit of any instru- ment of ratification, accep- tance, approval or accession; cany date of entry into force of this Charter in accordance with Articles 19 and 20; dany notification received in application of the provisions of Article 3, paragraph 2; eany other act, notification or communication relating to this Charter. In witness whereof the undersig- ned, being duly authorised thereto, have signed this Charter. Done at , this 5th day of , in English and French, both texts being equally authentic, in a single copy which shall be deposited in the archives of . The Secretary General of shall transmit certified copies to each member State of any State invited to accede to this Charter. a)varje undertecknande, b)deponering av varje ratifika- tions-, godtagande-, godkännan- de- eller anslutningsinstrument, c)varje datum för denna stadga s ikraftträdande enligt artikel 19 och 20, d)varje meddelande som mottas om tillämpning av bestämmel - serna i artikel 3 punkt 2, samt e)varje annan rättsakt, notifika- tion eller meddelande som rö r denna stadga. Till bekräftelse härpå har under - tecknade, därtill vederbörlige n bemyndigade, undertecknat den- na stadga. Upprättad i den 5 no- vember 1992 på engelska och franska språken, vilka båda texter är lika giltiga, i ett enda exemplar som skall deponeras i Europarå- dets arkiv. general- sekreterare skall överlämna be - styrkta avskrifter till varje med- lemsstat i och till varje annan stat som har inbjudits att ansluta sig till denna stadga. Bekräftad avskrift av det enda originaldokumentet på engelska och franska språken, vilket har deponerats i arkiv. Direktören för rättärenden i Euro- parådet, Diskussion av begreppen språk och dialekt - med resonemang om meänkielis status som eget språk Fö religgande rapport redovisar ett uppdrag för Minoritetsspråkskom - mittén att utreda skillnaderna mellan begreppen språk och dialekt med beaktande av finska varieteter som talas i , främst meänkieli, eller med en annan beteckning, tornedalsfinska.1 Rapportens allmänna diskussion om språk och dialekt presenteras på sidorna 1-12. På sidorna 13-23 förs mot denna bakgrund ett resonemang om meänkielis status som eget språk. Övriga finska varieteter behandlas mycket kortfattat på s 13. Det finns ingen säker kunskap om hur länge mänskligt språk har existerat. Aktuella gissningar varierar kraftigt - mellan 40.000 och (, 1995: 160)2. framfördes teorier som gick ut på att mänskliga språk funnits ba ra 5-6.000 år, "inom parentes en helt orimlig tanke" (, 1964: 176). De äldsta skelettfynden av homo sapiens är ca . Det är inte klart om ännu äldr e människoarter hade språk liknande vårt, el ler ens om arten homo sapiens för så länge sen använde språk som i princip var likvärdiga med dem so m existerar . 1Båda termerna, meänkieli och tornedalsfinska, används i denna rapport. Tornedalsfinska används särskilt om förhållanden som gällde innan termen meänkieli (vårt språk) , talarnas eget namn på varieteten, kom i allmänt bruk. Diskussionen om terminologi n kommer att nyanseras längre fram (s 13). 2 Denna och många andra referenser i rapporten är till signerade artiklar i Nationalen- cyklopedin. Anledningen till att jag i stor utsträckning valt att hänvisa till dessa är att de i allmänhet innehåller de mest aktuella uppgifterna på si na områden, men framför allt att de också innehåller vidare referenser för den som vill fördjupa sig något ytterligare p å givna punkter. Bilaga 3 SOU 1997:192 När vi talar om vad som menas med ett språk, kan det vara lämpligt att ha de stora tidsperspektiven i åtanke. Mänskliga språk har exist erat under årtusendena helt oberörda av modern are påfund som skrift och standard- språk; detta gäller f ö de flesta språken också i dagens värld. Ändå är det ofta så att endast språk som regelmässigt skrivs, dvs som har skriftspråk, i den nu aktuella västliga världsbilden uppfattas som "riktiga" språk . Skriftspråk har funnits i minst 5.000 år enligt vad vi har bevis för, me n troligtvis (, 1995: 568). Det är emellertid bar a under de senaste drygt hundra åren som läskunnigheten haft en me r allmän utbredning - och då talar vi om den rika delen av världen. Det är alltså självklart att existensen av standardspråk och skrivna normer int e är avgöra nde för om en språkform ska kallas för ett språk eller ej. Språk är i grunden talade kommunikationsmedel och tankeinstrument. De kan ha eller sakna skriftspråk. Mänskliga språk är ofantligt flexibla. De anpassar sig till den v erklighet de används i på ett smidigt sätt, inte minst i ordförrådet. Om någon grupp människor har anledning att regelbundet tala om sju eller fler olika sorters snö, som t ex samerna har, så finner de på olika benämningar, olika ord för dessa företeelser. Språk förändras ständigt, inte bara i ordförrådet uta n också i grammatisk form och uttal. Det betyder att alla språk talas i olika former. Komplexiteten i den språkliga mångfalden och den språklig a variationen är imponerande. För att ge namn åt åtminstone en del av denna komplexitet används oft a distinktionen mellan språk och dialekt. Som vi strax ska se används också en del andra termer för att beteckna delar av komplexiteten; just n u lämnar vi dessa åt sidan. Få människor tänker på att termerna språk och dialekt skulle var a problematiska. De flesta för att inte säga alla svenskar är överens om att svenska, finska, danska, engelska, franska, thailändska och swahili ä r språk. Likaså är man överens om att gotländska, dalmål, skånska , göteb orgska, bornholmska, bergensiska, andalusiska och bayerska är dialekter - av svenska, danska, norska, spanska resp tyska. Så långt är det enkelt. Det är enkelt så länge vi talar om förhållanden som är välkända fö r oss. Vi har vant oss vid att kalla norska och svenska för två olika språk, medan vi kallar skånska och dalmål för två olika dialekter. Problemet är att detta är konventioner för hur vi ser på verklighe ten; skillnaden mellan språk och dialekter är inte något som föreligger i verkligheten. Att de t förhåller sig så blir vi snabbt varse om vi ställer oss frågan varför vi kallar svenska och norska olika språk men skånska och dalmål för dialekter. Är norska och svenska mer olika varandra än skånska och dalmål, så att v i därför, alltså pga storleken på skilln aden, kallar det första paret för språk och det andra för dialekter? Har en svensktalande person och en person som talar norska svårare för att förstå varand ra än vad personer som talar skånska och dalmål har, så att vi måste kalla svenska och norska för språ k och skånska och dalmål för dialekter? Dvs är graden av ömsesidi g förståelighet avgörande? Eller är norska och svenska olika språk pga att de föreligger i olika standardiserade former med olika skriftspråk? Beror det på det faktum att norska och svenska talas i olika länder att de är olika språk? Och är det då så att det förhållandet att skånska och dalmål båda talas i ett och samma land gör dessa varieteter till dialekter? Även om det, som vi ska s e längre fram, ligger en hel del i de antagan- den som ligger bakom frågorna, är det lätt att ge exempel på att termerna språk och dialekt används på olika sätt i olika samm anhang. Detta gör att det är svårt att finna entydiga definitioner på vad som avses me d termerna. Ta de två språkrelaterade kriterierna ovan, dvs storleken p å skillnaderna mellan två varieteter och ömsesidig förståelighet. Ett aktuel lt exempel utgörs av kroatiskan och serbiskan. De två varieteterna ä r ömse sidigt förståeliga och de språkstrukturella skillnaderna är tämlige n små - i f d var de sammanförda till ett språk, serbokroatiska. Ändå kallas de olika språk. Motsatsen gäller för den kinesisk a språksituationen där språkliga varieteter anses vara dialekter av samm a språk, trots att de är strukturellt mycket olika varandra och t o m helt och hållet obegripliga sinsemellan. En person från och en frå n kan inte kommunicera med och förstå varandra när de använde r sin respektive varietet av kinesiska. Trots det anser man i att de talar dialekter av samma språk. En av orsakerna till att man kallar dessa varieteter av kinesiska fö r dialekter och inte språk är att de talas i samma land. Motsatsen, att tv å varieteter talas i olika länder gör dem dock inte alltid till olika språk. Ett språk, tyska, talas i både och , även om det förstå s finns typiska skillnader t ex i uttalet. Om man invänder att de varieteter av tyska som talas i och dock är så lika varandra at t det skulle vara orimligt att anse dem vara olika språk, ja då använder ma n ett kriterium som vi redan avvisat i det jugoslaviska fallet, nämligen att det är storleken på skillnaderna som är avgörande. Ett annat exempel är arabiska som är officiellt språk i många länder, t ex , , , , och . De former av arabiska som talas i t ex och på skiljer sig mycket från varandr a språkstrukturellt och är inte ömsesidigt begripliga. Här har vi alltså et t exempel där varieteter talas i olika länder, är starkt skilda från varandra, och ändå kallas de inte olika språk utan dialekter. Både det kinesiska och det arabiska fallet förklaras av att de olik a varieteterna skrivs med samma skriftspråk, man använder alltså samm a standard för skriften; detta är det främsta skälet till att man k allar dem för dialekter av kinesiska resp arabiska. Men även detta kriterium har undantag. Nordsamiska och sydsamiska har olika skriftspråk. dessutom stukturellt starkt skilda från varandra och inte ömsesidig t begripliga. Ändå kallas nord- och sydsamiska oftast för dialekter a v samiska, inte olika språk. Exemplen visar att man i olika socio-politiska sammanhang lagt olika innebörder i termerna språk och dialekt. Språk och dialekt är relativ a termer, vars användning bygger både på rent språkliga och på politiska- samhälleliga förhållan den. Inför frågan om språkvarieteten x är ett språk eller en dialekt tvingas vi alltså redan här inledningsvis med n (1966/72: 97) ta till det nedslående konstaterandet att "det ligger i termerna själva att inget svar kan ges. De innebär en enkel dikotomi i en situation som är nästan oändligt komplex". Detta gäller lika mycket de t fall som vi här har för ögonen: "Frågan om huruvida norrbottensfinskan ('tornedalsfinskan') är ett eget språk vid sidan av 'finlandsfinska' eller om det bara är en finsk dialekt bland andra finska dialekter, kan således inte avgöras med lingvistiska (språkvetenskapliga) kri terier. Det problemet är en språkpolitisk fråga, som avgörs genom ett språkpolitiskt beslut och int e med en språkvetenskaplig undersökning." (Hansegård, 1988: 309). Man kan alltså inte bilda sig en uppfattning om karaktären hos en viss språklig varietet beroende på vilken term som används. Det är nödvändigt att för varje fall som man önskar diskutera beskriva just detta falls komplexitet. För att göra det behövs en systematisk utredning av vad som i olik a sammanhang kan menas med termerna språk och dialekt. I det följand e förs ett resonemang om dessa frågor, i vilket vi bl a vänder tillbaka til l några av de exempel som använts i problematiserande syfte här i inledningen. För att undvika missförstånd ska det tilläggas att termen språkveten- skaplig inte är entydig. När Hansegård i citatet ovan tal ar om språkveten- skapliga kriterier menar han förhållanden som har att göra med språkets struktur (ordförråd, fonologi, morfologi och syntax) eller med de n tekniska sidan av kommunikationsprocessen (språklig produktion och perception). Termen språkvetenskaplig används här alltså i en mycke t snäv betydelse. Detta betyder inte att språkvetenskapen, eller med ett annat ord lingvistiken, begränsar sitt intresse till dessa delar av språket . Lingvistiken är en vid disciplin som arbetar med alla slags frågeställning- ar, t ex sociala, politiska, psykologiska, neurologiska och biologiska, i vilka språket spelar en roll. En central språkvetenskaplig uppgift ä r således att beskriva språkets roll i samhället, bl a språkpolitiska förhållan - den. Detta ingår i den gren av språkvetenskapen som kallas för s ocioling- vistik. Föreliggande rapport faller klart inom sociolingvistikens område. Begreppet språklig varietet har använts upprepade gånger i inledningen ovan. Anledningen till detta är att en term behövs för att tala om olik a språkformer utan att ta ställning till om de är språk eller dialekter elle r vilken de status de har (jfr , 1980). Språklig varietet är alltså e n övero rdnad eller mer generell term än termerna språk och dialekt. De t finns också språkliga varieteter som varken brukar kallas för språk eller dialekt, t ex sociolekter, dvs språkformer som används av olika social a grupper, idiolekter, som innebär enskilda individers specifika sätt at t använda sitt språk, gruppspråk, t ex ungdomsspråk, yrkesspråk etc samt register, som innefattar individers sätt att variera sitt språk i förhållande till den situation som språket används i (t ex mer eller mindre formell t språk). Termen språklig varietet har alltså en vidare inn ebörd än den som täcker språk och dialekt. Denna del av komplexiteten lämnar vi doc k utanför den vidare genomgången. Användningar av termen dialekt Termen dialekt används ofta om språkliga varieteter som saknar skrifts- pråk. Med tanke på det kan det förefalla förvånande att termen dialek t först användes om just skrivet språk, nämligen om de olika regional a skriftspråksformer som antikens grekiska förekommer i. Dessa dialekter blev också överregionalt förknippade med vissa litterära genrer, så at t epik skrevs på joniska, körlyrik på doriska och prosa på joniska elle r attiska, den dialekt som låg till grund för klassisk grekiska som under Alexander den Stores tid spreds i en enhetlig form, koiné, öve r den grekiska världen (1966/72: 99; , 1992:39). Den franska användningen av termen dialekt hänför sig på samma sätt till de skrivna regionala varieteter av franska som förekom unde r medeltiden. Dessa skriftspråksformer ersattes av de n skrivna för den talade varietet som användes omkring , francien. fick denna centrala form av franska status av officiellt standardspråk (1539) (, 1991: 633). Övrig a varieteters skriftspråk försvann, de förlorade i prestige och degraderades från att ha kallats dialekter till att kallas patois, landsmål. I franskan lever denna skillnad kvar mellan dialekt (dialecte, en regional varietet av ett språk som är bärare av litterär kultur) och landsmål ( patois, en språknorm som inte används för litterära eller officiella ändamål, främst brukad i informella situationer) (, 1966/72: 99). Vid tiden för (1789-1799) var språkscene n fortfarande mycket splittrad i . En av revolutionärerna, den katolske prästen , påpekade med oro i en rapport att endast en minoritet av fransmännen - kanske tre miljoner enligt hans uppskattning - kunde tala och ännu färre skriva standardspråket . Majoriteten talade antingen någon form av patois eller inte franska öve r huvud taget utan i stället baskiska, katalanska, elsassiska etc. Folkmäng- den uppgick enligt en folkräkning 1794 till 26 miljoner (, 1989: 25). Att det fanns medborgare som sålunda inte hade tillgång till standardsprå - ket betraktades som oförenligt med revolutionsidealen om frihet , jämlikhet och broderskap. I jämlikhetens namn framhölls i s rapport nödvändigheten av att utplåna patois och att göra bruket a v franska språket allmänt (citerat i , 1989: 24). ideologi fick starkt inflytande på de följande århundradenas språklig a enhetssträvanden inom nationer (jfr Lainio, 1990: 27ff). Den franska språkcentralismen är kanske det tydligaste exemplet. Som (ibid.) påpekar, står denna ideologi i stark kontrast mot de idée r om frihet för bevarande av regionala varieteter, såväl språk som dialekter, so m emanerar från 1960- och 1970-talens rörelser för etnisk väckelse. Den hierarkiska statusskillnaden i tre nivåer mellan språk, dvs stan- dardspråk, historiska dialekter och landsmål (patois) är specifik fö r , men liknande förhållanden speglas också i andra länder s terminologi, framför allt mellan termerna språk och dialekt. Efterso m termen språk alltmer kom att förknippas med standardspråk, vilket i sin tur innebar existensen av ett skriftspråk, utvecklades en distinktion mellan språk och dialekt som enbart tog fasta på den prestigeskillnad som var förknippad med att ha respektive sakna ett skriftspråk. Detta blev särskilt tydligt då ett språkbruk blev vanligt enligt vilke t endast kolonialmakternas språk benämndes språk, medan de språkformer som koloniernas infödda talade kallades dialekter. Detta språkbruk blev fast rotat, och ännu gör man t ex i länder som en skillna d mellan portugisiska, det officiella språket, och dialekt, där dialekt då ä r beteckningen för något av de ca 20 bantuspråk som talas i landet. I denna användning av termen dialekt finns alltså inget språkstruktur ellt samband mellan vad som kallas språk och vad som kallas dialekt. Dialekt är e n språkform med underordnad status rätt och slätt. Prestigeskillnader mellan olika språkvarieteter har på sina håll resultera t i mycket speciella språksituationer. är ett intressant exempel . Efter frigörelsen från det et fanns behov av ett gemensamt nationalspråk. Till en början fanns det en gruppering som helt enkelt ville göra klassisk grekiska till nationalspråk, men den linje so m senare vann uppslutning var att utveckla ett nationalspråk på grundval av den överregionala talade form av grekiska som förelåg , där man emellertid ersatte alla utländska element med element från klassisk grekiska. Detta sålunda standardiserade språk benämndes katharevousa. Termen betyder det rena språket. existerade det överregionala talade språket i "orenad" form. Denna form kom att benämnas dimotiki, det folkliga språket. Dimotiki var den språkform som grekisktalande använde i sitt dagliga umgänge oc h som barnen alltså lärde sig som sitt modersmål. Eftersom katharevous a användes som förvaltningsspråk och utbildningsspråk men inte va r någons naturligt inlärda talade språk, krävdes att alla som aspirerade på att skaffa sig utbildning och offentliga anställningar tillägnade sig denna språkform. Dimotiki utvecklades emellertid också i e n skriven form som litteraturspråk. utvecklades tydliga normer för i vilka sammanhang respektive språkform fick användas. En sådant sakförhållande, dvs där det offentliga samhällets kommunikation bedrivs på ett språk - eller på en språklig varietet - och den mer a informella sfären på ett annat, benämns diglossi. De två språkformern a brukar kallas för högform (för formellt bruk) och lågform (för informella sammanhang). fördes en kamp mellan företrädare för de två språkformerna. Dimotiki blev 1917 undervisningsspråk i folksko- lan, men ända fortsatte katharevousa att användas so m undervisningsspråk i gymnasieskolan. blev dimotiki officiell t språk i . Hur starka känslor som var förknippade med de konservativa gruppe- ringarnas försvar av katharevousas hegemoni i de språkliga domän er som var specificerade för denna språkform belyses av följande: "När evangeli - erna och trilogi (1901 resp. 1903) översattes til l dimotiki, blev det kravaller i som resulterade i dödsoffer oc h regeringens fall" (, 1992:39). Språkhistoriska/språkstrukturella kriterier När språkvetare, särskilt dialektologer, talar om dialekter avser de oftast lokala eller regionala varieteter av ett språk. Grunderna för hur språ k delas in i olika dialekter kan vara mer eller mindre grova. Ett språk kan delas upp i ett antal huvuddialekter, som i sin tur kan delas upp i mindre sinsemellan urskiljbara dialekter i flera steg. Man kan t ex skilja dialekten i en provins, ett landskap, ett härad etc från den dialekt som används i en angränsande enhet på motsvarande nivå; inom t ex en provins kan sedan dialekterna variera mellan olika socknar och inom dem mellan olika byar.