sou · GLB343 · 1998-01-01 00:00:00 — Det krävs alltid tillstånd för utvidg- ning av tomten samt för uppförande eller väsentlig ändring av b yggna- der, murar, portaler eller andra fasta anordningar inom området. Skyddet innefattar således dels området och dess utformning, dels byggnader och fasta anordningar. Detta senare skydd är i princip inte kopplat till anläggningen som sådan utan motiveras av dess betydelse för helhetsintrycket av miljön. På samma sätt som beträffande kyrkobyggnader kan uppställa v illkor för ett tillstånd till ändring. De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering 71 serna om att sedvanliga underhållsarbeten eller brådskande reparations- åtgärder får vidtas utan tillstånd även för kyrkotomter. RAÄ kan besluta att bestämmelserna om tillståndsprövning skall tillämpas även på en kyrkotomt som har tillkommit efter utgången av och som är märklig genom sitt kulturhistoriska värde. Angående innebörden av här nämnda bestämmelser hänvisas till föregående avsnitt. De kyrkliga inventarierna utgör en kulturskatt. Inventariebeståndet är komplext när det gäller såväl ursprung som ålder. Föremålen har oftast ett konstnärligt och kulturhistoriskt värde. Genom att de vanligen är placerade i den miljö där de sedan gammalt "hör hemma" ger de en annan upplevelse än motsvarande föremål på ett museum. I de flesta fall är det fråga om föremål som alltjämt används för sitt ursprungliga syfte och som fyller en funktion i gudstjänstlivet. Närmare föreskrifter om skydd för kulturhistoriska värden i kyrkliga inventarier finns i 4 kap. 6-10 §§ kulturminneslagen. Vissa av bestämmelserna gäller även för föremål som ägs eller förvaltas av en enskild person eller släkt. Så är fallet beträffande den allmänna vård- plikten, skyldigheten att uppföra föremål i en förteckning och möjligheten att vidta åtgärder (jfr nedan). Ett föremål är att anse som kyrkligt om det är avsett att användas i samband med kyrkans gudstjänst och kyrkliga handlingar, till kyrkans inredning och utsmyckning eller som minnesmärke i kyrkorummet. En exemplifiering av vad som avses med kyrkliga inventarier finns i 19 § förordningen (1988:1189) om kulturminnen m.m. (kulturminnes- förordningen). Hit hör bl.a. äldre skrudar, rökelsekar, kärl, böcker, altartavlor, kors och krucifix, dopfuntar, andra målningar och konst- arbeten, avlatsskrin, förvaringskistor, fattigbössor, ljuskronor och ljus- stakar, epitafier, vapensköldar, banér, sorgfanor, vapen, rustningar, votivskepp, kyrkklockor, musikinstrument samt vissa äldre gravvårdar. Det förhållandet att ett föremål är av här angivet slag innebär dock inte alltid att det omfattas av skyddsbestämmelserna; som ytterligare förut- sättning gäller att föremålet skall ha kulturhistoriskt värde. Det skall påpekas att kulturminnesförordningens uppräkning inte är uttömmande, utan endast ger exempel på föremål som kan vara kyrkliga inventarier. Här skall uppmärksammas att frågan om vad som enligt jordabalkens bestämmelser är att anse som byggnadstillbehör är av betydelse när det gäller om reglerna för kyrkobyggnader eller för inventarier är tillämpliga (jfr avsnitt 6.2). 72 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering Inventarier av kulturhistoriskt värde, som hör till en kyrkobyggnad eller annan kyrklig byggnad eller begravningsplats, skall förvaras och vårdas väl (4 kap. 6 §). Det skall noteras att det således inte enbart är inventarier som finns i en kyrkobyggnad som omfattas av skyddet. Frå- gan om skydd för inventarier på en kyrkotomt behandlas i avsnitt 13. I varje församling samt i domkyrkor som står under egen förvaltning skall det finnas en förteckning över kyrkliga inventarier av kultur- historiskt värde (4 kap. 7 §). Av förteckningen skall framgå om någon annan än församlingen eller äger eller förvaltar ett föremål. Vidare skall anges om föremålet förvaras på någon annan plats än i kyrkan. Ansvaret för att förteckningen förs åvilar kyrkoherden och en av kyrkorådet utsedd kyrkvärd, som skall vara ledamot eller suppleant i rådet. De skall också se till att föremålen förvaras och vårdas väl. Det är fråga om ett personligt ansvarstagande som är delat mellan kyrkoherden som ämbetsbärare och den förtroendevalde kyrkvärden. Bestämmelsen medger exempelvis inte att kyrkoherden ger en annan präst i uppdrag att föra inventarieförteckningen. Kontraktsprosten skall minst kontrollera att alla föremål i förteckningen finns i behåll (4 kap. 8 §). Sådan kontroll skall även göras vid byte av ansvarig kyrkoherde eller kyrkvärd. I en församling där kontraktsprosten är kyrkoherde skall biskopen se till att kontroll sker. Ett föremål i förteckningen får inte avyttras, repareras eller ändras, flyttas från den plats där det sedan gammalt hör hemma eller avföras från förteckningen utan tillstånd; denna tillståndsplikt omfattar dock inte föremål som ägs av någon enskild person eller släkt (4 kap. 9 §). För mera "obetydliga reparationer" behövs det inte något tillstånd. Även sådana reparationer måste givetvis utföras så att det kulturhistoriska värdet inte minskas. Som ett led i den statliga tillsynen har RAÄ och rätt att besikta kyrkliga inventarier (4 kap. 10 §). kan besluta att ett föremål skall tas upp i inventarieförteckningen, vilket bl.a. får till följd att det kan komma att omfattas av tillståndsplikten. Om det finns allvarlig fara för att ett föremål skadas, kan besluta att ta hand om det tills vidare eller vidta någon annan nödvändig åtgärd för att skydda eller vårda det. En sådan åtgärd måste dock föregås av samråd med den kontrollansvarige kontraktsprosten eller biskopen. Om föremålet ägs av någon enskild måste samråd ske även med denne. skall underrätta kontraktsprosten eller - i församlingar där kontraktsprosten är kyrkoherde - biskopen när ett beslut har fattats om att föra upp ett föremål på förteckningen eller om att en åtgärd till skydd för ett föremål skall vidtas (21 § kulturminnesförordningen). De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering 73 Det skall observeras att skyddet för inventarier inte är avhängigt av vilken slags kyrkobyggnad eller begravningsplats inventarierna hör till. Bestämmelserna omfattar således även exempelvis kulturhistoriskt värdefulla inventarier i kyrkobyggnader eller på begravningsplatser som har tillkommit efter utgången av . Bestämmelserna om s kydd gäller i tillämpliga delar även för föremål av kulturhistoriskt värde på en begravningsplats eller i en byggnad på en begravningsplats som ägs och förvaltas av en borgerlig kommun (4 kap. 15 §). I sådant fall ansvarar kommunen för förteckningen samt för förvaringen och vården av föremålen. Kyrkliga inventarier behandlas även i avsnitt 8.5 och 13.2. Landets begravningsplatser är ofta kulturhistoriskt värdefulla och utgör en viktig del av den kyrkliga kulturmiljön. I 4 kap. 11 § kulturminneslagen föreskrivs att begravningsplatser skall vårdas och underhållas så att deras kulturhistoriska värde inte minskas eller för- vanskas. Deras betydelse som en del av kulturmiljön skall beaktas. När det gäller definitionen av begravningsplats hänvisas till 1 kap. 1 § begravningslagen (1990:1144). I denna bestämmelse anges att med be- gravningsplats avses ett område eller utrymme som är behörigen anordnat för och som har tagits i anspråk för förvaring av avlidnas stoft eller aska (t.ex. kyrkogårdar och minneslundar). En begravningsplats som har anordnats av ett pastorat eller kyrklig samfällighet, av en kommun eller annars av det allmänna är en allmän begravningsplats. eller ett trossamfund kan efter särskilt tillstånd av anordna en enskild begravningsplats. Såväl enskilda som allmänna begravningsplatser omfattas av skyddet i kulturminneslagen. Bestämmelserna om begravningsplatser omfattar även sådana byggnader på en begravningsplats som inte är kyrkobyggnader samt fasta anordningar som murar och portaler (4 kap. 12 §). Som exempel på byggnader på begravningsplatser kan nämnas krematorieanläggningar, gravkapell och klockstaplar. En begravningsplats som har anlagts före utgången av får inte utvidgas eller på annat sätt väsentligt ändras utan tillstånd från (4 kap. 13 §). Tillstånd krävs vidare för att uppföra en ny byggnad eller fast anordning samt för att riva eller väsentligt ändra en redan befintlig byggnad eller fast anordning. Detta skydd motiveras av betydelsen för helhetsintrycket av miljön. 74 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering RAÄ har möjlighet att besluta att bestämmelserna om tillstånd skall gälla även i fråga om begravningsplatser som tillkommit efter utgången av (4 kap. 14 §). Förutsättning härför är att begravningsplatsen ligger invid en kyrkobyggnad som har uppförts eller är märklig genom sitt kulturhistoriska värde. Det skall uppmärksammas att kulturminneslagens bestämmelser om statlig tillsyn avser befintliga begravningsplatser. När det däremot gäller nya begravningsplatser skall en prövning ske inom ramen för plan- och bygglagstiftningen. Enligt 8 kap. 2 § första stycket p. 9 krävs bygglov av kommunen för anläggande av en begravningsplats. Att kommunen härvid skall beakta t.ex. konstnärliga och kulturhistoriska aspekter framgår av 8 kap. 11 § p. 3 och 12 § p. är givetvis tillämplig även när det gäller befintliga begravningsplatser samt byggnader och andra anläggningar på området. Här skall erinras om att kulturhistoriskt värdefulla inventarier på begravningsplatser omfattas av skyddsbestämmelserna i 4kap. Som har framgått skall beslut i ärenden angående kyrko- byggnader, kyrkotomter, kyrkliga inventarier och begravningsplatser fattas av länsstyrelserna. Denna ordning gäller endast . Enligt tidigare bestämmelser skulle RAÄ fatta beslut i ärenden angående kyrkobyggnader, kyrkotomter och kyrkliga inventarier. Genom att beslutanderätten i dessa ärenden decentraliserades till länsstyrelserna, som redan tidigare hade att fatta beslut om begravningsplatser, är således besluten om kyrkliga kulturminnen i princip samlade. Det är dock alltjämt RAÄ som kan besluta att tillståndsprövning skall tillämpas även på kyrkobyggnader, kyrkotomter och begravningsplatser som tillkommit efter utgången av . I ett tillståndsärende görs en sammanvägning av bl.a. kulturhisto- riska, konstnärliga och estetiska synpunkter. Prövningen innefattar bedömningar i fråga om såväl lämpligheten av föreslagna åtgärder som sättet att utföra dessa på. Samråd med RAÄ och även museer kan ingå som ett led i länssty- relsens handläggning av kyrkoärenden (1 och 2 §§ kulturminnesförord- ningen, jfr avsnitt 5). Vidare skall samråda med "om det behövs" (18 § kulturminnesförordningen). Syftet med denna bestämmelse är att tillfälle skall ges att anlägga teologiska och liturgiska synpunkter vid bedömningen. Det kan även vara aktuellt att samråda med den kommunala , t.ex. om en ändring De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering 75 av en kyrkobyggnad, kyrkotomt eller begravningsplats kräver bygglov (eller rivningslov eller marklov). skall skicka en kopia av alla beslut i kyrkoärenden till RAÄ; beslut i tillståndsärenden, dvs. enligt 4 kap. 3, 9 och 13 §§, skall även skickas till (3 och 20 §§ kulturminnesförordningen). Beslut i tillståndsärenden får överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol, i första instans länsrätten (4 kap. 16 § kulturminneslagen). En församlings eller kyrklig samfällighets möjlighet att överklaga ett beslut i ett kyrkoärende följer av bestämmelserna i 22 § förvaltningslagen (1986:223). Härav framgår att ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot. RAÄ har, som ett led i sin tillsynsfunktion, en generell rätt att överklaga beslut i ärenden enligt kulturminneslagen (1 kap. 2 § kulturminneslagen). Ett beslut i ett tillståndsärende kan vidare alltid överklagas av (4 kap. 16 §). I förarbetena motiverades rätt att överklaga med att har tillsyn över lära och gudstjänster i församlingarna och därför har sär-skild anledning att "bevaka beslut som avser utformningen av kyrko-rummet m.m. och som kan påverka dess användning" (prop. 1987/88:104, sid. 101). Länsrättens beslut kan överklagas till kammar-rätten, varvid prövningstillstånd krävs. Som har framkommit kan RAÄ besluta att även en kyrko- byggnad, kyrkotomt eller begravningsplats som tillkommit efter utgången av skall omfattas av t illståndsplikten. Inför ett beslut skall samråd ske med "om det behövs" (18 § kulturminnes- förordningen). Ett sådant beslut - som kan få följder för den kyrkliga fastighetsförvaltningen - kan överklagas till regeringen. Även beslut enligt 4 kap. 10 §, exempelvis beslut om att ta hand om ett föremål, får överklagas hos regeringen (jfr dock förslag till 4 kap. 18 § beslut enligt detta kapitel får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol). När det gäller en församlings eller kyrklig samfällighets möjlighet att överklaga hänvisas till vad som ovan har angivits. har inte rätt att överklaga i dessa fall. Som har framgått har RAÄ överinseende över kulturmin- nesvården i landet, medan länsstyrelserna ansvarar för tillsynen i länen. Decentraliseringen av beslutanderätten i kyrkoärenden torde bidra till att 76 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering öka möjligheterna att fullfölja dessa uppgifter när det gäller de kyrkliga kulturminnena. En viktig del i RAÄ:s övergripande ansvar är att verka för att kunskap och erfarenheter sprids. Genom överföringen av besluten har RAÄ:s uppgifter ändrats och verksamheten inriktats på ledningen av den samlade kulturmiljövården och sektorns kunskapsuppb yggnad. Länsstyrelserna har övertagit tillståndsprövningen, vilket bör medföra att förutsättningarna för en samordnad kulturhistorisk tillsyn i länen förbättras. Här skall nämnas att regeringen i regleringsbrev för har uppdragit åt RAÄ att utvärdera hur decentraliseringen har utfa llit. Uppdraget skall redovisas . I RAÄ:s uppgifter ligger att följa upp och utvärdera det arbete som bedrivs inom kulturmiljöområdet. I föregående avsnitt har framgått att RAÄ har rätt att erhålla en kopia av samtliga beslut enligt kulturmin- neslagen och har en generell möjlighet att överklaga beslut i bl.a. kyrkoärenden. I detta sammanhang skall uppmärksammas att RAÄ har rätt att meddela föreskrifter för verkställighet av 4 kap. kulturminnes- lagen (22 § kulturminnesförordningen). Detta bemyndigande har dock inte utnyttjats . I ansvar ingår dels en övergripande tillsyn i länet, dels en tillsyn i enskilda kyrkoärenden, innefattande bl.a. en uppföljning av att de åtgärder som genomförs är förenliga med de villkor som upp ställs. För att de kulturhistoriska värdena inom kyrkan skall bevaras är det viktigt att kulturminneslagens bestämmelser om skydd och vård upp- rätthålls. En intressant fråga i det sammanhanget är i vad mån det finns några möjligheter att vidta åtgärder om kulturminnesvårdens krav inte uppfylls. I tidigare avsnitt har framkommit att RAÄ och har rätt att besikta kyrkliga inventarier samt att får vidta åtgärder om det föreligger allvarlig fara för att ett föremål skall skadas (jfr avsnitt 6.4). Utöver denna bestämmelse angående inventarier berörs inte frågan om vad som bör ske om vård- och underhållsplikten inte upprätthålls eller om en t illståndspliktig åtgärd genomförs utan att tillstånd har erhållits eller över huvud taget inte har sökts. Det finns således inte någon motsvarighet till de bestämmelser som finns rörande byggnadsminnen och som ger rätt att bl.a. utfärda föreläggande om ett byggnadsminne ändras i strid mot meddelade skyddsföreskrifter (3 kap. 16-17 §§ kulturminneslagen). Här skall nämnas att i sitt slutbetänkande föreslår en bestämmelse enligt vilken de kyrkliga organen kan åläggas att följa föreskrifter eller beslut enligt 4 kap. kulturminneslagen (jfr avsnitt 12.2.1). Förslaget innebär att har möjlighet att hos kronofogdemyndighet begära handräckning mot den som ansvarar för förvaltningen av ett kyrkligt kulturminne för att säkerställa efterlevnaden av föreskrifter och beslut enligt 4 kap. I stället för att begära särskild De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering 77 handräckning får förelägga den som är ansvarig att, eventuellt vid vite, vidta rättelse eller avbryta pågående åtgärder. Även kommittén föreslår en sådan bestämmelse (se avsnitt 10.4 och 19.1). Det kan nämnas att plan- och bygglagens bestämmelser om påföljder och ingripande (10 kap.) kan vara tillämpliga för det fall fråga är om en överträdelse mot den lagens föreskrifter. 78 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering 7Ekonomiska aspekter på förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena verksamhet finansieras främst av församlings- skatten. Församlingarna och samfälligheterna har beskattningsrätt och får därigenom in huvuddelen av sina inkomster. En del av skatteintäk- terna betalas till kyrkofonden. Eftersom kostnaderna för den rikskyrkliga verksamheten betalas ur kyrkofonden, finansieras även denna verksamhet till stor del av församlingsskatten. Det finns dock även andra finansieringskällor. Här kan nämnas av- kastningen av den kyrkliga finansförmögenheten, exempelvis fastigheter och olika fonder. Kyrkan bedriver även viss verksamhet som ger inkomster. Man får i detta sammanhang inte heller bortse från värdet av de frivilliga insatser som i form av såväl gåvor och kollekter som arbete kommer kyrkan till del. Av stor betydelse för det enskilda pastoratets ekonomi är den om- fördelning och utjämning av inkomster och kostnader som sker via kyrkofonden (jfr avsnitt 4.1.7). Utjämningen är en viktig faktor för att församlingarna skall kunna bedriva verksamhet, trots skillnader när det gäller exempelvis antalet tillhöriga samt befolkningens sammansättning med hänsyn till ålder och inkomster; utjämningssystemet gör det möjligt för kyrkan att vara rikstäckande och att nå ut till alla delar av landet. I detta sammanhang skall även nämnas den ansvarsfördelning mellan församlingar och samfälligheter som gäller enligt nuvarande bestämmelser i kyrkolagen (1992:300) och som bl.a. innebär en kostnadsutjämning mellan församlingarna i en samfällighet (jfr avsnitt 2.1.2). 80 Ekonomiska aspekter på förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena SOU 1997:43 Efter relationsändringen kommer församlingsskatten att ersättas av en kyrkoavgift; i lagen om kommer det att finnas en före- skrift om skyldighet för var och en som tillhör kyrkan att betala lokal och regional kyrkoavgift. Kyrkans ekonomi blir alltså även i fortsätt- ningen i stor utsträckning beroende av antalet kyrkotillhöriga. Det skall nämnas att staten skall tillhandahålla kyrkan en kostnadsfri uppbörds- hjälp. För att skall kunna uppfylla kravet på rikstäckande verksamhet trots skiftande yttre förhållanden är det nödvändigt med ett system för ekonomisk utjämning. Frågan om ett utjämningssystem kommer att vara en inomkyrklig angelägenhet när relationerna mellan staten och kyrkan ändras. Det gällande systemet förutsätts kunna tillämpas även efter relationsändringen och utgör således en betydelsefull grund för den framtida kyrkliga ekonomin. Här skall noteras vad som anfördes angående det kyrkliga utjämningssystemet i princippropositionen, nämligen att regeringen fäster stor vikt vid att det kommer till stånd ett väl fungerande ut- jämningssystem, för vilket bör överta ansvaret efter förändrade stat-kyrkarelationer (prop. 1995/96:80, sid. 30). I detta sammanhang skall erinras om att den kyrkliga egendomen skall stå till förfogande även efter relationsändringen samt att kyrkan skall erhålla viss statlig ersättning för vård och underhåll av den kulturhistoriskt värdefulla kyrkliga egendomen. I ansvaret för förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena ligger att låta utföra och finansiera löpande vård och underhåll samt renoveringar och investeringar, liksom även ny- och ombyggnader. Därtill kommer att tillhandahålla och bekosta uppvärmning, el, städning, personal m.m. Var förvaltningsansvaret ligger följer av kyrkolagens bestämmelser om församlingsangelägenheter, dvs. sådana angelägenheter som försam- lingar och samfälligheter får besluta om och bekosta med utdebiterade medel - församlingsskatt (11kap. 1, 4 och 7 §§ kyrkolagen). En redogörelse för församlingsangelägenheter och församlingarnas respektive samfälligheternas ansvar har lämnats i avsnitt 2.1.2. SOU 1997:43 Ekonomiska aspekter på förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena 81 endast kortfattat behandlas vad som gäller beträffande de kyrkliga kul- turminnena. Till församlingsangelägenheterna hör anskaffande och underhåll av kyrkobyggnader, kyrkliga inventarier och - om inte regeringen för särskilt fall beslutar att uppgiften skall a nkomma på en borgerlig kom- mun - begravningsplatser samt vidare underhåll av kyrkotomter. En församling som är ett enförsamlingspastorat sköter själv samtliga dessa angelägenheter. I ett flerförsamlingspastorat är ansvaret för försam- lingsangelägenheterna delat mellan de enskilda församlingarna och samfälligheten. Varje församling svarar själv för anskaffande och underhåll av lös egendom som, utan att vara byggnadstillbehör, är avsedd för bl.a. en kyrkobyggnad. Ansvaret för anskaffande och underhåll av kyrkobyggnader samt begravningsplatser (jfr ovan an- gående undantag) åvilar pastoratssamfälligheten. Detsamma gäller underhåll av kyrkotomter. Eftersom kostnaderna härigenom delas mellan församlingarna har denna ordning en utjämnande effekt. Församlingarna i en kyrklig samfällighet kan överlämna skötseln av alla ekonomiska församlingsangelägenheter till samfälligheten, varigenom en total pastoratssamfällighet bildas. Om församlingarna i två eller flera pastorat bildar en samfällighet för skötseln av vissa eller alla ekonomiska församlingsangelägenheter skapas en flerpastoratssamfällighet respektive en total flerpastoratssamfällighet. Här skall nämnas att en samfällighet inte får besluta om ändringar i kyrkorummet utan att den enskilda församlingen godkänt dem samt vidare att en församling hos samfälligheten får väcka ärenden om underhåll eller andra åtgärder avseende bl.a. kyrkobyggnad (11kap. 11 §). I detta sammanhang skall erinras om de särskilda bestämmelser som gäller beträffande förvaltningen av domkyrkorna i , , , , och samt (jfr avsnitt 4.1.4). Frågan om hur förvaltningen skall genomföras berörs i avsnitt 8.4. Frågor om de kyrkliga organens uppgifter och ansvar kommer i stor utsträckning att bli föremål för en inomkyrklig reglering efter relations- ändringen. Lagen om kommer dock att innehålla vissa grundläggande bestämmelser om bl.a. de olika kyrkliga nivåernas kompetens och uppgifter (jfr avsnitt 2.2.1). 82 Ekonomiska aspekter på förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena SOU 1997:43 7.3Kostnader för bevarande av de kyrkliga kulturvärdena Skyddsbestämmelserna i 4 kap. lagen ( 1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) innebär inskränkningar och ibland fördyringar vid förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena. I princippropositionen anfördes att det är rimligt med en viss ersättning för underhållet av kulturvärdena som kompensation för dessa inskränkningar och för- dyringar (prop. 1995/96:80, sid. 40). Av betydelse för utredningsupp- draget är sålunda vilka kostnader som kan vara betingade av kultur- historiska hänsynstaganden. Ett begrepp som används i dessa sammanhang är kulturhistoriska överkostnader, ett annat antikvariska merkostnader. Det är förenat med stora svårigheter att utreda de kostnader som är en följd av skyddsbestämmelserna i kulturminneslagen - eller med andra ord att skilja mellan de kostnader som avser bevarandet av kulturvärdena och de kostnader som uppkommer till följd av kyrkans egen verksamhet och som kyrkan under alla förhållanden har att svara för. För att det skall vara möjligt att beräkna kostnaderna för bevarande av kulturvärdena måste man i första hand avgränsa vilka kostnader som kan vara aktuella. Först och främst skall uppmärksammas att hänsyn t ill de kulturhisto- riska värdena kan medföra att särskilda kostnader uppkommer vid exempelvis renoveringar, ombyggnader eller andra omfattande åtgärder.