sou · GLB343 · 1998-01-01 00:00:00 — Det föreligger således en skyldighet att tillhandahålla minst en kyrka som skall vara församlingskyrka samt att underhålla och utrusta den på ett ändamålsenligt sätt. Att anskaffa och underhålla kyrkobyggnader och deras tillbehör är församlingsangelägenheter (jfr avsnitt 2.1.2 och 7.2.1). Det finns inte något som hindrar att det inom en församling finns flera försam- lingskyrkor; samma skyldigheter gäller då för samtliga. Det är regeringen eller Kammarkollegiet som bestämmer vilken eller vilka kyrkor som skall vara församlingskyrka, -kyrkor (38 kap. 2 §). Regeringen eller Kammarkollegiet får vidare besluta att två församlingar får ha en gemensam församlingskyrka eller att en kyrka inte längre skall vara församlingskyrka. Den kyrkliga egendomen 59 I varje stift skall det finnas en domkyrka (39 kap. 1 § kyrkolagen). Domkyrkorna i , , , , och förvaltas av respektive domkapitel. står under förvaltning av ett särskilt Domkyrkoråd (39 kap. 2 §). Landets övriga domkyrkor förvaltas av respektive kyrklig kommun. I domkyrkoförsamlingen skall stiftets domkyrka vara församlings- kyrka (38 kap. 3 §). 4.1.5Förvaltning av kyrklig jord Kyrklig jord är fast egendom eller tomträtt som är avsedd att tjäna vissa ändamål. Till kyrklig jord hör prästlönefastighet, prästgård, försam- lingskyrkas fastighet, kyrkofondsfastighet, domkyrkas fastighet samt biskopsgård (41 kap. 1 § kyrkolagen). I princip gäller att pastoraten skall förvalta församlingskyrkors fastigheter och prästgårdar samt att förvaltningen i övrigt skall utövas av egendomsnämnden i respektive stift (41 kap. 5 och 6 §§). Det finns vissa gemensamma regler om förvaltningen av den kyrkliga jorden. I detta sammanhang kan nämnas bestämmelsen om att för- valtningen skall vara inriktad på att naturvårdens och kulturmiljövårdens intressen skall beaktas i skälig omfattning (41 kap. 8 §). Någon precisering av vad som avses med detta görs inte. Mot bakgrund av att kommittén enligt direktiven (dir. 1995:162, sid. 16) har att ta del av och beakta förslag finns det anledning att uppehålla sig vid kyrkolagens bestämmelser om prästgårdar. Pastoraten har möjlighet att besluta att innehavaren av en tjänst som kyrkoherde eller komminister skall anvisas en tjänstebostad (34 kap. 4 § kyrkolagen). Om en tjänstebostad har anvisats är den som innehar tjänsten i princip skyldig att bo i den (34 kap. 7 och 8 §§). Fast egendom eller tomträtt där tjänstebostad är anvisad åt en kyrkoherde eller komminister benämns prästgård (41 kap. 1 §). Om fastigheten inte längre anvisas som tjänstebostad, blir den istället församlingskyrkas fastighet. Ansvaret för förvaltningen av prästgårdarna åvilar pastoraten, som också skall bära kostnaderna (41 kap. 5 § och 34 kap. 5 §). 60 Den kyrkliga egendomen toraten som skall svara för skötseln, om inte detta enligt föreskrifter av regeringen eller enligt avtal skall ankomma på innehavaren av tjänste- bostaden. Pastoraten skall vidare underhålla prästgårdarna och vid be- hov bygga nya hus (41 kap. 15 §). När det gäller prästgårdar som utgör särpräglade miljöer kan egen- domsnämnden lämna närmare föreskrifter om hur vården och använd- ningen skall utövas (41 kap. 12 §); denna möjlighet finns även för "sådana byggnader på prästgårdar som har ett särskilt värde som exem- pel på en viss tids byggnadsskick". Det skall observeras att före- skrifterna får avse inte bara vård, utan även användning. Möjlighet att meddela föreskrifter finns också vid förvaltning av sådan prästlöne- fastighet eller sådan församlingskyrkas fastighet som har varit prästgård (41 kap. 13 §). Ett hus på en prästgård får byggas om endast om egendomsnämnden medger det (5 § förordningen [1994:250] om förvaltningen av kyrklig jord m.m.). Medgivande krävs även för vissa andra åtgärder som kan inverka på husets yttre eller inre byggnadskaraktär. I ärenden som avser kulturhistoriskt värdefulla prästgårdar skall yttrande inhämtas. En prästgård - likaväl som kyrklig jord i övrigt - kan under vissa förhållanden försäljas eller bytas. Frågor om försäljning skall prövas av egendomsnämnden (41 kap. 19 och 20 §§). I ärenden som rör försäljning eller byte av en kulturhistoriskt värdefull prästgård skall ges tillfälle att yttra sig (15 § förordningen om för- valtningen av kyrklig jord m.m.). Vare sig 5 § eller 15 § i förordningen avser enligt sin ordalydelse en fastighet som är anvisad som tjänstebostad, utan istället utgör en församlingskyrkas fastighet. Det skall noteras att det skydd som prästgårdar åtnjuter är knutet till egenskapen av kyrklig jord. Om en prästgård försäljs eller av annan anledning upphör att vara kyrklig jord försvinner skyddet. En prästgård eller tidigare prästgård som är kulturhistoriskt värdefull kan visserligen - oberoende av vem som är ägare - förklaras för byggnadsminne och därmed komma att omfattas av bestämmelserna om skydd i 3 kap. kul- turminneslagen. Detta sker dock inte automatiskt utan förutsätter ett särskilt beslut av . har i sitt slutbetänkande Skyddet av kultur- miljön (SOU 1996:128) lämnat ett förslag som innebär att s kyddet för prästgårdar görs oberoende av jordnatur. Detta förslag behandlas när- mare i avsnitt 12. Den kyrkliga egendomen 61 Kyrkofonden tillkom och det främsta syftet var att utjämna kostnaderna för prästlöner mellan olika pastorat. Medel tillfördes bl.a. från vissa äldre, centralt bildade fonder. Kyrkofonden har en egen styrelse som utför de förvaltningsuppgifter som den enligt författning eller särskilda rege- ringsbeslut skall utföra. I övrigt förvaltas kyrkofonden av Kammar- kollegiet, som dock skall samråda med styrelsen i frågor av större vikt (42 kap. kyrkolagen och förordningen [1996:1230] om kyrkofonden). Kyrkofonden har en viktig uppgift när det gäller utjämningssystemet. Enligt proposition (1996/97:35) om ett nytt system för utjämning inom , är målet för utjämningssystemet att göra en rikstäckande kyrklig verksamhet möjlig, att ge väsentligen likvärdiga ekonomiska förutsättningar för kyrkokommunerna inom landets olika delar samt att finansiera den rikskyrkliga verksamheten och andra för hela kyrkan gemensamma kostnader. trädde bestämmelser om ett nytt utjämnings- system i kraft. Detta består av en generell del som omfattar alla pastorat och samfälligheter samt en individuell del där prövning sker efter sär- skild ansökan. Den generella delen innehåller dels en inkomstutjämning, dels en utjämning av kostnader som har strukturella orsaker. Bestämmelser om hur kyrkofonden tillförs medel finns i 42 kap. 9, 14-20 §§ kyrkolagen. Kyrkofondens viktigaste inkomst är den allmänna kyrkoavgift som samtliga pastorat skall betala med visst fastställt öretal () per skattekrona. Stiftssamfälligheterna skall betala en särskild kyrkoavgift till kyrkofonden. Till kyrkofonden skall vidare under vissa förutsättningar betalas inkomstutjämnings-, kyrkounderhålls-, begravningsplats- och kyrkotillhörigavgift. Dessutom skall till kyrkofonden föras avkastning och ersättning från fondens egna till- gångar och andra kapitaltillgångar enligt regeringens bestämmande. har något statsbidrag inte lämnats till kyrkofonden. Ett pastorat vars skatteunderlag understiger medelskatteunderlaget skall få ett bidrag ur kyrkofonden, inkomstutjämningsbidrag (42 kap. 17 §). Därutöver kan i enlighet med bestämmelserna i 42 kap. 18-24 §§ betalas kyrkounderhålls-, begravningsplats-, kyrkotillhörig- och gles- bygdsbidrag samt vidare extra utjämningsbidrag, stiftsbidrag och kyrkobyggnadsbidrag (angående kyrkobyggnadsbidrag, jfr närmare avsnitt 7.4). Ur kyrkofonden betalas även bl.a. biskoparnas löner och prästernas pensioner (42 kap. 11 §). Enligt regeringens bestämmande svarar kyrkofonden också för exempelvis kostnaderna för kyrkomötet 62 Den kyrkliga egendomen och dess myndigheter samt för kostnaderna för stiftelse för rikskyrklig verksamhet (42 kap. 12 §). Den inkomst- och kostnadsutjämning som utjämningssystemet in- nebär bygger på principen att pastorat eller samfälligheter vars inkomst- och kostnadsläge är sämre än genomsnittet får ett bidrag och de med gynnsammare läge får betala en avgift. Utgångspunkten enligt principbeslutet om ändrade relationer mellan staten och är att den kyrkliga egendomen skall stå till kyrkans förfogande även efter relationsändringen. Kammarkollegiet har haft till uppdrag att närmare utreda frågan om den kyrkliga ege ndomen. Kammarkollegiets förslag redovisas i betänkandet Staten och tros- samfunden - Den kyrkliga egendomen (SOU 1997:47). När det gäller det nya utjämningssystemet har förutsatts att detta skall användas inom även efter relationsändringen (jfr avsnitt 7.1.2 samt prop. 1995/96:80, sid. 30). Frågan om hur förvaltningen skall genomföras respektive om ansvar för förvaltningen får förutsättas bli föremål för en inomkyrklig reglering. Här skall dock uppmärksammas att de lagar och andra författningar som gäller för egendomsförvaltning i allmänhet givetvis kommer att vara tillämpliga på de kyrkliga organen, likaväl som på andra rättssubjekt. Här kan som exempel nämnas plan- och bygglagstiftningen, miljö- skydds- och naturvårdslagstiftningen samt kulturminneslagstiftningen. Som har angivits (avsnitt 2.2.1) upphävs kyrkolagen vid relationsändringen. 5Myndigheter och museer inom kulturmiljöområdet 5.1Riksantikvarieämbetet och statens historiska museer och statens historiska museer (RAÄ) är central förvaltningsmyndighet för frågor om kulturmiljövård (2 § förordningen [1988:1131] med instruktion för och statens historiska museer). I lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kulturminneslagen) föreskrivs att RAÄ har överinseende över kultur- minnesvården i landet (1 kap. 2 § tredje stycket). Av 1 § förordningen (1988:1188) om kulturminnen m.m. (kulturminnesförordningen) framgår att inför ett beslut enligt kulturminneslagen som kan medföra ersättningsskyldighet eller på annat sätt är av större vikt, skall samråda med RAÄ. Här skall även nämnas att RAÄ enligt 26 § i instruktionen får åta sig att utföra undersökningar, utredningar och andra uppdrag åt m yndigheter och enskilda. För sådana uppdrag får myndigheten ta ut en ersättning som motsvarar kostnaden. För att kunna utöva sitt överinseende har RAÄ givits en generell rätt att överklaga beslut som domstol eller annan myndighet fattar med stöd av kulturminneslagen (1 kap. 2 § tredje stycket kulturminneslagen). Denna möjlighet är viktig inte minst för att kunna verka för en enhetlig praxis. I RAÄ:s uppgift att ha överinseende över kulturminnesvården i landet - bl.a. beträffande de kyrkliga kulturminnena - ligger att svara för uppföljning, utvärdering och utveckling samt att verka för en enhetlig tillämpning av aktuella bestämmelser. Vidare har RAÄ ansvar för att bygga upp kunskap, att uppmärksamma utbildnings- och forsk- ningsbehov samt att bevaka att kompetenskraven tillgodoses. En viktig uppgift är att sprida kunskap och information, exempelvis genom att utarbeta material eller att anordna kurser och konferenser. 64 Myndigheter och museer inom kulturmiljöområdet I uppgifterna ligger att vidareutveckla och precisera den övergripande policyn, likaväl som att arbeta fram metoder och principer för förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena. RAÄ har byggt upp specialistfunktioner inom ett flertal områden, från b yggnadsteknik och materialkunskap till behandling av kyrkliga inventarier och orglar, och en uppgift är att tillhandahålla denna specialistkunskap. Det är viktigt att RAÄ i sitt arbete håller fortlöpande kontakt med länsstyrelserna och länsmuseerna (eller motsvarande museer) samt olika kyrkliga organ. Det får förutsättas att detta bl.a. kan ske inom ramen för nedan, i avsnitt 9.2 och 9.3.1, beskrivna former för samarbete. Beslutanderätten när det gäller de kyrkliga kulturminnena enligt 4 kap. kulturminneslagen är i princip samlad hos länsstyrelserna; tidigare var det RAÄ som hade att fatta beslut i ärenden avseende kyrkobyggnader, kyrkotomter och kyrkliga inventarier (jfr avsnitt 6). Genom decentraliseringen av ärendehante- ringen har RAÄ:s uppgifter när det gäller de kyrkliga kulturminnena delvis förändrats och kommit att inriktas på det övergripande ansvaret för verksamheten och kunskapsförsörjningen på området. Funktionen som central tillsyns- och servicemyndighet har således tydliggjorts. RAÄ har dock alltjämt till uppgift att tillhandahålla specialistkompetens och att vara samrådspart åt i enskilda ärenden (jfr 1 § kulturminnesförordningen samt prop. 1994/95:208, sid. 8). Länsstyrelserna skall ha tillsyn över kulturminnesvården i länet (1 kap. 2 § andra stycket kulturminneslagen). I förordningen (1990:1510) med länsstyrelseinstruktion (omtryckt 1993:1294) anges att bl.a. svarar för frågor om kulturmiljön samt att det inom skall finnas en länsexpert för kulturmiljöområdet (3 § och 12 § andra stycket). Till uppgifterna hör dels ett allmänt t illsynsansvar över kul- turmiljövården i länet, dels ett utrednings-, besluts- och uppföljnings- ansvar när det gäller ärenden angående bl.a. kyrkliga kulturminnen. Som har framgått skall samråda med RAÄ i ärenden av större vikt. Av 2 § kulturminnesförordningen framgår vidare att vid sin tillsyn över kulturminnesvården skall samverka med kulturminnesvårdande organ inom länet, särskilt länsmuseerna och motsvarande museer. Myndigheter och museer inom kulturmiljöområdet 65 5.3Regionala och lokala museer är vanligen en stiftelse i vilken kommun, landsting eller tidigare huvudman - ofta en kulturhistorisk förening eller regionalt hembygdsförbund - finns med bland stiftarna. De ingår således inte i den statliga organisationen. Det skall dock nämnas att länsmuseerna under vissa förutsättningar jämställs med myndighet när det gäller tillämpning av principen om handlingsoffentlighet samt sekretess- och arkivlagstiftningen - se 1 kap. 9 § sekretesslagen (1980:100) och 2 a § arkivlagen (1990:782). Enligt förordningen (1996:1598) om statsbidrag t ill regional kulturverksamhet får statsbidrag lämnas till bl.a. regionala museer. Länsmuseerna har en viktig roll när det gäller förvaltningen av de kyrkliga kulturminnena. De utgör tillsammans med länsstyrelserna kulturmiljösektorns regionala organisation (jfr 2 § kulturminnesför- ordningen). Ett kyrkoärende initieras ofta genom att församlingen eller den kyrkliga samfälligheten tar kontakt med och/eller , för att diskutera och hitta lösningar på hur exempelvis en renovering skall genomföras. kan ge råd för projektering och planering. Oberoende av om har kontaktats under pla- neringsskedet eller ej, kommer det i flertalet fall att medverka som remissinstans till vid handläggningen av kyrkoärenden. Det är också vanligt att utser till kulturhistorisk kontrollant, vilket innebär ett ansvar för att följa arbetet och göra besiktningar samt att svara för byggnadsantikvarisk dokumentation. medverkar sålunda i handläggningen av kyrkoärenden såväl under beredandestadiet som vid genomförandet och uppföljningen (se vidare avsnitt 6.6 och 9.2). I vissa kommuner finns det kommunala museer som på motsvarande sätt kan medverka i det kulturmiljövårdande arbetet. 66 Myndigheter och museer inom kulturmiljöområdet 6De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering En viktig uppgift inom kulturmiljöområdet är att bevara och förmedla kulturarvet. I lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (kultur- minneslagen) finns bestämmelser om bl.a. kulturmiljön och kultur- minnesvården. I 1 kap. 1 § föreskrivs att det är en nationell angelägenhet att skydda och vårda vår kulturmiljö samt att detta ansvar delas av alla. och statens historiska museer (RAÄ) har överinseende över kulturminnesvården i landet, medan ansvaret inom varje län ges till länsstyrelserna. De kyrkliga kulturminnena är en omistlig del av vårt kulturarv och de har ett särskilt skydd enligt bestämmelser i 4 kap. kulturminneslagen. Bestämmelserna skyddar de kulturhistoriska värdena i kyrkobyggnader, kyrkotomter, kyrkliga inventarier och begravningsplatser. Det kan nämnas att förvaltar fastigheter, byggnader och andra objekt som inte är att anse som kyrkliga kulturminnen och som därför inte omfattas av skyddet i 4 kap. kulturminneslagen. Denna egendom kan i vissa fall skyddas enligt andra bestämmelser i kultur- minneslagen. Fasta fornlämningar är lämningar efter människors verk- samhet under forna tider, som har tillkommit genom äldre tiders bruk och som är varaktigt övergivna. Exempelvis omfattas gravar och grav- byggnader samt kyrkogårdar och andra begravningsplatser som upp- fyller dessa kriterier av skydd enligt bestämmelser i 2 kap. En byggnad som är synnerligen märklig genom sitt kulturhistoriska värde eller som ingår i ett synnerligen märkligt bebyggelseområde kan förklaras som byggnadsminne (3 kap. 1 §). Bestämmelserna om byggnadsminnen kan tillämpas även på kulturhistoriskt synnerligen märkliga parker, träd- gårdar och liknande anläggningar. Skyddet för byggnadsminnen gäller dock, till skillnad från skyddet för kyrkliga kulturminnen, inte generellt utan förutsätter ett särskilt beslut av . 68 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering I det följande lämnas en redogörelse för kulturminneslagens be- stämmelser beträffande de kyrkliga kulturminnena, dvs. kyrkobyggna- der, kyrkotomter, kyrkliga inventarier och begravningsplatser. Frågan om ansvar för anskaffande och underhåll av sådan egendom behandlas i avsnitt 7.2. I avsnitt 8.4 berörs frågor som gäller hur de kyrkliga kul- turminnena skall vårdas och underhållas. har i sitt slutbetänkande Skyddet av kultur- miljön (SOU 1996:128) föreslagit vissa ändringar i 4 kap. kulturmin- neslagen. Bl.a. föreslås bestämmelser om skydd för prästgårdar och kyrkstäder . Dessa bestämmelser behandlas närmare i avsnitt 12. förslag innehåller även bl.a. vissa ändringar av redaktionell art i 4 kap. kulturminneslagen. Det är dock inte klart om och i så fall när förslag kommer att genomföras. De hänvisningar till kulturminneslagen som görs i det följande avser nu gällande bestämmelser. förslag till ändring av 4 kap. kulturminneslagen bifogas sombilaga 3. Kyrkobyggnaderna representerar många epokers - såväl internationella som nationella - arkitektur, byggnadshistoria och byggnadsteknik. De speglar också samhällsutvecklingen. Kyrkobyggnaderna har ett kultur- historiskt värde, som kan variera i styrka och karaktär. Deras primära funktion är att vara ett rum för gudstjänster och kyrkliga handlingar. I detta ligger förutom att ge en religiös upplevelse, också att skapa en känsla av samhörighet och trygghet. Kyrkobyggnader definieras i kulturminneslagen som byggnader som invigts för och som vårdas av en kyrklig kommun - församling eller kyrklig samfällighet - samt domkyrkor som står under egen förvaltning (4 kap. 2 § andra stycket kulturminneslagen). Bestämmelserna gäller således inte kyrkor (i bemärkelsen invigd byggnad) som har en annan huvudman, t.ex. staten, en landstingskommun eller ett privat rättssubjekt - en privatperson eller enskild juridisk person. Byggnader som inte uppfyller ovan angivna kriterier omfattas alltså inte av skyddsbestämmelserna i 4 kap. En sådan byggnad kan i och för sig ha ett sådant kulturhistoriskt värde att den kan förklaras för bygg- nadsminne enligt 3 kap. En förutsättning härför är emellertid att den är "synnerligen märklig" genom sitt kulturhistoriska värde. De domkyrkor som står under egen förvaltning är , Lin- , , , och (förvaltas av respektive SOU 1997:43 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering 69 domkapitel) samt (förvaltas av i ). Övriga domkyrkor förvaltas som tidigare framkommit av respektive kyrklig kommun (avsnitt 4.1.4). Av betydelse i detta sammanhang är vad som hör till en byggnad, dvs. vad som är att anse som byggnadstillbehör, och som således om- fattas av bestämmelserna beträffande kyrkobyggnader. Av 2 kap. 2 § jordabalken framgår att till byggnad hör fast inredning och annat varmed byggnaden blivit försedd, om det är ägnat till stadigvarande bruk för byggnaden eller del av denna. Som exempel på vad som sålunda tillhör kyrkobyggnaden kan nämnas fast avbalkning, bänkinredning, läktare och predikstol. Kyrkobyggnader skall "vårdas och underhållas så att deras kultur- historiska värde inte minskas och deras utseende och karaktär inte för- vanskas" (4 kap. 2 § första stycket). Någon närmare precisering av vad detta innebär ges inte. Kyrkobyggnader som är uppförda före utgången av får inte ändras på något väsentligt sätt utan tillstånd av (4 kap. 3 §). Rivning, flyttning eller ombyggnad kräver alltid tillstånd. åtgärder som inte får genomföras utan godkännande är ingrepp i eller ändring av byggnadens exteriör eller interiör med dess fasta inredning och konstnärliga utsmyckning samt ändring av byggnadens färgsättning. Handläggningen av kyrkoärenden behandlas i avsnitt 6.6. Här skall endast nämnas att har möjlighet att ställa skäliga villkor för ett tillstånd. Detta ger möjlighet att se till att en ändring utförs på ett sätt som innebär minsta möjliga skada, så att inte kulturhistoriska och konstnärliga värden riskeras i onödan. Ett villkor kan gälla hur ändringen skall genomföras, exempelvis att ett visst material eller en viss metod skall användas. Vidare kan det röra sig om föreskrifter om kulturhistorisk dokumentation eller om fortlöpande antikvarisk kontroll av arbetena. Vad som är att anse som ett skäligt villkor får bedömas från fall till fall; ett villkor som i praktiken är mycket svårt att uppfylla torde vara att anse som oskäligt (prop. 1987/88:104, sid. 93, 97). RAÄ kan besluta att tillståndsprövning skall tillämpas även på en kyrkobyggnad som tillkommit efter utgången av och som är märklig genom sitt kulturhistoriska värde (4 kap. 4 §). Det torde härvid oftast vara konstnärliga och arkitektoniska kvaliteter som gör att en kyrkobyggnad anses vara kulturhistoriskt värdefull. Det skall nämnas att sedvanliga underhållsarbeten eller brådskande reparationsåtgärder får vidtas utan tillstånd (4 kap. 5 §). Sådana åtgär- der skall utföras med material och metoder som är lämpliga med hänsyn till de kulturhistoriska värdena. I förarbetena anges att bestämmelsen bör tolkas med restriktivitet; används ett annat material eller en ny teknik 70 De kyrkliga kulturminnena - rättslig reglering i förhållande till tidigare arbeten torde detta i allmänhet inte anses vara sedvanligt underhåll (prop. 1987/88:104, sid. 98). Det skall uppmärksammas att s kyddsbestämmelserna i 4 kap. kulturminneslagen avser befintliga kyrkobyggnader. Nya kyrkobygg- nader, dvs. kyrkobyggnader som skall uppföras, är istället underkastade en bygglovsprövning (jfr [1987:10]). I vissa fall kan det dock även vid uppförande av en ny b yggnad vara aktuellt med en prövning enligt kulturminneslagen, nämligen om den skall uppföras på resterna av en äldre b yggnad eller på en gammal kyrkotomt (prop.1987/88:104, sid. 58). Här skall uppmärksammas att plan- och bygglagstiftningen givetvis är tillämplig även när det gäller befintliga kyrkobyggnader. Att kommunen vid en prövning skall beakta exempelvis konstnärliga och kulturhistoriska aspekter följer av 8 kap. 11 § p. 3 och 12 § p. Kyrkobyggnaden utgör tillsammans med omkringliggande område en kulturhistoriskt värdefull kyrkomiljö. Dessa markområden kan skyddas genom bestämmelserna om kyrkotomter (här nedan) eller om begrav- ningsplatser (jfr avsnitt 6.5). Kyrkotomt definieras som ett område kring en kyrkobyggnad som hör samman med byggnadens funktion och miljö och som inte är be- gravningsplats (4 kap. 2 § tredje stycket kulturminneslagen). Som kyrkotomt enligt denna definition räknas t.ex. en park utan gravplatser runt en kyrkobyggnad eller ett område med en klockstapel som inte ligger intill själva kyrkobyggnaden (prop. 1987/88:104, sid. 96). Kyrkotomter skall "vårdas och underhållas så att deras kulturhisto- riska värde inte minskas och deras utseende och karaktär inte förvans- kas" (4 kap. 2 § första stycket). Kyrkotomter som har tillkommit före utgången av får inte ändras på något väsentligt sätt utan t ill- stånd av (4 kap. 3 §).