sou · GLB3116d9 · 1998-01-01 00:00:00 — Barn är underrepresenterade i TV. Däremot förekommer de ofta i reklam, vilket kan bottna i att barn ur samhällets synvinkel främst är nödvändiga som konsumenter – via egna eller föräldrarnas inköp. De flesta ungdomar som förekommer i TV svävar omkring frikopplade från studier, yrke eller arbetslöshet, från sociokulturell klass och från verklighetens problem. Ungdomar i TV sportar, roar sig eller andra, spelar musik, sjunger och umgås.= I FN:s konvention om barnets rättigheter nämns medierna uttryckligen i artikel 17: Konventionsstaterna erkänner den viktiga uppgift som massmedier utför och skall säkerställa att barnet har tillgång till information och material från olika nationella och internationella källor, särskilt sådant som syftar till att främja dess sociala, andliga och moraliska välfärd (well-being) och fysiska och psykiska hälsa. Konventionsstaterna skall för detta ändamål ... (även) ...uppmuntra utvecklingen av lämpliga riktlinjer för att skydda barnet mot information och material som är till skada för barnets välfärd (...). Vilket material i medierna är då till skada för barnets välfärd? I den allmänna debatten uttrycks ofta farhågor om medievåld, reklam, pornografi, inslag av främlingsfientlighet, andra normer och värde- ringar som avviker från samhällets officiella, samt vissa länders och företags dominans i det importerade och globala medieutbudet. Låt oss ur forskningssynvinkel ta medievåldet som exempel. Alltfler undersökningar i flera länder visar att majoriteten av befolkningen tycker att det är för mycket våld i TV, särskilt i de amerikanska programmen. Vad säger forskningen om medievåldets påverkan? Många tycker att forskningsresultaten är motsägelsefulla. Situationen är dock snarare den att olika studier har skilda perspektiv och frågeställningar som utgångspunkt – och därför belyser olika delar av problematiken. Ingen undersökning kan heller omfatta hela verkligheten. Dessutom tar olika människor olika sorters intryck av medievåldet. Perspektiven och resultaten kompletterar emellertid varandra som bitar i ett pussel. När det gäller perspektiven har medievåldsforskningen – som annan samhällsvetenskaplig och humanistisk forskning – bland annat sina rötter i den grundläggande filosofiska frågan om människans fria vilja. I hur hög grad är vi produkter av omgivningen – av föräldrar, skola, kamrater, medier, religion och samhällsstruktur – och i hur hög grad är vi självständigt väljande och agerande individer? Även om de flesta är överens om att det är en fråga om både och, lägger vissa av oss större tyngdpunkt på strukturperspektivet och andra större på aktörperspektivet. Så också forskare. Somliga belyser därför hur vi påverkas av medievåldet (i samspel med den övriga omgiv- ningen). Andra belyser i stället hur vi (utifrån skilda motiv och intressen) väljer och använder medievåldet. Men dessa perspektiv är i sig inte motsägelsefulla. De ligger bara på olika platser på den teoretiska kartan. Medievåldets påverkan på barn= På liknande sätt frågar olika undersökningar om olika typer av påverkan. Traditionellt har forskningen inriktat sig på medievåldets effekter på barns och ungdomars aggression eller våldsamma be- teende. Dessa studier kan sägas ha kommit fram till följande resultat: oVåldsskildringar kan leda till imitation bland yngre barn. Men även om medieinnehållen ofta aktiverar särskilt yngre barn att säga, göra eller leka något av vad de sett, hört eller läst är dessa impulser oftast kortsiktiga. Och även om imitation kan fungera inlärande, innebär den inte från början att barn från medierna har införlivat föreställningar, normer och värderingar som lett till en avsiktlig aggressiv handling. Imitationen kan också verka be- arbetande – yngre barn behöver ibland via kroppsspråk avreagera sig ifrån alltför starka medieintryck. Även unga och vuxna kan få tips om hur våld kan utföras, tips som de kan använda om de i en krissituation upplever att de har behov av den kunskapen. Däremot har inte medierna ensamma orsakat krissituationen. oMedieinnehållen har sällan ett direkt eller ensamt inflytande på vår situation eller våra handlingar. Från medierna får vi helt klart (och avläsbart i studierna) mentala intryck, det vill säga föreställningar, Men dessa blandas med alla andra föreställningar, normer, värderingar, känslor och erfarenheter vi fått och får från vår egen praktik och från familjen, skolan, kamraterna osv. I all- mänhet är också egna erfarenheter, liksom intryck från personer, av större betydelse än intryck från medierna. Det är sedan denna smältdegel av våra samlade intryck som ökar eller minskar benägenheten att handla på ett visst sätt. På detta indirekta och oftast på ett förstärkande sätt, i samspel med de mer betydelsefulla intrycken, bidrar medievåldet till ökad aggression hos vissa individer under vissa omständigheter. De longitudinella undersökningar som utförts , i vilka samma individer har följts , pekar sam- manfattningsvis på att tittande på medievåld tycks förklara av barns och ungas ökade aggression , medan av aggressionen beror av andra faktorer: barnets personlighet och tidigare aggression; otrygga, trassliga eller förtryckande omständigheter i familj, skola och kamratgrupper; sociokulturell bakgrund och ogynnsamma samhällsvillkor. Här ingår också faktorer som ungdomsarbetslöshet, alkohol och droger, vapentillgång, invandrarsegregation, vuxnas minskade kontrollfunktion, ett konsumtionsinriktat samhälle som stimulerar till rån och andra ekonomiska brott där våld blir ett medel. Många i den allmänna debatten är missnöjda med dessa resultat och vill i stället göra medierna till ensam syndabock. Andra viftar bort resultaten och menar att medievåldet följaktligen inte är av någon betydelse. Men är ett litet eller negligerbart resultat? oEn helt annan typ av inflytande är att både fiktivt och icke-fiktivt medievåld givit upphov till rädsla bland många barn och ung- domar. nämner barn fiktivt våld som skrämmande, bland annat därför att de ser det mer än icke-fiktivt våld, och därför att våld i nyheter och annat faktamaterial är på geografiskt och psykologiskt avstånd från deras vardag. Men när barn identifierar sig eller lever sig in i en våldsam situation i ett realistiskt program, när de känner att detta kan hända här eller mig, då är det realistiska medievåldet mer skrämmande. o Det finns också tecken på att medievåldet ger felaktiga föreställ- ningar om våldet i verkligheten. Vissa studier tyder till exempel på att barn i skolåldern, på grund av att de sett actionfilmer, tror att kroppar är starkare än de faktiskt är, och att barnen inte kan förutse eller förstå hur allvarliga konsekvenserna av sparkar och slag kan vara. Andra resultat pekar på att publiken på grund av mycket TV- tittande kan få överdrivna idéer om mängden och typen våld i Sådana felaktiga föreställningar kan i sin tur ge upphov till rädsla hos tittaren att själv råka ut för våld – när man åker tunnelbana, går i parker m m – liksom till en pessimistisk uppfatt- ning att det inte går att lita på folk. Inte bara fiktivt våld utan också nyhetsvåld uppfattningen om våldet i verkligheten. Press och TV-nyheter överdriver ofta hur våldsamt våldet är. oHos vissa individer är det just rädslan, föreställningarna och upplevelsen av hot i omgivningen som medievåldet bidragit till, som i krissituationer kan vändas till destruktiv aggression. oYtterligare en typ av inflytande är känslomässig och kognitiv tillvänjning, det vill säga minskad spänning, minskad rädsla eller minskade spärrar mot våld. Det är helt klart att tillvänjning i form av minskad spänning eller minskad rädsla inför själva medievåldet sker, så att toleranströskeln höjs, och så att man söker starkare stimulans från medierna. Däremot kan det inte sägas finnas tillräckligt stöd i forskningen att tillvänjning vid medievåld också leder till en likgiltig hållning mot våld i verkliga livet. oI allmänhet upplever olika personer spänning, våld, skräck och makt – och annat medieinnehåll – mycket olika, behöver det olika mycket och ger det olika innebörder. Med största sannolikhet har därför visst medievåld också positiva inflytanden. Dramatiserat och realistiskt skildrat medievåld borde till exempel ge publiken insikt i de verkliga orsakerna och följderna av våld och makt i samhället och därigenom bidra till realistiska föreställningar, demokratiska normer och värderingar och konstruktiva hand- lingar. oDet finns också situationer då rädsla – och även aggression – kan vara något konstruktivt, till exempel om den får oss att undvika verkliga faror eller ta avstånd från och bekämpa maktövergrepp. oEtt annat positivt inflytande är spänning. Våld, hat och död – och makt, ära och pengar – är, liksom kärlek, väsentliga fenomen för människor och därför spännande. De har ett dramatiskt värde i sig själva, vilket ofta appellerar till publikens preferenser och behov. Det är viktigt att förstå den fascination många känner inför medievåld. Somliga våldsskildringar har sina rötter i histo- riska myter, folksagor och antika dramer. oPopulärkultur är också en viktig ingrediens, i form av symboler och tecken, i barns och ungas vardagspraktik och läroprocesser – i lek och identitetsarbete, utvecklande av livsstilar och socialt handlande. Bland annat visar intervjuer med 15-16-åringar att tittande på vålds- och skräckvideor kan vara ett sätt att mäta tuffhet, ett manlighetstest i gänget, och en motkulturell protest- aktion som en följd av negativa attityder till och låga betyg i skolan. Manliga ungdomars intresse för datorspel har tolkats på liknande sätt. Unga pojkar lever i en underordnad och maktlös samhällssituation. Att spela våldsamma elektroniska eller andra spel innebär att utöva motstånd, ge uttryck för sin maskulinitet, skapa makt och kontroll – på ett symboliskt plan. Medievåld kan sålunda ibland och på olika sätt spela roll för identitetssökande och känsla av grupptillhörighet, för opposition mot omvärlden i vuxenblivandet. Lägger vi ihop dessa pusselbitar – som inte heller är motsägelsefulla – förstår man att vi alla tar intryck av eller är påverkade av medievåldet – men på olika sätt. Med de nämnda exemplen på oönskade inflytanden – imitation, aggression, rädsla, felaktiga föreställningar och tillvänjning – förstår vi också att alla på det ena eller andra sättet är negativt påverkade av medievåldet. Det finns alltså fog för att uppmuntra utvecklingen av riktlinjer för att skydda barn mot för många, för starka och onödiga våldsskildringar i medierna. Bilden av barn i medier = Ett flertal andra artiklar i är också av relevans för medierna, bland annat artikel 13 som handlar om att barnet ska ha rätt till yttrandefrihet. Frågan är om medierna främjar barns yttrandefrihet. Mycket internationell forskning visar att vissa befolkningsgrupper är kraftigt underrepresenterade i medieinnehållen generellt – kvinnor, barn och äldre, arbetarklassen samt etniska och språkliga minoritetsgrupper. I en svensk undersökning utgjorde barn i åldern av alla personer som förekom i TV – mot i befolkningen. Ju yngre barnen var, desto mer underrepresenterade var de. Ungdomar mellan motsvarade ungefär sin andel i befolkningen. De åldersgrupper som visade sig trängas i rutan var Äldre personer, särskilt pensionärer, var, som barn, symboliskt utplånade. Ännu mindre utrymme fick barn i och med kom- I med public service-TV var barnen represen- terade som i . Det måste understrykas att verkligheten inte är någon norm för hur medievärlden ska se ut. Fiktion, underhållning och drama, till exempel, har inte krav på realism utan innebär spänning, humor och avlägsnar sig fantasin från verkligheten just i syfte att uttrycka den bättre. Men jämförelser med verkligheten, med andra medier, med andra kulturer, mellan public service- och kommersiell TV samt mellan olika program kan ge en större förståelse för varför kulturen ser ut som den gör. Det är därför man behöver föräldrar...= Barnets bästa är att ha föräldrar. För att barnet måste få kärlek annars känner barnet sig inte viktigt. måste ha föräldrar för att få någonstans att bo. Annars måste barnet bo ute på gatan. föräldrar för att få kläder, annars fryser barnet ihjäl. Barnet måste ha vänner annars kan barnet aldrig leka och ha kul. Barnet ska aldrig bli tvingad till något. Man ska bry sig om barnet och ta hand om barnet annars lär barnet sig inte. Barnet måste ha föräldrar för att kunna gå i skolan och lära sig. ha föräldrar för att lära sig och kunna åka runt i världen och titta på andra länder och lära sig om länderna lite grand. Barnet måste ha föräldrar för att lära sig läsa, skriva och massa andra viktiga saker som barnet behöver. Det är därför man behöver föräldrar. Naturligtvis är det också viktigt att ta hänsyn till det berättigade i att barn skildras i alla olika programtyper i TV. hävda att barn inte bör skildras i vissa nyhetsinslag, i elitsportprogram och i program med underhållningsvåld. Viktigt att påpeka är dock att den aktuella undersökningen inte bara studerade personer som syns i bild och/eller talar, utan också dem som TV-personerna talar om. Resultaten visar alltså också att vuxna i TV sällan talar om barn. Eftersom barnen i TV var få 1982, kunde man förvänta sig att de också skulle framställas som mindre betydande än vuxna. skillnaderna gentemot vuxna var i detta avseende inte stora, och som helhet framställdes barn också ganska snällt och idylliskt. påtagliga med TV-barnen var det faktum att de var kraftigt under- Även om barn var relativt varierat framställda i barnprogram, kunde den kulturella konstruktionen av barn i TV- utbudet i sin helhet sägas präglas av ljum välvilja eller till och med En uppföljning av resultaten gjordes 1995 då vi i också hade kommersiell TV. I uppföljningen ingick liksom 1982 de båda nationella public service-kanalerna utan reklam (och 2) och de två största reklamkanalerna (TV3 och TV4). Med reservation för att analysen inte är helt avslutad, tycks åldersfördelningen i TV-utbudet sammantaget ha blivit ännu skevare. Barn, unga och äldre är relativt färre medan vuxna i produktiv ålder är fler. Barnen är också färre i kommersiell TV än i . TV-barnen är dessutom mer koncentrerade till fiktions- Detta har ett flertal konsekvenser, som till exempel att barnen nu oftare är av amerikansk nationalitet, mer sällan framställs i skola, förskola eller service-inrättningar och oftare i hemmiljö samt oftare underbygger vuxenroller än presenteras i sin egen rätt. När det gäller ungdomar är en vanlig farhåga att medierna framställer dem som problem – i samband med våld, bråk, droger etc. Det finns också flera exempel på att särskilt kvällspressen stämplat ungdomarna på detta sätt och därigenom underblåst falskt grundad moralisk panik hos allmänheten. Men problembilder av ungdomar förekommer främst under vissa tidsmässigt koncentrerade konflikter; bilden modifieras om man analyserar medieinnehåll under längre och mer genomsnittliga perioder. I svensk TV är ungdomar sällsynta i nyheter. Och det övergripan- de ungdomsmönstret i hela TV-utbudet är att problem-bilder av ungdomar är ovanliga. Den dominerande ungdomsbilden i TV är i De flesta TV-ungdomar svävar omkring frikoppla- de från studier, yrke eller egentlig arbetslöshet, från sociokulturell klass och från verklighetens problem. TV-ungdomar sportar, roar sig eller andra, spelar musik, sjunger och umgås. ogillande, negativism, obehag, misslyckande, konflikter, aggression, våld och brott – återfinns i stället främst hos vuxna. stället unga män – och nästan lika många – unga kvinnor som är starka och vackra att se på. Deras estetiska, underhållande, dramatiska och romantiska potential betonas. Den övergripande konstruktionen när det gäller unga människor i TV närmar sig alltså synen på ungdomen och ungdomlighet som ideal (att vara ung, vacker, livskraftig och utan sociala bindningar, oberoende av biologisk ålder). Men trots att ungdomar inte är underrepresenterade som barn och trots att bilden av ungdomar i TV är motsatsen till problematisk, har TV-ungdomar jämfört med andra åldersgrupper mindre betydelse i De förekommer också oftare enbart i bild och deras röster hörs mycket mer sällan än barns och särskilt vuxnas. barn inte så ofta får komma till tals i TV på grund av att de är få, hålls ungdomarna genom framställningssättet i TV alltså på distans; de blir objekt som mer beskådas än får tala i egen sak. Den förändrade symboliska framställningen av särskilt barnen i TV i förklaras alltså delvis av förändrad policy och ekonomiska villkor för medierna i en situation med fler kommersiella kanaler, större andelar fiktion från andra länder och ökad mediekonkurrens. Men varför är barn få i TV generellt? Personer, händelser och andra fenomen skildras i medieinnehållen därför att de i något avseende är mer relevanta än det som inte förekommer eller presen- teras där. Ett sätt att förstå varför barn som grupp har liten relevans i medierna är att se på deras funktion i samhället (vilket inte är detsamma som deras emotionella och andra värden som enskilda individer för sina föräldrar). En jämförelse av åldersfördelningen i olika medier tyder på att personers ekonomiska samhällsfunktion är av vikt för deras förekomst. Den övergripande åldersfördelningen i TV- utbudet, till exempel, återfinns med relativt små variationer också i andra allmänna medieutbud – med ett undantag: reklamen. I all svensk veckopressreklam, till exempel, näranog motsvarar barn sin andel i verkligheten och ungdomar är markant överrepresenterade. hade barn och ungdomar en ekonomisk-produktiv funktion för samhället som mer eller mindre försvunnit; i stället har barn och unga en viktig ekonomisk-konsumerande samhällsfunktion. barn har liten vikt i medieinnehållen allmänt men mycket större vikt i reklamen kan således bottna i att barn ur samhällets synvinkel främst är nödvändiga som konsumenter – via egna eller föräldrarnas inköp. För att en befolkningsgrupp ska få ett allmänt högt kulturellt värde, det vill säga vara överrepresenterade i medierna generellt, måste den emellertid också ha makt eller inflytande i sin samhälls- Analyserna pekar på att de som är särskilt framträdande i medierna har politisk eller ekonomisk makt (samhällseliten) och/eller kulturellt inflytande (den kompetens som den utbildade medelklassen En slutsats man kan dra är att effektiva plattformar krävs för att barns yttrandefrihet ska främjas. Både traditionella och nya så kallade interaktiva medier skulle kunna vara enorma resurser i detta avseende. Men eftersom barn är mindre representerade i TV i mitten av 1990- talet än , tycks alltså utbredningen av de kom- mersiella TV-kanalerna snarare verka åt det motsatta hållet än att låta barns röster bli allt mera hörda. har () ratificerats av 191 länder. Konventionen, som ger en vägledning för politiska beslut, innehåller några övergripande principer: 'Vid alla åtgärder som rör barn ... ska barnets bästa komma i främsta rummet' (artikel 3). Dessutom ska barnens egna åsikter höras. Vidare ska inte bara barns överlevnad garanteras utan också deras utveckling. Slutligen ska besluten gälla alla barn utan diskriminering. Uttrycket vid alla åtgärder som rör barn är viktigt att definiera. I mediesammanhang berörs barn inte bara av sådant medieinnehåll som vänder sig direkt till dem, det vill säga barn- och familjeprogram, barnböcker, tidningarnas barnsidor, barnkassetter osv. Eftersom barn redan i tidig ålder även ser på vuxenprogram i TV, ja, från och med 8- årsåldern mer på sådana än på barnprogram, och eftersom barn i avser alla , finns det i realiteten knappast något medieinnehåll, det vill säga någon åtgärd som medierna eller samhället vidtar och som återverkar på medieutbudet, som inte rör barn. Allt medieinnehåll rör dessutom barn i den bemärkelsen att det har betydelse för föräldrar och andra vuxna i barnets omgivning. Barn är inte heller är någon liten minoritetsgrupp vid sidan om. I är barn cirka en fjärdedel av befolk- ningen och i hela världen är de . Hur kan då samhället och medierna främja barnets rättigheter enligt artiklarna 17 och 13? Med de många transnationella medierna, har enskilda nationers möjligheter till kontroll över medierna kraftigt Man möter därför i många länder och bland många grupper allt oftare en uppgivenhet inför vad man kan göra åt det som är problematiskt med medierna. På dagis brukade vi bada i en liten pool. vattnet var uthällt så var det såpa kvar på golvet. sprang och kastade oss på rumpan och åkte kana. När vi hade gjort det så var rumporna helt blåa, det gick nästan inte att sitta. Det fanns en flicka på mitt dagis som kom från ett Våra mammor kunde inte prata med varandra men det kunde vi. Vi pratade nåt konstigt språk, typ goinjol, goli, jongi. förstod och inga andra barn heller. Det fanns också en flicka som hette , som jämt kissade i buskarna. När de andra barnen sov så ville jag aldrig sova. Jag sov väldigt lite. Så det var en fröken som tog med mig hem till sig, och när hon handlade medans de andra barnen sov. Hon var jättesnäll. det en fröken som jämt sa fy, fy och gjorde så där Glädjande är därför den internationella motrörelsen – ett direkt svar på de transnationella mediernas spridning – som sker i barn- och mediefrågor, det vill säga det faktum att diskussionen om barn och medier alltmer förs också på ett internationellt plan. konvention är ett viktigt stöd och redskap i denna diskussion. Några exempel: Det första globala toppmötet om TV och barn hölls i , och 1996 hölls ett motsvarande regionalt Framtida regionala toppmöten har aviserats för och , och det andra globala mötet blir i . toppmöten har främst attraherat yrkesverksamma inom medierna, politiker och frivilliga organisationer men även forskare. bildades en internationell forskarförening för barn och medier – och 1997 arrangerades i den första världskonferensen för dessa 1995 ordnade svenska i samarbete med en internationell konferens i om barn och medievåld. Där väcktes bland annat frågan om inrättandet av ett globalt kun- skapscenter om medievåld. blev den institution i världen som fick i uppdrag att inrätta International Clearinghouse on Children and Violence on the Screen. Verksamheten är finansierad av den och Idén är att genom mer effektiv kunskapsspridning och kommunikation dra uppmärksamheten till frågan om våldet i rörliga bilder och dess roll i barns och ungas liv, att stimulera initiativ och aktiviteter för att motverka onödigt medievåld, och att bidra till en bättre grund för beslut och praktik på området. Allt detta – och många andra aktiviteter – pekar på en växande global medvetenhet om barn och deras mediesituation, liksom på viljan att få igång en internationell dialog mellan olika intresse- grupper – politiker, medier, frivilliga intresseorganisationer, forskare, lärare, föräldrar, barn och unga. Man får inte slå barn= Ett barn ska inte bli misshandlat. Om ett barn kom- mer från Bosnien ska han inte bli mobbad för sin hudfärg eller för sitt konstiga prat. Om en förälder mobbar sitt barn ska barnet få mycket mer hjälp. I denna dialog, och i åtskilliga andra sammanhang, är medieutbild- ning, inklusive barns egen framställning av videofilmer och program, den lösning som oftast föreslås på barn- och medie- Allt fler försök och forskning visar att sådan medie- kunskap ger barn både reflekterande insikt i och kritisk distans till Att bara lägga ansvaret på föräldrarna är inte heller realistiskt, bland annat eftersom barn i de rika länderna med alltfler TV-apparater, videospel och datorer i hemmet i allt högre utsträck- ning använder medierna utan föräldrarnas sällskap. Men trots att mediekunskap i varit inskriven i skolans läroplan och trots att så gott som samtliga statliga medieutredningar talat om vikten av mediekunskap, är den i praktiken mycket lite spridd. Lärarna har i allmänhet inte heller någon medieutbildning på sina högskolor. liknande i många länder. Om medieutbildningen inte realiseras, kan den förstås inte vara av