sou · GLB3194 · 1998-01-01 00:00:00 — Som en ytterligare grund för statens skyldighet att ersätta sådan skada angav domstolen solidaritetsförpliktelsen i artikel 5 i Rom- fördraget enligt vilken medlemsstaterna är skyldiga att vidta alla nöd- vändiga åtgärder för att fullgöra sina skyldigheter enligt gemenskaps- rätten. Bland dessa skyldigheter måste även, menade domstolen, anses ingå att undanröja de olagliga konsekvenserna av ett brott mot gemen- skapsrätten. Domstolens slutsats blev således att det är en gemenskapsrättslig princip att medlemsstaterna är skyldiga att ersätta skada som drabbat enskilda på grund av brott mot gemenskapsrätten för vilka staten kan göras ansvarig. 5.2.4Förutsättningar för statens skadeståndsansvar Efter att ha slagit fast principen om statens skadeståndsansvar övergick domstolen till att närmare fastställa när ett sådant ansvar kan utkrävas. Man uttalade därvid som en utgångspunkt att förutsättningarna för att detta ansvar skall ge rätt till ersättning beror på karaktären av den överträdelse av gemenskapsrätten som orsakat skadan. Överträdelsen i det aktuella fallet bestod i att en medlemsstat hade underlåtit att uppfylla sin förpliktelse, enligt fördragets artikel 189 st 3, att vidta alla nödvändiga åtgärder för att uppnå det resultat som före- skrivits i direktivet. I en sådan situation ansåg domstolen att gemen- skapsrätten, för att uppnå full effekt, kräver att den enskilde skall ha rätt till kompensation förutsatt att tre villkor är uppfyllda; 1.Det resultat som direktivet ålägger medlemsstaterna att uppnå skall innebära att enskilda erhåller rättigheter. 2.Innebörden av dessa rättigheter skall vara möjlig att utläsa ur direk- tivets bestämmelser. 3.Det skall finnas ett orsakssamband mellan statens överträdelse av sina förpliktelser och den skada som drabbat den enskilde. Efter att ha angivit dessa tre villkor konstaterade domstolen att om des- sa villkor är uppfyllda så är det tillräckligt för att den enskilde skall kunna göra gällande en rätt till ersättning, en rätt som är direkt grundad Domstolen undersökte härefter om de tre villkoren kunde anses upp- fyllda i det aktuella fallet och konstaterade därvid att medlemsstatens överträdelse av gemenskapsrätten, att inte inom den stipulerade tiden genomföra direktiv /98, fastslagits genom en dom av domstolen, att det resultat som direktivet ålägger medlemsstaterna att uppnå innebär att anställda garanteras en rätt till ersättning för obetalade löneanspråk och att innebörden av denna rätt till ersättning kan utläsas ur direktivets bestämmelser. Den nationella domstolen var därmed enligt domstolens bedömning skyldig att, i enlighet med nationella skadeståndsregler, fastställa ersättning till anställda för den skada som drabbat dem på grund av statens underlåtenhet att genomföra direktivet. Medan rätten till ersättning enligt domstolen är direkt grundad på ge- menskapsrätten är det med tillämpning av den nationella rättens skade- ståndsregler som staten har att ersätta uppkommen skada. Domstolen uttalade i denna del att det i avsaknad av någon gemenskapsrättslig skadeståndsrättslig lagstiftning blir den interna rättsordningen i varje medlemsstat som får avgöra vilken domstol som är behörig och som får bestämma den närmare utformningen av processen så att det skapas förutsättningar för att garantera den enskilde de rättigheter som gemen- skapsrätten tillförsäkrar honom. (Se domarna 60/75 [1976] ECR 45, 33/76 Rewe [1976] ECR 1989 och 158/80 Rewe [1981] ECR 1805.) Domstolen betonade att de faktiska och processuella förutsättningar som den nationella rätten uppställer som en förutsättning för att få er- sättning för uppkommen skada vid överträdelse av gemenskapsrätten inte får vara mindre förmånliga än de förutsättningar som gäller när anspråket grundas på inhemsk rätt. Reglerna får inte heller vara ut- formade så att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få er- sättning. (Se angående den motsvarande frågan om återbetalning av skatter som uttagits i strid mot gemenskapsrätten bl.a. mål 199/82 [1983] ECR 3595.) Det kan nämnas att domstolen även avgjort ett andra Francovichmål (C-479/93 [1995] I-3843). Sedan det första målet återkommit till den italienska domstolen efter domstolens ovan redovisade dom uppkom frågan om verkligen kunde grunda någon rätt till ersättning på det aktuella direktivet. Detta med tanke på hur insol- venskriteriet i direktivet utformats och hur det tolkats i den lag genom vilken genomfört lönegarantidirektivet. Frågan som den nationella domstolen ställde till domstolen i detta andra mål var om direktivet, med den tolkning som gjort och som innebar att inte var berättigad till ersättning, kunde anses stå i strid med principen om likabehandling och icke-diskriminering. Domstolen fann att direktivet inte stod i strid med likabehandlings- principen och att därmed inte omfattades av direktivets skyddsregler. Den person som har fått ge namn åt den gemenskaps- rättsliga principen om enskildas rätt till ersättning vid statens brott mot gemenskapsrätten visade sig således vara utestängd från möjligheten att få ersättning med tillämpning av denna princip. 5.3Mål 152/84 [1986] ECR 723 och C-271/91 [1993] ECR I-4367 och II (dom i det senare målet meddelad ) Målen hänsköts till domstolen av engelska domstolar som önskade för- handsavgöranden enligt artikel 177 angående tolkningen av direktiv /207/EEC om jämställdhet mellan män och kvinnor och om enskildas rätt att få ersättning när de blivit utsatta för diskrimine- ring. Bakgrunden var följande. väckte talan mot sin ar- betsgivare and South West Area Health Aut- hority med yrkande att domstolen skulle förklara att en av denna till- lämpad föreskrift om obligatorisk pensionering för män och för kvinnor var diskriminerande och att den där- med stod i strid mot rådsdirektiv /207/EEC. I det första målet som hänsköts (– som här enbart redo- visas mycket kortfattat) fick domstolen ta ställning till om det aktuella direktivet kunde åberopas mot en arbetsgivare som var ett offentligt organ. Domstolen fann att föreskriften om olika pensionsålder för kvinnor och män utgjorde ett brott mot direktivet och att direktivet därmed med framgång kunde åberopas i rättegång mot staten, till vilken direktivet enligt artikel 189 var riktat, oavsett om staten uppträdde som arbetsgivare eller som offentlig myndighet. Härigenom fastslog således domstolen att medlemsstaterna enligt gemenskapsrätten (här närmast artikel 5) är skyldiga att se till att inhemska bestämmelser inte strider mot utfärdade direktiv och att en enskild person när genomförandetiden gått ut kan åberopa direktivets bestämmelser inför nationell domstol oavsett om direktivet genomförts felaktigt eller inte alls implemen- terats. Domstolen uttalade i den engelska versionen följande; Wherever the provisions of a directive appear, as far as their sub- jectmatter is concerned, to be unconditional and sufficiently precise, those provisions may be relied upon by an individual against the State where that State fails to implement the directive in national law by the end of the period prescribed, or where it fails to implement the directi- ve correctly. Domstolen angav emellertid att ett direktiv inte kan ålägga en enskild skyldigheter och att en bestämmelse i ett direktiv följaktligen inte med framgång kan åberopas mot en enskild och såle- des inte ges horisontell direkt effekt. I det andra målet som prövades av domstolen, , ställde House of Lords ytterligare frågor angående tolkningen av det ovan an- givna direktivet med anledning av att yrkat ersättning av sin tidigare arbetsgivare för den skada hon drabbats av genom den olagliga och diskriminerande uppsägningen. Enligt den engelska Sex Discrimination Act, hade den som blivit diskriminerad rätt till ersätt- ning men denna ersättning var maximerad till ett visst belopp oavsett den faktiska skadans omfattning. Den engelska domstol som inled- ningsvis avgjorde ersättningsfrågan fastställde emellertid ett ersätt- ningsbelopp som överskred den fastställda gränsen och som även inne- fattade ersättning för ränta. Avgörandet överklagades och hamnade såsmåningom i House of Lords, som fann skäl att åter begära förhands- besked enligt artikel 177 från domstolen. De frågor som ställdes till domstolen kan sammanfattas enligt följande; 1.Utgör det en bristande implementering av det aktuella direktivet (art 6) att nationell rätt föreskriver en övre gräns för den ersättning som kan utgå till den som drabbats av olaga diskriminering? 2.Kräver direktivet att den ersättning som utgår skall motsvara den skada som faktiskt har uppkommit och att den skall innefatta ränta på det fastställda beloppet från tidpunkten då diskrimineringen skedde och fram till dess ersättning betalas? 3.Kan den enskilde, om den nationella lagstiftaren brustit i genom- förandet enligt 1 eller 2 ovan, gentemot en myndighet som är ett utflö- de av medlemsstaten (eng. as against an authority which is an ema- nation of the Member State ) åberopa direktivets bestämmelser och därmed vara berättigad till högre ersättning än den som fastställts i na- tionell lag? Domstolen inledde med att påminna om att artikel 189 tredje stycket innebär en skyldighet för varje medlemsstat till vilken ett direktiv är riktat att inom sitt nationella rättssystem vidta alla åtgärder som krävs för att gemenskapsrättens regler skall bli fullt effektiva på det sätt som direktivet har syftat till, dock med valfrihet för medlemsstaten att välja form och metod för genomförandet. Domstolen gjorde härefter en tolkning av det aktuella direktivet och konstaterade inledningsvis att detta syftar till att garantera män och kvinnor samma förutsättningar i arbetslivet, särskilt i fråga om arbets- förhållanden inklusive de villkor som gäller för uppsägning. Domstolen hänvisade härefter till att man redan i fastställt att direktivet i artikel 5 innehåller ett generellt och otvetydigt förbud mot all diskri- minering på grund av kön, särskilt vid uppsägning, och att det därmed kan åberopas mot en statlig myndighet som agerar i egenskap av arbets- givare, för att undvika tillämpningen av varje nationell regel som står i strid med direktivets bestämmelser. Vidare beskrevs att artikel 6 i di- rektivet ålägger medlemsstaterna en skyldighet att vidta de åtgärder som krävs för att alla som anser sig ha blivit diskriminerade skall kun- na få sin sak prövad i domstol och att dessa åtgärder måste vara sådana att direktivets syfte uppnås och att enskilda tillförsäkras sina rättigheter inför nationella domstolar. Domstolen hänvisade härefter till att man i målet 14/83 Von Colson and Kamann [1984] ECR 1891, p 18, slagit fast att artikel 6 i jämställd- hetsdirektivet inte föreskriver någon viss åtgärd som måste följa vid en kränkning av diskrimineringsförbudet utan att medlemsstaten i varje enskilt fall får välja en lämplig lösning för att uppnå direktivets syfte. Man påpekade emellertid härefter att eftersom direktivet syftar till att uppnå verkligt jämlika villkor så kan direktivet inte anses korrekt ge- nomfört om inte de åtgärder som vidtas innebär att jämlikhet uppnås. De måste därför innebära att den enskilde garanteras verkligt och ef- fektivt rättsligt skydd och ha en verkligt avhållande effekt gentemot arbetsgivaren. För att kunna uppnå detta krävs, menade domstolen, att hänsyn tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Den återknöt därefter till det aktuella fallet och konstaterade att när överträdelsen består av en diskriminerande uppsägning i strid mot di- rektivet (artikel 5) så kan jämställdhet inte uppnås på annat sätt än ge- nom att den drabbade återanställs eller genom att denne erhåller eko- nomisk kompensation för den skada som uppkommit. Om man väljer att tillgripa ekonomisk ersättning för att uppnå direktivets syfte måste denna vara adekvat, på så sätt att den gör det möjligt att ge den drabba- de full ersättning enligt tillämpliga nationella regler. Domstolens svar på den första och andra frågan blev att det inte står i överensstämmelse med direktivet att i nationell rätt lägga fast en gräns för vilken ersättning som kan utgå, att ersättningen skall fullt ut kompensera den förlust som uppkommit och att det, för att kunna upp- nå jämlikhet, måste anses utgöra en väsentlig del av ersättningen att denna omfattar också ränta på skadeståndsbeloppet. Som svar på den tredje frågan slog domstolen fast att den som drab- bats av skada som en följd av en diskriminerande uppsägning kan åbe- ropa direktivets bestämmelser gentemot en statlig myndighet i dennas egenskap av arbetsgivare, för att därmed åsidosätta en nationell regel som sätter en gräns för det belopp som kan utgå som ersättning för uppkommen skada. I sitt resonemang kring den tredje frågan konstaterade domstolen inledningsvis att bestämmelserna i direktivet ger enskilda rättigheter som kan åberopas direkt inför nationell domstol gentemot staten och myndigheter som är ett utflöde av staten. (Eng. the State and authori- ties which are an emanation of the State ) Domstolen betonade här- efter att medlemsstaternas frihet att beroende på omständigheterna välja mellan olika lösningar för att uppnå direktivets syfte inte kunde få medföra att den enskilde förlorade rätten att kunna förlita sig på direk- tivets bestämmelser när som i det aktuella fallet den nationella myn- digheten saknar handlingsfrihet vid tillämpningen av den valda lös- ningen. Domstolen hänvisade därefter till att det särskilt av domen i Franco- vich (p 17) framgått att statens möjlighet att välja mellan flera olika möjliga sätt att uppnå syftet med ett direktiv inte kunde frånta den en- skilde möjligheten att inför nationell domstol kräva sådana rättigheter vilkas innehåll kan utläsas tillräckligt exakt i direktivets bestämmelser. 5.4Förenade målen C-46/93 och C-48/93 [1996] ECR I-1029 Brasserie du pêcheur och Factortame III (dom meddelad ) Målen hänsköts till domstolen av tysk respektive engelsk domstol som önskade ett förhandsavgörande, enligt artikel 177 , an- gående tolkningen av principen om statens ansvar för skada som har vållats enskilda till följd av sådana överträdelser av gemenskapsrätten som kan tillskrivas medlemsstaten, dvs. den s.k. Francovich-principen. Bakgrunden i det tyska målet var följande. Det franska bolaget du pêcheur tvingades att upphöra med export av öl till eftersom tyska myndigheter ansåg att bolagets öl inte uppfyllde de renhetskrav som gällde enligt tysk lag. Kommissionen, som ansåg att de tyska bestämmelserna stred mot artikel 30 i Rom- fördraget, väckte talan mot om fördragsbrott. att importförbudet var oförenligt med artikel 30 (Mål 178/84 [1987] ECR 1227). Bakgrunden i det engelska målet var följande. Enligt en engelsk lag om handelssjöfart som trädde i kraft skulle ett nytt register upprättas för brittiska fiskefartyg och registreringen av fartyg gjordes enligt lagen beroende av vissa villkor om nationalitet, bosätt- ning och hemvist för ägarna. m.fl. väckte med anledning härav talan mot vid engelsk domstol och gjorde gällande att den nya lagen var oförenlig med ge- menskapsrätten, särskilt artikel 52 i . Sedan engelska domstolar begärt förhandsavgöranden från domstolen förklarade denna dels i dom (Factortame I mål C-213/89 [1990] ECR I-2433) att nationell domstol i ett mål som rör gemenskapsrätten är skyldig att tillgripa interimistiska åtgärder även om den nationella la- gen inte tillåter detta, dels i dom (Factortame II mål C-221/89 [1991] ECR I-3905) att kraven angående nationalitet etc. i det nya registreringssystemet stred mot gemenskapsrätten. Medan det nämnda målet pågick väckte kommissionen talan om fördragsbrott mot . Genom beslut av domstolens ord- förande bifölls ansökan om ett temporärt upphävande av lagens villkor om nationalitet (mål C-246/89 R [1989] ECR 3125). Domstolen fastställde härefter i dom (mål C-246/89 [1991] ECR I-4585) att de villkor för registrering som hade ifrågasatts stred mot gemenskapsrätten. Redan innan domstolen slutligt avgjort målet om påstått fördragsbrott antogs i bestämmelser om ändring av det nya registreringssystemet för att detta skulle stå i över- ensstämmelse med gemenskapsrättens regler. I det nu aktuella tyska målet (nedan kallat Brasserie du pêcheur) väckte det franska bolaget du pêcheur talan mot tyska staten och yrkade ersättning för den faktiska skada som bolaget mellan åren 1981 – 1987 hade åsamkats på grund av den tyska importrestriktionen. I det nu aktuella engelska målet (nedan kallat Factortame III) fram- ställde kärandena skadeståndsyrkanden avseende de kostnader och förluster som hade drabbat dem från det att den nya lagen om handels- sjöfart trädde i kraft och till dess att bestämmelserna ändrades. En av kärandena yrkade även att ersättningen skulle inkludera skadestånd av påföljdskaraktär (eng. exemplary damages for unconstitutional beha- viour). De nationella domstolarna ställde ett antal frågor till domstolen vil- ka besvarades gemensamt för båda målen. 5.4.2Statens ansvar för överträdelser hänförliga till den nationella lagstiftaren Den första frågan från båda de nationella domstolarna var om den prin- cip som lagts fast i – att medlemsstaterna är skyldiga att ersätta skada som har vållats enskilda genom sådana överträdelser av gemenskapsrätten som kan tillskrivas medlemsstaten – också är till- lämplig när den ifrågasatta överträdelsen hänför sig till den nationella lagstiftaren. Domstolen svarade ja på den frågan och konstaterade där- vid sammanfattningsvis att den fastlagda principen gäller varje fall då en medlemsstat överträder gemenskapsrätten, oavsett vilket organ i medlemsstaten som ansvarar för den handling eller underlåtenhet som utgör överträdelsen. (Domen p 32) I det resonemang som ledde fram till svaret inledde domstolen med att slå fast att principen om statens ansvar för brott mot gemenskaps- rätten gäller oavsett om överträdelsen, som var fallet i , av- ser en bestämmelse som inte har direkt effekt eller om den avser en gemenskapsrättslig bestämmelse som har direkt effekt och således kan åberopas av den enskilde inför nationell domstol. 1 Att det måste för- hålla sig så motiverades med att eftersom det är fast rättspraxis att medborgarnas möjlighet att inför nationell domstol åberopa sådana be- stämmelser som har direkt effekt endast utgör ett minimiskydd och inte ensamt är tillräckligt för att säkerställa en riktig och fullständig tillämp- ning av fördraget så skulle gemenskapsrättens fulla verkan äventyras om enskilda inte hade möjlighet att få skadestånd när deras rättigheter har kränkts genom en överträdelse av gemenskapsrätten. Rätten till skadestånd måste därför omfatta såväl det fallet som förelåg i Franco- vich (underlåtenhet att implementera ett direktiv som inte har direkt effekt) som det fallet att överträdelsen avser en rättighet som är tillför- säkrad genom en gemenskapsrättslig norm som har direkt effekt. Domstolen konstaterade att de i de aktuella målen ifrågasatta ge- menskapsbestämmelserna, nämligen artiklarna 30 och 52 i Romför- draget, har direkt effekt och att överträdelsen av sådana bestämmelser enligt vad som angetts kan ge rätt till skadestånd. Domstolen tog härefter upp frågan om sin egen kompetens. Detta som svar på en invändning från den tyska regeringen, som gjort gällan- de att en allmän rätt till ersättning för enskilda endast kan tillskapas genom lagstiftning och att det skulle vara oförenligt med den kompe- tensfördelning som enligt fördraget gäller mellan gemenskapsinstitu- 1 I den svenska översättningen har här (p 18 och 20) felaktigt använts uttrycket direkt tillämplig i stället för direkt effekt. tionerna och medlemsstaterna resp. mellan institutionerna själva att er- känna en sådan rätt på grundval av domstolspraxis. Domstolen konstaterade emellertid att frågan om existensen och omfattningen av en medlemsstats ansvar för kränkning av gemenskaps- regler gäller tolkningen av fördraget vilket omfattas av domstolens be- hörighet. Eftersom fördraget inte innehåller några regler som tydligt och klart anger konsekvenserna av en medlemsstats fördragsbrott måste det, menade domstolen, åligga den att avgöra en sådan fråga med till- lämpning av allmänt erkända tolkningsmetoder. Detta i enlighet med det uppdrag som givits genom artikel 164. Därvid skulle särskilt be- aktas fördragets grundläggande principer och i förekommande fall de allmänna principer som är gemensamma för medlemsstaternas rätts- ordningar. Domstolen pekade särskilt på att artikel 215 andra stycket i Rom- fördraget, som reglerar gemenskapens utomobligatoriska skadestånds- ansvar, uttryckligen hänvisar till allmänna principer som är gemen- samma för medlemsstaternas rättsordningar och att den princip som reglerats i artikel 215 bara är ett uttryck för en allmänt omfattad rätts- uppfattning i medlemsstaterna att en rättsstridig handling eller underlå- tenhet ger upphov till ersättningsskyldighet för uppkommen skada. Domstolen konstaterade vidare att den rättsliga regleringen av statens skadeståndsansvar i ett stort antal nationella rättsordningar på ett av- görande sätt utvecklats i rättspraxis. Domstolen konstaterade att det var mot den här bakgrunden som den i Francovichdomen slagit fast att principen om statens ansvar för skada som har åsamkats individer genom sådana överträdelser av ge- menskapsrätten som medlemsstaten ansvarar för utgör en del av för- dragets system (eng. is inherent in the treaty) och menade vidare att denna princip gäller i varje situation då en medlemsstat överträder ge- menskapsrätten oavsett vilken institution som ansvarar för över- trädelsen. Som ett ytterligare argument hänvisade domstolen till kravet att ge- menskapsrätten måste tillämpas enhetligt. Om man vill uppnå en en- hetlig tillämpning kan möjligheten att få ersättning för skada självfallet inte göras beroende av olika nationella regler om kompetensfördelning mellan den lagstiftande, den dömande och den verkställande makten. Här påpekade domstolen särskilt att staten är att betrakta som en enhet när krav framställs med anledning av överträdelser av internationella förpliktelser, oavsett vilken del av statsapparaten som bär det konkreta ansvaret. 5.4.3Förutsättningar för statens skadeståndsansvar Domstolen inledde sina överväganden i denna del genom att på samma sätt som i konstatera att gemenskapsrätten föreskriver att staten ansvarar för överträdelser men att förutsättningarna för att detta ansvar skall medföra rätt till skadestånd varierar beroende på vilket slags överträdelse som orsakat skadan. Man konstaterade härefter att det för att kunna bestämma under vil- ka förutsättningar rätt till skadestånd finns är nödvändigt att först be- akta de gemenskapsrättsliga principer som utgör grunden för statens ansvar, nämligen dels principen om gemenskapsrättens fulla verkan och om det effektiva skyddet för de rättigheter som gemenskapsrätten skall garantera, dels skyldigheten att solidariskt samverka som före- skrivs i artikel 5. Domstolen menade vidare att det var relevant att hänvisa till befint- lig rättspraxis avseende gemenskapens utomobligatoriska ansvar. Den noterade att artikel 215 andra stycket hänvisar till de allmänna prin- ciper som är gemensamma för medlemsstaternas rättsordningar och konstaterade att det inte utan särskilda skäl kan komma ifråga att olika villkor skulle gälla för medlemsstaternas och gemenskapsinstitutioner- nas skadeståndsansvar. En sådan ordning skulle ju innebära att skyddet för den enskildes rättigheter skulle kunna variera beroende på om det var en gemenskapsinstitution eller en nationell myndighet som var an- svarig för skadan. Domstolen påpekade att den praxis som har utvecklats beträffande artikel 215, angående skadestånd på grund av normgivningsåtgärder, innebär att man beaktar bl.a. komplexiteten hos den situation som skall regleras, svårigheter vid tillämpningen eller tolkningen av rättsakten och i synnerhet vilka valmöjligheter normgivaren haft vid utform- ningen av reglerna.