sou · GLB3102 · 1998-01-01 00:00:00 — beräknar de totala transfereringarna från EU:s skattebe- talare, inklusive nationella medel, till jordbrukssektorn som orsakas av jordbrukspolitiken till 48,2 miljarder ecu vilket motsvarar 130 ecu (ca ) per person och år (1996). 3.1.4 CAP:s effekter för konsumenterna Ekonomiska effekter för konsumenterna Som redovisats tidigare får konsumenterna betala för CAP genom högre priser på livsmedel. beräknar hur stor andel av konsumen- tens pris i råvaruledet som orsakas av jordbrukspolitiken. Detta mått kallas CSE (Consumer Subsidy Equivalent) och innehåller liksom PSE- måttet en viss osäkerhet. Figur 7 Andel av konsumentpriserna i råvaruledet som utgörs av jordbruksstöd i olika länder , 1993-95 och 1996 (CSE i %) Källa: , 1997. Av figur 7 framgår att CSE-talen för EU sjunkit kraftigt, vilket återspeglar den ökade användningen av direktstöd. Motsvarande trend finns även för många andra . Jämfört med konsumenter i andra stora jordbruksproducerande länder har konsumenterna i EU en högre kostnad för jordbruksstöden. I , och betalar dock konsumenterna än mer. utgjorde jordbruksstöden av konsumenternas utgifter. var motsvarande siffra , vilket var onormalt lågt p.g.a. de höga spannmålspriserna på världsmarknaden 1995/96. uppskattar att merkostnaden för CAP för EU:s genomsnittskonsument var ca vid då gällande världsmarknadspriser (1997). I denna merkostnad ingår dock enbart de traditionella jordbruksvarorna, medan exempelvis frukt och grönsaker, som utgör en stor del av konsumtionen i vissa EU-länder, inte ingår. beräkningar anger dock inte hur mycket konsumen- terna skulle tjäna på en avreglering av CAP. Vid en avreglering kommer troligen världsmarknadspriserna att stiga på flera jordbruks- varor och därmed skulle vinsten för konsumenterna vid ett sådant scenario troligen bli mindre än vad CSE-talen visar. Figur 8 Andel av konsumentpriserna i råvaruledet i EU som är jordbruksstöd , 1993-95 och 1996 (CSE i %) Källa: , 1997. I figur 8 redovisas CSE-talen för EU. Som framgår av tabellen var konsumenternas merkostnad störst för nötkött (), ris (), mejeriprodukter () och socker (). 1996 var konsumenternas merkostnad störst för nötkött, socker och mejeri- Konsumenternas merkostnad för spannmål har minskat stort . Det beror, dels på CAP-reformen, dels på höga världsmarknadspriser. Totalt sett betalar EU:s invånare för EU:s jordbrukspolitik, dels via skatten, dels via priset på livsmedel. betalade skattebetalarna i EU i genomsnitt ca 47 miljarder ecu (ca ) för jordbrukspolitiken medan konsumenterna bidrog med i genom- snitt 61,5 miljarder ecu (ca ), vilket framgår av figur 9. var motsvarande siffror 56,2 respektive 38,7 miljarder ecu (ca 490 respektive ). Konsumenternas kostnad via priset har dock minskat medan kostnaderna via EU:s och medlemsländernas budget har ökat, vilket främst beror på införandet av areal- och djurbidrag som kompensation för sänkta marknadsprisstöd. Som framförts tidigare är höga spannmålspriser i världen en annan anledning till att konsumenternas kostnader för CAP har minskat. Att EU:s budgetkostnader har ökat beror också på att EU utvidgades . Figur 9 Överföringar från skattebetalare och konsumenter till producenter i EU , 1993-95 och 1996 (miljarder ecu) Källa: , 1997. Uppgifterna om konsumenternas och skattebetalarnas kostnader för CAP utgår från dagens världsmarknadspriser. Eftersom en avreglering av CAP skulle leda till högre världsmarknadspriser på de jordbruks- varor där EU har höga stöd och en stor produktion säger de redovisade siffrorna inget om hur mycket EU:s invånare skulle tjäna på en avreglering av CAP. Klart är emellertid att livsmedelspriserna inom EU samt budgetkostnaderna skulle sjunka vid avreglering av EU:s jord- brukspolitik. Andra effekter för konsumenterna I och med att regleringssystemen för olika produkter är olika och fördyringen av olika produkter skiljer sig åt påverkas konsumentens val av CAP. För t.ex. vegetabiliska fetter sker ingen fördyring via CAP medan för mjölkfett och olivolja betalas större delen av stödet via matpriset, vilket naturligtvis påverkar konsumtionsmönstret. EU har gemensam lagstiftning på i stort sett alla områden som rör människors liv och hälsa i relation till livsmedel. Veterinärlagstift- ningen innehåller förutom lagstiftningen om djursjukdomar även krav på skydd för människors hälsa vad gäller animaliska livsmedel. Inom livsmedelslagstiftningens ram har man dessutom fastställt ett antal recept som skall följas om vissa beteckningar skall användas. Dessa avser produkter som är föremål för stor handel mellan medlems- staterna. 3.2CAP, samhällsekonomin och sysselsättningen 3.2.1 CAP:s effekter för samhällsekonomin Varken PSE eller CSE mäter jordbruksstödets samhällsekonomiska kostnader eftersom de endast mäter överföringar mellan konsumenter och skattebetalare å ena sidan och producenter å andra sidan. Effektivi- tetsförluster uppkommer därför att jordbrukspolitiken påverkar fördel- ningen av resurser. Genom jordbrukspolitiken används mer resurser inom jordbruket än vad som annars skulle varit fallet utan stöd. Jordbruksproduktionen blir därmed högre medan konsumtionen blir lägre i jämförelse med en situation utan stöd. Olika studier som har analyserat jordbrukspolitikens effekter för samhällsekonomin (redovisade av expertgrupp 3 i SOU 1997:74) visar att stöd till jordbruket leder till kostnader för andra sektorer i samhället. Dessa studier, som sinsemellan har olika antaganden och förutsättningar, visar att samhällsekonomiska vinster i form av ökad BNP skulle uppstå vid en avreglering av jordbruket. Enligt studierna skulle en avreglering påverka BNP med en ökning inom intervallet 0,7 till 3%. I dessa beräkningar tas emellertid ingen hänsyn till miljöeffekter. 3.2.2 CAP och kapitalisering i mark och kvoter Priset på jordbruksmark styrs av olika faktorer som exempelvis skattelagstiftning och prisutvecklingen på jordbruksvaror. Markpriset påverkas av den gemensamma jordbrukspolitiken genom att regelverket ökar intäkterna, vilket i sin tur ökar vinsten. På kort sikt leder en prisökning på marknaden till följd av t.ex. högre stöd till att ersättningen till det egna arbetet ökar. På lång sikt kommer dock nya lantbrukare att vara villiga att betala ett högre pris för den begränsade resursen mark. Samma resonemang gäller om marken arrenderas. Intäktsökningar leder ofta till att arrendepriset ökar, vilket på lång sikt innebär att intäktsökningen tillfaller den passive markägaren och inte brukaren av marken. På samma sätt leder en intäktsökning i en produktionsgren där kvoter förekommer på lång sikt till att priset på kvoter ökar om de kan handlas på en fri marknad. Om kvoterna inte kan säljas, kommer priset att öka på den faktor som kvoten är bunden till, t.ex. en bestämd lantbruksenhet. Intäktsökningen leder således till en förmögenhetsökning för ägaren av en begränsad tillgång, i form av eller produk- tionskvot. Fördelen tillfaller den som först fått resursen. Den som inte äger jordbruksmark eller produktionsrättigheter och vill etablera sig eller expandera sin produktion får således ingen fördel av nuvarande stöd. I kan konstateras en ökning av arrendepriserna för de arrenden som omförhandlats efter EU-medlemskapet. Höga priser på mjölkkvoter i och , där fri pri ssättning råder, är ytterligare exempel att stöden kapitaliseras i en begränsad resurs. 3.2.3 CAP:s effekter för sysselsättningen CAP:s marknadsregleringar stimulerar jordbruksproduktionen inom EU genom höga stöd, vilket leder till en sysselsättning i jordbruket som är högre än vad den skulle varit utan CAP. Det har tidigare konstaterats att höga stöd till jordbruket påverkar andra sektorer negativt. Det är därför tveksamt om den totala sysselsättningen i samhället blir högre vid ett bibehållande av CAP jämfört med en situation med ett avreglerat jordbruk. Antalet sysselsatta inom jordbrukets primärproduktion i EU har minskat kraftigt, vilket framgår av tabell 2. Tabell 2 Antal sysselsatta i jordbruket* inom EU samt andel av totalt sysselsatta * Antal sysselsatta avser jordbruk, jakt, skog och fiske. **Uppgift saknas. Källa: Europeiska kommissionen, 1996. Antalet anställda inom jordbrukssektorn som andel av totalt antal sysselsatta 1970 varierade mellan 5 och i de länder som ingår i EU. Motsvarande andel 1993 var i genomsnitt 5,i EU. Andelen sysselsatta i jordbrukssektorn var 1993 störst i 21,och på 13,, medan hade lägst andel med 2,. I har andelen sysselsatta i jordbruket minskat från 8,1 till 3,. I absoluta tal fanns 1993 flest sysselsatta i jordbruket i , 1,6 miljoner. I , och är antalet sysselsatta i jordbruket i respektive land ca 1,2-1,3 miljoner För industri och handelsledet saknas statistik på EU-nivå över utvecklingen över antalet sysselsatta. Inom EU15 uppgick det totala antalet sysselsatta 1994 till 2,4 miljoner, vilket framgår av tabell 3. Andelen sysselsatta i livsmedelsindustrin i förhållande till totalt antal industrisysselsatta är högst i , , och där ca en femtedel av alla industrisysselsatta i respektive land arbetar inom livsmedelsindustrin. I var andelen medan den i var 11 och . I var andelen , vilket ungefärligen motsvarar EU:s genomsnitt. Tabell 3 Antal sysselsatta i livsmedelsindustrin i EU satta (1000) Källa: SOU 1997:25. 3.3 CAP och miljön 3.3.1 Miljöpolitiken inom jordbruksområdet Miljöfrågor har fått allt större betydelse inom EU såväl på ett övergripande plan som specifikt på jordbruksområdet där olika typer av miljöåtgärder har införts . Inom EU finns det en rad generella miljömål som gäller alla näringar. Däremot innehåller CAP:s mål i inga miljömål. EU:s miljöåtgärder finns återgivna på olika ställen i (bl.a. i artiklarna 2, 36, 100a samt 130r-t). När det gäller varuhandeln har medlemsstaterna rätt att på vissa villkor tillgripa importrestriktioner till skydd för bl.a. människors, djurs och växters liv och hälsa. Rådet kan sedan besluta om harmonisering av sådana bestämmelser. Andra miljöåtgärder som inte rör handel med varor är däremot i stor utsträck- ning en nationell angelägenhet, vilket innebär att medlemsländerna får ha striktare, men inte mindre strikta krav än de harmoniserade reglerna, om det inte står i strid med någon annan bestämmelse i fördraget. Bland EU:s allmänna miljömål, som således även gäller jordbruket, kan nämnas följande: ·Varje sektor i samhället ska ta ansvar för sin miljöpåverkan. ·Unionen ska främja en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt som tar hänsyn till miljön. ·EU:s miljöpolitik ska bidra till att bevara, skydda och förbättra miljön, skydda människors hälsa, utnyttja naturresurserna varsamt och rationellt samt främja åtgärder på internationell nivå för att lösa regionala och globala miljöproblem. Även om det inte finns några formella miljömål för jordbruket i så har Kommissionen presenterat olika papper som be- handlar jordbrukets miljöproblem, bl.a. ett förslag till åtgärdsprogram mot en hållbar utveckling (KOM/95/647). I det föreslagna åtgärds- programmet anges att sambanden skall vidareutvecklas mellan styr- medel för jordbruksmarknaden och miljökraven genom en övergång från marknadsprisstöd till direktstöd samt med en bättre integrerad marknadspolitik, landsbygdsutveckling och miljöpolitik. 3.3.2 CAP:s effekter för miljön Historiskt har jordbruket lett till en stor miljöpåverkan på både gott och ont. Jordbruksproduktion innebär stora ingrepp i miljön eftersom själva syftet med produktionen är att påverka miljön så att den avkastar jordbruksprodukter. Jordbruket bidrar till positiva miljöeffekter som exempelvis varierande odlingslandskap och kulturmiljö. Den ekono- miska och tekniska utvecklingen har emellertid lett till högre avkast- ningsnivåer och en ökad specialisering. Därför är det bl.a. inte längre ekonomiskt motiverat att hålla djuren på magrare beten, vilket leder till att artrikedomen i odlingslandskapet hotas. problem inom jordbruket är läckage av växtnäring och bekämpnings- medelsrester. De flesta av jordbrukets miljöproblem inom EU beror mer på den ekonomiska och tekniska utvecklingen i stort än på jordbrukspolitiken. Kopplingar mellan CAP och miljön finns emellertid. Höga priser genom olika typer av marknadsregleringar inom CAP ger incitament till en intensivare produktion än vad som hade varit fallet utan stöd. Detta för med sig både positiva och negativa miljöeffekter. En intensivare produktion leder till strukturella förändringar i odlings- landskapet samt en ökad miljöbelastning genom ökad användning av gödningsmedel och kemikalier. Urlakning och bekämpningsmedels- rester har också blivit ett allt större problem i de intensivt odlade områden inom EU. innebär EU:s höga stöd att markvärdena ökar, vilket leder till att det lönar sig bättre att sköta sin mark. Huruvida EU:s höga stöd gynnar en ökad specialisering är osäkert. En hög grad av specialisering inom jordbruket återfinns även i t.ex. som har mycket låga stöd. Arealbidragen, som infördes som en kompensation för att marknadsprisstöden sänktes, borde ha lett till en sänkt intensitet och således ha varit positiva för miljön. Effekterna är dock inte entydiga. som den bidragsberättigade marken är begränsad, vilket hindrar att gräsbevuxen mark ställs om till spannmålsodling, bibehålls en struktur som relativt sett gynnar spannmålen på bekostnad som fodermedel i djurproduktionen. I har den extensiva betesvallen som var omställningsmark till stora delar tagits i bruk för spannmålsodling, vilket bedöms bero på införandet av EU:s arealbidrag i . En ökad försäljning av bekämpningsmedel i sedan EU-medlemskapet beror troligen på införandet av CAP i . Å andra sidan har miljöersättningarna till svenskt jordbruk ökat påtagligt till följd av EU-medlemskapet, vilket bl.a. inneburit att den ekologiska odlingen ökat kraftigt. Det är tydligt att jordbruksproduktionen i sig leder till olika miljöproblem. De flesta av dessa problem beror dock inte i första hand på jordbrukspolitiken utan på den ekonomiska och tekniska utveck- lingen i stort. Däremot kan kritik riktas mot att CAP:s åtgärder för att minimera jordbrukets miljöbelastning är otillräckliga. Dessutom saknar CAP formella miljömål. Miljöersättningsprogrammet inom CAP är ganska nytt och infördes för att komplettera den gemensamt finansierade CAP och för att miljöanpassa denna. Miljöpolitik inom jordbruket anses i första hand vara en nationell angelägenhet. Det kan förklaras av det faktum att en del av de jordbruksanknutna miljöproblemen är regionala. Förord- ningen som styr EU:s miljöersättningar (2078/92) anger endast ramar för miljöåtgärder genom en rad syften, medan detaljerna för miljö- ersättningarna utformas på nationell nivå. Ersättningsnivåerna får röra sig inom vissa fastlagda gränser. Miljöersättningarna ska ersätta jordbrukarna för de kostnader de har för olika åtgärder samt för inkomstbortfall som kan uppstå när produktionen ändras. Om det anses särskilt motiverat kan beloppen därutöver innefatta en s.k. incita- mentdel. Miljöersättningarna betalas i huvudsak till hälften av EU och till hälften av respektive medlemsland. Av EU:s totala jordbruksbudget gick eller knappt 1,4 miljarder ecu (ca ) till miljöersättningar, vilket var en markant ökning jämfört med . Denna ökning beror framför allt på att de tre nya medlemsländerna , och har en större andel miljöersättningar än de övriga EU-länderna. Det svenska miljöersättningsprogrammet löper under rullande femårsperioder och bygger på svenska miljömål för jordbruket. För jordbruket gäller fortfarande de miljömål som fastställdes livsmedelspolitik: Vid val av markanvändning och brukningsmetoder i jordbruket måste hänsyn tas till kraven på en god miljö och långsiktig hushållning med naturresurserna. Målet skall vara att slå vakt om ett rikt och varierat odlingslandskap och att minimera jordbrukets miljö- belastning (Prop. 1989/90:146). Det svenska programmet för miljöer- sättningar innehåller f.n. tio olika stöd, se SOU 1997:74. Det är för tidigt att dra några långtgående slutsatser av vilka effekter programmen fört med sig i . Tydligt är dock att betydligt större medel kunnat användas till miljöförstärkande åtgärder till följd av EU:s miljöersättningar. Programmen tycks emellertid dras med en hel del barnsjukdomar. Vissa ersättningar, bl.a. ersättning för kulturmiljöer, har vida överskridit den avsatta budgetramen, medan stöd till betes-marker fått mindre uppslutning än önskat. 3.4 CAP och den regionala utvecklingen 3.4.1 Mål för struktur- och regionalpolitiken I framhålls att jordbrukspolitiken skall förbättra jordbrukets produktivitet. Vidare framgår att särskilda stöd inom vissa ramar kan tillåtas för att understödja företag som missgynnas av strukturella förhållanden eller till följd av speciella förhållanden inom vissa områden. I samband med antagandet av den s.k. enhetsakten 1987 skrevs det in i att medlemsländerna ska sträva efter social och ekonomisk samhörighet. Vidare slogs det fast att EU ska medverka till strukturanpassningsåtgärder i ekonomiskt eftersatta områden och i regioner där industrin går tillbaka. 3.4.2 Medel för struktur- och regionalpolitiken Strukturstöden till jordbrukssektorn inordnas under mål 5a. Stöden är frivilliga för medlemslandet. Investeringsstöd, startstöd till yngre jordbrukare och startstöd till producentorganisationer för frukt och grönsaker är exempel. Under mål 5a sorterar också stödet till mindre gynnade områden (LFA = less favoured areas). Kompensationstöd lämnas för högre produktionskostnader i form av bidrag per djur samt i vissa fall även per hektar. Stöd från struktursektionerna kan även lämnas för att utveckla samt öka mångfalden och livskraften på landsbygden, mål 5b. Åtgärder, som kan bli föremål för stöd, framgår av särskilda programdokument, utarbetade i samarbete mellan kommissionen och medlemslandet för respektive 5b-region. Mål 6 avser de nordliga områdena i och , som kännetecknas av gles befolkning. Åtgärderna inom området är i många fall desamma som inom 5a och 5b, men därutöver tillkommer också stora infrastrukturella åtgärder som har till syfte att förbättra tillväxt- möjligheterna och sysselsättningen i regionen. 3.4.3 Regionala effekter av CAP Regionala effekter av CAP:s marknadsregleringar CAP inriktades från början på att stimulera produktionen och förbättra jordbrukarnas inkomster genom marknadsprisstöd. Detta innebar att de områden som har bäst naturliga förutsättningar också fick de beloppsmässigt största stöden. års förändringar av marknads-regleringarna i riktning mot mer direktstöd har inte förändrat fördel-ningen mellan olika producenter i särskilt stor omfattning Det beror på att direktstöden också är knutna till avkastningsnivån, dock en historisk sådan. Medelhavsprodukter, t.ex. frukt och grönsaker samt vin, som till stor del produceras i södra , har generellt sett lägre stödnivåer än bl.a. spannmål, mjölk och nötkött, som produceras i mellersta och norra . Betydande undantag finns dock i form av t.ex. olivolja, tobak och bomull. Generellt kan dock sägas att de gemensamma marknads- regleringarna gynnar de norra och mellersta delarna av EU, särskilt de högavkastande områdena. En generell effekt av marknadsregleringarna är en större produktion i EU än i ett avreglerat scenario. Marknadsregleringarna bidrar därmed till att upprätthålla produktion och öppet landskap även i områden som har sämre produktionsförutsättningar. Effekter av stöd via FEOGA:s utvecklingssektion Stöden som ingår i FEOGA:s garantisektion dvs. dels stöden i marknadsregleringarna i form av marknadsprisstöd och direktstöd, dels stöd för kompletterande åtgärder för bl.a. miljöåtgärder utgör dock inte hela stödet till jordbruket. Åtgärderna inom utvecklingssektionen, som också ingår i jordbruksfonden FEOGA, har som framgått tidigare till syfte att bidra till utjämning av ekonomiska och sociala skillnader mellan EU:s länder och regioner. Stöd utbetalas bl.a. till jordbruk i bergsområden och mindre gynnade områden (LFA-områden). Stöden via utvecklingssektionen delfinansieras med nationella medel. EU:s med-finansiering inom ramen för LFA-stöden är i snitt . I de södra länderna är medfinansieringen från EU:s sida högre än i norr. De direkta subventionerna per jordbrukare är generellt sett högre i LFA- områdena och en påtaglig utjämning av jordbruksinkomsterna mellan normala och mindre gynnade områden har ägt rum i de norra och centrala regionerna i EU men däremot knappast i söder. Spridningen mellan olika regioner i EU är större när det gäller jordbruksinkomsten per jordbrukare än när det gäller den totala ekonomin mätt som BNP per capita. Regionala konsekvenser av CAP i Stöden inom marknadsregleringarna går i , liksom i EU som helhet, främst till de bördiga regionerna med stor produktion. En viss utjämning har dock skett via arealbidragets regionalisering i . Dessutom har ytterligare utjämning av jordbrukarinkomsten via miljöersättningar, stöd till missgynnade regioner samt nationella stöd. Samma tendens finns även i de andra nya medlemsländerna och . Utjämningen i är ett resultat av stöd som helt eller delvis finansierar nationellt. Ungefär hälften av den svenska jordbruksmarken ligger inom regioner där någon form av regionala jordbruksstöd utbetalas. Beloppsmässigt får norra och av det regionala stödet. 3.5 CAP och omvärlden 3.5.1 Livsmedelsförsörjningen i världen Trots att livsmedelsproduktionen i världen har ökat finns det ungefär 800 miljoner människor som inte får tillräckligt med mat. Detta beror dock inte på att det finns för lite mat i världen utan främst på en ojämn inkomst- och resursfördelning i världen. I deklarationen från i slogs fast att fattigdom är huvudorsaken till undernäring. De medverkande nationerna skall sträva efter livsmedelssäkerhet i världen genom att halvera antalet undernärda . För att minska undernäringen måste naturresurserna skyddas mot utarmning och landsbygden utvecklas. För att så ska kunna ske behövs det en social, politisk och ekonomisk utveckling i samt ett ökat kunskaps- och handelsutbyte i världen. Enligt expertgrupp 1:s rapport om CAP och den globala livsmedels-försörjningen (SOU 1997:24) visar det stora flertalet livsmedels-prognoser (, , m.fl.) att maten kommer räcka i världen på kort sikt. skick bedöms också kunna räcka för att producera den mat som krävs för en ökande befolkning på lång sikt. Enligt de prognoser som nämns väntas produktionsökningarna i världen bli större än konsumtionsök- ningarna fram . Det innebär att enbart världens spann- målsproduktion, omräknat i kalorier, teoretiskt skulle räcka för att samtliga människor på jorden skall få sitt kaloribehov täckt. Utöver spannmål, som är en viktig kalorikälla i världen, finns det en mängd andra jordbruksprodukter och fiskeprodukter som ytterligare förbättrar livsmedelstillgången på global nivå. Med ökade inkomster i vissa u- landsregioner ökar dock konsumtionen av animalier, vilket på kort sikt kan leda till högre spannmålspriser. Detta kan då bli ett problem för fattiga spannmålskonsumenter som inte har råd att konsumera lika mycket som . De bedömningar som gör över den framtida livsmedelssituationen i världen är emellertid betydligt mer negativa. Institutet menar att utarmningen av naturresurserna har gått alltför långt och att utsikterna för en tillräckligt ökande livsmedelsproduktion för att försörja en växande befolkning är små. Den sammanvägda bilden av livsmedelssituationen i världen visar att dagens produktion tär på ändliga resurser som t.ex. mark och vatten. För att livsmedlen ska räcka bör produktionen därför ske på ett sätt som bevarar naturresurserna, för att på lång sikt minska risken för miljöförstöring, resursbrist och därmed stigande produktionskost- nader. Ökade investeringar i kunskap krävs således, framför allt om produktionsmetoder som bevarar naturresurserna. En tillräcklig resurs- bas kombinerad med en långsiktigt uthållig produktion innebär dock inte med nödvändighet en tr yggad livsmedelsförsörjning för hela världens befolkning.