sou · GLB3150 · 1998-01-01 00:00:00 — Det är bara som av CÖE-länderna har en BNP/capita som är lägre 1 000 ecu. Den litauiska ekonomin föll tillbaka kraftigt efter självständighe- ten från . minskad BNP med 1/3. Tillbakagången i ekonomin beror främst på bortfallet av den sovjetiska marknaden samt på stigande energipriser. 1994 på- börjades en viss återhämtning som därefter har förstärkts. har f.n. den snabbaste tillväxten av de tre baltiska staterna av BNP härrör från jordbruksproduktionen vilket är något mer än genomsnittet för CÖE-länderna. Andelen syssel- satta i jordbruket uppgår till , det är något högre än genomsnittet för CÖE-länderna. Jordbruket spelar därigenom fortfarande en betydande roll för den lituaiska ekonomin. Åkerarealen i uppgår till ca , det motsvarar av den totala åkerarealen i CÖE-länderna. Vegetabilieproduktionens andel av den totala produktionen har ökat beroende på en minskande animalieproduk- tion. Spannmålsodlingen upptar av den odlade arealen i . Spannmålsodlingen har ökat något . Låg användning av insatsmedel har medfört att avkastningsnivån sjunkit från ca 3 t/ha till ca 2-2,5 t/ha. Minskat behov av fodersäd har lett till att numera är nettoexportörer av spannmål. Svag kvalitet kräver dock viss import av brödspannmål. Potati- sodlingen är omfattande men avkastningsnivån är låg jämfört EU. En stor del av skörden används för foderändamål. Oljeväxtod- lingen, raps, har minskat . De naturliga förutsättningarna för oljeväxtodling är mindre gynnsamma vilket leder till låga hektaravkastningar och de sorter som odlas har svag Det finns en strävan från att utveckla olje- växtodlingen. Sockerbetsodlingen i motsvarar normalt det inhemska behovet av socker. Effektiviteten i såväl odlarledet som i industrin är förhållandevis låg vilket återspeglas i ett högt tullskydd. Frukt- och grönsaksodlingen är av liten omfattning. Till största delen sker produktionen på små enheter som är inriktade mot egen användning eller försäljning på den lokala marknaden. Problem med kvaliteten begränsar på kort sikt möjligheten till expansion. De naturliga förutsättningarna, spe- ciellt för bärodling, är dock goda. Av tradition har odlat spånadslin som utnyttjas i den inhemska textilindustrin. Animalieproduktionen är, i likhet med övriga baltiska länder, dominerande i det litauiska jordbruket. P.g.a. det nya läget gente- mot har produktionen minskat kraftigt men är fortfarande nettoexportörer av animalieprodukter. Mjölkproduk- tionen är den viktigaste produktionsgrenen i . Produk- tionen har dock minskat med jämfört med . Orsaken till detta är dels att betydelse som exportmarknad har minskat, dels att de stora kollektivjordbrukens besättningar har delats upp i små privatägda enheter. av antalet mjölkkor finns i besättningar med mellan 1-4 mjölkkor. är fortfarande nettoexportörer av mjölkprodukter. Nötköttsproduktionen har minskat som en följd av att mjölk- produktionen gått ner. exporterade omkring 1/3 av produktionen till , numera är landet nettoimportör. Mejeri-, kött- och fiskeindustrin är de viktigaste grenarna inom den litauiska livsmedelsindustrin. Industrin kännetecknas av låg teknisk standard och låg produktivitet. Privatiseringsprogram för livsmedelsindustrin har genomförts. I ett första steg erbjöds producenterna förtur att ta över livsmedelsindustrierna men intresset har varit begränsat. I ett andra steg har även andra investerare bjudits in, däribland utländska. Konkurser har varit vanliga bland de nya företagen. Minskad råvaruproduktion innebär att även industriledet måste krympa. Livsmedel är den viktigaste industrigrenen med mer än 1/3 av det totala produk- tionsvärdet i industrin. Oljeindustrin och textilindustrin når tillsammans upp till samma storlek. är den viktigaste handelspartnern för både vad gäller import och export. EU-marknaden har blivit allt viktigare och svarar numera för av exporten och av importen. var nettoimportörer av livsmedel. Det viktigaste instrumentet i den litauiska jordbrukspolitiken är importtullarna. Efter den ekonomiska omvälvningen 1991 behöll den statliga priskontrollen. Efter en successiv nedtrapp- ningen genomfördes en fullständig avveckling först . Det finns dock kvar administrerade priser för bl.a. spannmål och mjölk. På mjölkområdet betalar staten ut ett pristillägg under förutsättning att mejerierna betalar ett fastställt minimipris. På spannmålsområdet garanterar staten ett visst minsta pris för en viss kvot. Omkring hälften av budgeten används till prisstöd. Staten ger även stöd i form av krediter till jordbruket. Staten ger också stöd till bl.a. investeringar i nya maskiner och bidrag till infrastrukturen. har i likhet med övriga baltiska länder genomfört en privatisering av åkermarken. Arbetet har inte gått fram lika snabbt som i de övriga länderna. av arealen brukas fortfarande av stora kollektiva jordbruk. Medelarealen på de privata jordbruken är lägre än i de övriga baltiska staterna. 4ABELL GOSTRUKTUR I DET LITAUISKA JORDBRUKET är det största av de baltiska länderna och det land av de tre som har de bästa naturliga förutsättningarna för jordbrukspro- duktion. Det finns möjlighet för att kunna expandera jordbruket, det gäller inte minst för specialodlingar. Det torde också innebära att vegetabilieproduktionen får större tyngd jämfört med animalierna. En förhållandevis marknads- orienterad syn på jordbruket kan ge en möjlighet . Det krävs dock stora investeringar i industrin som har stora problem med överkapacitet och låg kvalitet på färdigvaror- na. I bilaga 3 redovisas en konsekvensanalys av utvidgningen som görs varuområdesvis. De produkter som valts är de som har störst betydelse i CÖE-länderna och i EU. Följande varor kommer att tas upp i detta avsnitt: Varje varuområde inleds med en allmän översikt som beskriver marknadsläget i CÖE-länderna och i EU. I detta avsnitt görs en även en bedömning av konkurrensmöjligheterna för CÖE- länderna, EU och . Analysen som därpå följer görs enligt de scenarier för jordbruks- politiken som anges i direktiven för utredningen (se kapitel 10 i huvudrapporten). ·Fullständig liberalisering av CAP ·Successiv reformering av CAP Spannmål är den ledande vegetabilieprodukten i merparten av CÖE-länderna. I de flesta av länderna upptar spannmålen mer än hälften av den odlade arealen. I normalläget är det bara som är en mer betydande spannmålsexportör. och har också vissa spannmålsöverskott. Avkastningsnivån är av EU:s avkastningsnivå. Spannmålsproduktionen har minskat förhållandevis mindre jäm- fört med de flesta andra produkter . Det är också i spannmålssektorn som produktionen har återhämtat sig snabbast. Spannmål är en av de produkter som kräver minst insats av olika former av produktionsmedel. I första hand krävs gödselmedel och bekämpningsmedel för att kunna höja avkastningsnivån. Det krävs få specialmaskiner och varan kan säljas i relativt obearbetad form. Kvalitetsproblemen för spannmålsprodukterna bör vara jämförelsevis små. De förädlade spannmålsprodukterna som exponeras för konsumenten, mjöl, gryn, bröd m.fl. är som regel bara svagt förknippade med den ursprungliga spannmålsråvaran. har av tradition sålt sitt spannmålsöverskott till och speciellt till . Landets geografiska läge är gynnsamt för export till just dessa marknader. är behovet på dessa marknader svårbedömt eftersom importbehovet där har minskat. Om animalieproduktionen kan återhämta sig finns dock fortsatta möjligheter till export till dessa marknader. Export från till andra marknader, t.ex. och missgynnas eftersom det saknas möjligheter till direktleveranser med fartyg. kan därför få svårt att konkurrera med de stora spannmålsexportörerna inom EU. har däremot bättre möjligheter till direktleveranser med fartyg till flera marknader. bedöms dock inte få något exportöverskott . importerar numera mycket små kvantiteter spannmål och spannmålsproduker från CÖE-länderna. Svenska kvarnar har gjort vissa kvalitetsundersökningar av bl.a. vete från för att utröna om varan är tillräckligt bra för den svenska marknaden. exporterar vissa år förhållandevis stora kvantiteter spannmål till CÖE-länderna, främst och de baltiska länderna. Handeln sker främst genom handelshus och det är förhållandevis få direktkontakter mellan den svenska handeln och köparsidan. Marginella förändringar av CAP Tillämpas EU:s nuvarande regleringssystem innebär det att CÖE- ländernas spannmålsproduktion kommer att vara föremål för regleringar som utbudskvotering (träda), direktstöd, exportbidrag och intervention. Hanteringen av direktstöden kommer att vara speciellt betydelsefullt på spannmålsområdet. De direktstöd som ges inom ramen CAP-reform syftar till att kompense- ra för gjorda prissänkningar. Vid en jämförelse mellan priserna i EU och CÖE-länderna finner man att priserna är lägre i CÖE- länderna. Med de motiv som gällde beslut skulle CÖE-länderna inte vara berättigade till något direktstöd. I Agenda 2000 sägs att CÖE-länderna åtminstone inte ska få något direktstöd. Om CÖE-länderna blir berättigade till arealstöd kommer reglerna för beräkning av stödet att vara av stor betydelse för CÖE- länderna. Historiska arealer och avkastningsnivåer ska enligt nu gällande regler användas vilket ställer till med problem för CÖE- länderna. Produktionen har minskat kraftigt vilket skulle ställa CÖE-länderna i en än sämre situation läggs till grund för stödet. Osäkerhet om hanteringen av direktstöden kan leda till att CÖE- länderna får svårt att utveckla sin spannmålsproduktion Risken är uppenbara att man kan drabbas av en konkurrensnackdel gente- mot EU-länderna. En prissänkning i enlighet med vad som föreslås i Agenda torde i första hand gynna CÖE-länderna eftersom man i princip producerar på världsmarknadsprisnivå. EU måste däremot vidta åtgärder för att anpassa sin produktion. Även om prissänkningar genomförs torde införandet av EU:s politik innebära att prisnivån i CÖE-länderna skulle stiga vilket skulle missgynna livsmedelskonsumenterna. Detta skulle leda till att länder med förhållandevis svaga förut- sättningar för spannmålsodling inom EU-15 som ligger nära produktionsområden i CÖE-länderna gynnas av en oförändrad politik genom att man undgår importkonkurrens som annars skulle uppstå. Exempel på sådana områden kan vara norra dinavien och sydöstra delarna av EU. De exportorienterade län- derna inom EU-15 ges även i fortsättningen möjlighet att förse CÖE-länderna med spannmål. Det gynnar i första hand , och men även . Fullständig liberalisering av CAP CÖE-ländernas pris ligger f.n. i de flesta fall runt världsmark- nadsprisnivån. En anpassning av EU:s stödpriser till världsmark- nadsprisnivå skulle ge CÖE-länderna möjlighet att konkurrera på lika villkor med nuvarande EU-länder. CÖE-länderna har fördel av att kostnaderna är lägre medan nuvarande EU-länder måste vidta åtgärder för att anpassa sig till en ny situation. alternativ innebär också att det inte finns några utbudsbegräns- ningar som håller tillbaka . Successiv reformering av CAP I alternativet med successiv reformering gäller att övergångs- åtgärder ska tillämpas så att marknaderna kan smältas samman. För EU-15 synes den viktigaste åtgärden vara en nedtrappning av interventionspriset så att kontakt kan uppnås med världsmarkna- den. Det innebär också att exportbidragen successivt kan avveck- las. Eftersom CÖE-länderna skall möta EU-15 på den gemen- samma marknaden utan gränshinder synes det av konkurrensskäl inte finnas möjligheter för EU att bibehålla arealbidragen. Alternativet att arealbidraget på nuvarande nivåer skulle ges även till CÖE-länderna torde inte minst av budgetskäl vara svårt att tänka sig. För CÖE-länderna bör övergångsåtgärderna inriktas mot att ut- veckla sektorn bl.a. genom förbättrade odlingsmetoder, förbätt- ringar i industrin och ökat marknadsmedvetande inte minst på exportsidan. Oljeväxtodlingen har ökat i flera av CÖE-länderna till skillnad från de flesta andra grödor. Ledande oljeväxtproducenter i området är (solrosor), (raps), (solrosor). Dessa länder har normalt exportöverskott av oljeväxtfrö och vegetabiliska oljor. har importerat en hel del rapsfrö från . Importen har fungerat bra och kvaliteten på fröet har varit fullt acceptabel. Oljeväxter är i likhet med spannmål en gröda som kräver för- hållandevis små investeringar. Odlingen kan dessutom ske med i stort sett samma maskiner som för spannmålen. De naturliga förutsättningarna för oljeväxter är dessutom förhållandevis goda i dessa länder. De baltiska länderna gavs inte något utrymme att utveckla sin oljeväxtodling eftersom jordbruket helt inriktades mot animalieproduktion. I ett land som skulle det finnas förutsättningar att utveckla oljeväxt- odlingen. Oljeväxterna kan antingen säljas som frö eller i form av förädlade produkter. Det är betydligt enklare att starta upp en exporthandel med frö jämfört med de bearbetade produkterna. Vid handel med frö är det viktigt med en fungerade transportapparat och att det finns lagringsutrymme. Motsvarande utrustning som används för spannmål kan även användas vid handel med oljeväxtfrö. De förädlade produkterna kräver en betydligt större insats. Framställningen av vegetabilisk olja är kapitalintensiv och det krävs yrkeskunnig personal vid anläggningarna. Med de fabriker som finns i CÖE-länderna finns möjlighet att tillverka lågförädlade oljor, råa oljor. Mera högförädlade produkter har man problem med att få fram. Ett exempel på detta är att det inte går att tillverka margarin i utan att vissa beståndsdelar importeras från t.ex. EU-länderna. Det har skett en del investeringar i branschen men då företrädes- vis i industrier som tillverkar konsumentprodukter. P.g.a. det stora kapitalbehovet i basindustrin har intresset varit mindre. Inom synes inte CÖE-länderna kunna komma igång med någon produktion av förädlade produkter som kan konkurrera på EU-marknaden. Marginella förändringar av CAP Nuvarande reglering på oljeväxtområdet omfattar enbart råvaru- ledet. Stödet till oljeväxterna ges i form av ett arealstöd som baseras på historiska arealer och avkastningsnivåer. Stödet avser att utjämna prisskillnaden mellan en åsyftad prisnivå inom EU och priset på världsmarknaden. Hanteringen av direktstödet är sålunda av avgörande betydelse för CÖE-ländernas konkurrens- kraft. Även om arealbidrag ges till CÖE-länderna är risken stor att dessa länder missgynnas eftersom de historiska avkastningsnivå- erna är låga. Hektaravkastningen föll tillbaka p.g.a. av de problem som fanns inom jordbruket. har odlingen av oljeväxter ökat i CÖE-länderna. är blir därför viktigt att man får en basperiod som tar hänsyn till de förändringar som har skett. Det finns sålunda en rad hinder i vägen för att oljeväxtodlingen i CÖE-länderna ska kunna utvecklas på ett positivt sätt om nu- varande reglering bibehålls. Producentländerna i EU-15 synes ha mest att vinna på en sådan utveckling. Svaga produktionsområden i EU undgår importkonkurrens. P.g.a. att EU inte är självförsör- jande på oljeväxtområdet och att utbudskvoter begränsar möjlig- heterna till expansion torde EU inte kunna exportera oljeväxtpro- dukter i någon större omfattning till CÖE-länderna. Fullständig liberalisering av CAP En fullständig liberalisering av CAP innebär att direktstöd och produktionskvoter tas bort. Det innebär att produktionen av oljeväxtfrö sker på marknadsmässiga villkor. i CÖE-länderna är lägre än i de flesta EU-länder vilket är en konkurrensnackdel. Avkastningen i rapsodlingen i och i samt solrosodlingen i och i de södra ligger dock ungefär på samma nivå. Kostnadsläget i CÖE- länderna är lägre än i EU-länderna vilket gynnar CÖE-länderna. Den huvudsakliga fördelen med en avreglering är att CÖE- länderna har en marknadsmässig möjlighet att utveckla sin odling och export. På kort sikt kan CÖE-länderna bli konkurrenskraftiga med frövara och på lägre sikt även med förädlade produkter. Rapsfrö från skulle kunna vara en produkt som kan bli mycket intressant för bl.a. den svenska fettvaruindustrin att använda i konkurrens med den svenska råvaran. Successiv reformering av CAP För EU-15 bör övergångsåtgärderna inriktas mot att successivt trappa ner arealstöden. Det innebär att behovet av arealkvotering bortfaller. För CÖE-länderna är det mest angelägna att utveckla näringsgrenen. Det viktigaste torde vara att utveckla industriledet. Odlingen av sockerbetor har minskat kraftigt i CÖE-länderna . har dock odlingen åter börjat att öka. är det helt dominerande landet på sockerområdet med av CÖE-ländernas totala produktion. har producerat ett stort exportöverskott. införde 1996 ett kvotsystem som i stort överensstämmer med EU:s reglering. innebär det att en betydande kvantitet måste exporteras utan bidrag. har också förhållandevis stor odling och normalt har landet också ett exportöverskott. CÖE-länderna har lägre hektaravkastning i sockerbetsodlingen lägre sockerhalt i betorna. Även det tekniska utbytet av socker är lägre än i EU liksom dygnsavverkningen i fabrikerna. Socker- betsodlingen och efterföljande förädlingsled är betydligt mera kapitalintensivt än t.ex. spannmålsproduktionen. Det måste dess- utom till en förädling av råvaran innan handel kan komma till stånd. För sockerbetsodlingen krävs speciella maskiner, speciella insatsvaror i form av bl.a. bekämpningsmedel och gödselmedel samt hög kunskapsnivå bland jordbrukarna. I flera av länderna krävs även tillgång till konstbevattning för att odlingen ska vara någorlunda säker avkastningsmässigt. I EU-länderna har socker- betsodlingen varit föremål för en snabb rationalisering . Det avspeglas bl.a. i att arbetsinsatsen har minskat kraftigt. Det har skett en rad utländska investeringar i sockerindustrin i CÖE-länderna. Som exempel kan nämnas att i har såväl brittiska som österrikiska företag gått in som delägare. Det finns fortfarande en stor överkapacitet i industriledet. I finns det f.n. 74 sockerfabriker. Fabrikerna utnyttjas omkring . Vid normal hektaravkastning, ca 35 t/ha, innebär det att ca betor avverkas per dag och fabrik. I är dygnsavverkningen ca vid sockerbruken och det finns sockerbruk inom EU med avverkning på . Mot denna bakgrund krävs det att ytterligare rationaliseringsåtgärder vidtas. Antalet sockerbruk skulle behöva halveras. Den dansk-svenska sockerindustrin har inte gått in i några industriinvesteringar i nu aktuella kandidatländer. Det finns dock ett helägt sockerlager i . Marginella förändringar av CAP Sockerområdet är hårt detaljreglerat med utbudskontroll och begränsat tillträde för nya produkter. CÖE-ländernas möjligheter på sockerområdet med detta alternativ beror i hög grad på vilken basperiod som används som utgångspunkt för kvotberäkningarna. I har sockerproduktionen varierat med . Får CÖE-länderna de mest ogynnsamma åren som bas för kvoten kommer länderna att bli nettoimportörer av socker och möjligheterna för att utveckla sockersektorn blir små. Bibehålls nuvarande reglering stängs sockerproduktionen i CÖE- länderna in på ett mycket effektivt sätt. Industrin i CÖE-länderna kan inte möta ökad konkurrens från EU-15 med expansion och det finns därför risk att den slås ut. För konsumenterna i CÖE-länderna innebär detta scenario kraftigt ökande priser. Fullständig liberalisering av CAP En avreglering av sockermarknaden innebär att kvotsystem och exportbidragssystem avskaffas. Som en följd av detta kommer priserna inom EU att falla innan balans uppnåtts på marknaden eller att det blir möjligt att exportera utan bidrag. Genomförs en radikal reform utsätts de nuvarande EU-ländernas produktion för konkurrens på ett helt annat sätt . Vissa delar av den odling som finns kommer med all säkerhet att försvinna eftersom den har vuxit fram med hjälp av de höga stödnivåer som finns inom den nuvarande regleringen. CÖE-länderna gynnas av en avreglering jämfört med att nuvaran- de system bibehålls. Stödet till sockerproduktionen är betydligt lägre i CÖE-länderna vilket ger dessa länder en möjlighet att konkurrera med EU. Successiv reformering av CAP EU har ännu inte påbörjat någon reform på sockerområdet. Det finns sålunda inte någon metod anvisad för en successiv ned- trappning av regleringarna. Det måste dock ske en prisanpassning vilket i sin tur möjliggör ett borttagande av kvotsystemen. Om samma princip ska tillämpas som för t.ex. spannmål ska kompen- sation ges för prissänkningen. Lönsamheten i sockerbetsodlingen får dock anses vara mycket god vilket skulle kunna tala för att kompensationen reducerades. I CÖE-länderna är det viktigt att produktionen effektiviseras. På industriområdet är det speciellt viktigt att åtgärder kan sättas in för att bl.a. bygga bort överkapacitet. Det är viktigt att CÖE- länderna inte ges signaler att införa regleringar som medför att man tar över EU:s nuvarande regleringar innan man blir EU- medlemmar. $ &RUKT OCH GR¶NT Produktionen av frukt och grönsaker i CÖE-länderna äger till stor del rum på de små familje- och husbehovsjordbruken. Det mesta av denna produktion avsätts därför på den lokala marknaden. Det är inte troligt att denna produktionsform kommer att bli konkur- renskraftig på en större marknad eftersom det saknas uppsamlan- de handel och distributionskanaler. Den export av frukt och grönsaker som faktiskt äger rum från CÖE-länderna går till övervägande delen till . Det har varit svårt för CÖE- länderna att klara de kvalitetskrav som ställs i . De mest betydande exportörerna av frukt bland CÖE-lönderna är vad gäller äpple. Störst möjlighet torde CÖE-länderna ha att på kort bli konkur- renskraftiga på produkter som används som industriråvaror. Marginella förändringar av CAP EU:s marknadsreglering för frukt och grönt är förhållandevis begränsade jämfört med flera andra varuområden. Stödet till sektorn är kanaliserat huvudsakligen genom producentorganisa- tioner. Det finns dock ett omfattande regelverk vad gäller kvalitet. CÖE-ländernas marknadsstruktur passar inte de regler för stöd som tillämpas inom EU. I vissa länder finns det kvar en produk- tion som bedrivs i stor skala. Det vanligaste är dock att produk- tionen sker på mycket små enheter som levererar till den lokala marknaden. De små företagen skulle inte omfattas av EU:s stöd- system eftersom direktförsäljningen till konsument inte är stöd- berättigad. Den storskaliga produktionen skulle kunna genomföra åtgärder som kan göra att de blir berättigade till stöd. Det krävs dock att äganderätten ändras samt att stadgar, redovisningsmetoder m.m. anpassas till Ett annat svårt problem för CÖE-länderna är att uppfylla EU:s kvalitetskrav. Reglementet inom EU är mycket detaljerat och det torde krävas förbättringar i samtliga led för att CÖE-länderna ska kunna uppfylla dessa krav. Det är mindre troligt att EU:s producenter börjar konkurrera på CÖE-ländernas hemmamarkander. Ett bibehållande av reglering- en försvårar däremot för CÖE-länderna att slå sig in på EU- marknaden. Fullständig liberalisering av CAP Prisskillnaden mellan EU-15 och CÖE-länderna är störst för frukt och grönsaker. I Agenda 2000 konstateras prisskillnaden men det ges inte några förslag till lösning på problemet. Trots stora prisskillnader finns det dock mycket som talar för att olika priser kan bestå på de båda marknaderna även vid en fullständig liberalisering. CÖE-ländernas kvalitet är fortfarande otillräcklig för att möta EU-marknadens krav. Transportapparaten i CÖE-länderna är också en begränsande faktor som minskar CÖE-ländernas konkurrenskraft. Successiv reformering av CAP CÖE-länderna måste förändra sin produktion så att det blir möjligt att uppfylla EU:s kvalitetskrav. Det krävs därför att stöd kan ges för att utveckla produktionsmetoderna. Det är minst lika viktigt att även förbättra hantering och distribution av varorna. Det är också viktigt att CÖE-länderna ges möjlighet att exportera sin produkter till EU-marknaden. För att öka lönsamheten i exporten är det eftersträvansvärt att en allt större del av exporten utgörs av konsumentprodukter. är de flesta av CÖE- ländernas produkter destinerade till livsmedelsindustrin. Mjölk är den viktigaste animalieprodukten i flera av CÖE- länderna.