sou · GLB3149 · 1998-01-01 00:00:00 — De stora hoten inom detta område ligger i ris- kerna för fragmentering av stora sammanhängande markområ- den. Så kan ske exempelvis i samband med en omfattande ut- byggnad av vägnäten inklusive ett större antal motorvägsprojekt som ingår i de av EU-stödda TEN-projekten (), samt vid exploatering av orörda kuststräckor för stor- skalig turism och rekreation liksom vid utbyggnad av tätorter och hamnar. Den estniska naturvårdsarbetet baseras på följande lagar: ·Lagen om uthållig utveckling . Ramlag med allmänna principer. ·Lagen om skydd för naturobjekt . Denna lägger fast de regler som gäller för att etablera skyddade områden liksom markägares och markanvändares rättigheter och skyldigheter. ·Lagen om skydd för kustområden och stränder, längs sjöar och vattendrag, . ·Lagen om landreformer . Enligt lagen är markägarna skyldiga att följa de restriktioner beträffande olika ekonomiska verksamheter som framgår av skyddsbestämmelserna för ett om- råde. Ersättning kan utgå i form av minskad fastighetsskatt enligt lagen om fastighetsskatt . Enligt det estniska svaret på EU:s frågeformulär framhålls följande beträffande överensstämmelsen mellan den estnis- ka naturvårdslagstiftningen och EU:s. Det finns många likheter inom naturvårdsområdet. Artskyddet i bygger liksom inom EU på listor över hotade arter och olika skyddskategorier. De estniska listorna överensstämmer i allt väsent- ligt med Direktiven /43/EEC och 79/409/EEC dvs Habitat- och Få- geldirektiven. Den estniska lagstiftningen ger emellertid inte möjligheter till generellt biotopskydd enligt Habitatdirektivet. Det finns viktiga skillnader när det gäller vilka arter som är skyddade i och inom EU. Skillnaderna beror ofta på biogeo- grafiska olikheter, men också på olika traditioner för utnyttjande. För vissa arter som är helt skyddade inom EU tillåts jakt i . Följande svårigheter förutses i samband med anpassningen: ·Biotopklassificeringen i är inte i enlighet med den som EU använder. ·Ett av de största problemen är den avsevärda skillnaden mellan nuvarande status beträffande arter och biotoper i och in- om EU. På grund av detta finns betydande olikheter vad gäller prioriteringar inom naturvårdsområdet. kommer att be- höva kräva ändringar av EU:s listor över skyddade arter och bi- otoper samt begära undantag vad avser vissa arter, t.ex. varg. ·Det råder stora brister i sektorsintegreringen. Tilläggslagstiftning behöver utarbetas till sektorer som jord- och skogsbruk och mar- kanvändningsplanering. Denna process inleddes i och med att la- gen om uthållig utveckling antogs och genom att man påbörjat genomförandet av de olika principerna i konventionen om biolo- gisk mångfald. Bevarande av nuvarande mångfald av miljöer, landskapstyper och ar- ter är ett av de huvudmål som lades fast i den lettiska miljöpolicypla- nen 1995. Den lettiska naturvårdslagstiftningen omfattar: ·Miljöskyddslagen vars kapitel 6 omfattar naturskydd. Innehåller allmänna uttalanden om skyddade områden, arter och zoner längs kuster, sjöar och vattendrag. ·Lagen om särskilt skyddade naturområden . Innehåller de viktigaste principerna för systemet av skyddade områden. Lagar som håller på att utarbetas är: ·Lag om särskild naturvård. ·Lag om skyddade zoner. ·Lag om skyddade arter och biotoper. Vad gäller naturvård utanför de skyddade områdena är det värt att notera att har strandskyddsbestämmelser som innebär en strikt skyddszon inåt land såväl som ut i vattnet. Inom ett zon på mellan från kusten råder särskilda regler. I det lettiska svaret på questionnaire pekar man på följande frågor i samband med anpassningen: ·Den nya lagen om skyddade arter och biotoper som planeras till 1997 kommer att vara i överensstämmelse med EU:s lagstift- ning. ·De nuvarande listorna över skyddade arter måste revideras. Kra- ven på skydd för vissa i vanliga arter kommer att bli ett problem t.ex. för varg där man tillåter jakt i obe- gränsad omfattning. ·När det gäller biotopskydd så har man olika vegetationsklassifi- cering i och inom EU. Man förutser svårigheter när det gäller att beräkna hur stora områden som omfattas av olika bio- toper t.ex. vanliga biotoptyper som högmossar. ·För Natura-2000 finns ett projekt som är kopplat till biotoparbe- tet inom . De problem som finns är främst kopplade till bristen på resurser för att: ·utarbeta skötselplaner som bara finns för fyra av de skydda- de områdena) ·sköta områden, särskilt sådana som påverkats av människan. ·övervaka och kontrollera av hur lagstiftningen genomförs och efterlevs. ·kartlägga och märka ut skyddade områden. ·betala ut kompensation och intrångsersättningar i samband med avsättning av skyddade områden. Den litauiska naturvårdslagstiftningen omfattar: ·Lagen om skyddade områden . Flera nya lagar av betydelse för naturvårdsarbetet om t.ex. skydd för växter och djur artskydd samt en vattenlag håller på att utarbetas. I det litauiska systemet av skyddade områden ingår fem natio- nalparker, fyra strikta naturreservat, 30 regionala naturparker samt nästan 300 andra reservat. omfattas av lan- dets yta av skyddade områden. I samband med anpassningen kommer olika listor över skyddade arter att behöva ses över. Bevarande av den biologiska mångfalden är ett av fyra prioriterade områden i den polska nationella miljöpolitiken. Detta vill man uppnå genom anpassat regionalt utvecklingsstöd till områden som omfattar ekosystem av internationell betydelse (t.ex. våtmarker i nordöstra , delar av Vistulaflodens dalgångar). hade 19 nationalparker, 1072 naturreservat, 96 landskapsparker samt 231 områden med landskapsskydd. Det polska systemet av skyddade områden omfattade då av landets totala yta. Denna i en internationell jämförelse mycket höga siffra, skall dock ses mot bakgrund av att större delen (53 000 kvad- ratkilometer av totalt skyddade områden) av de skyddade arealerna utgörs av områden med landskapsskydd med relativt lågt skyddsnivå. Nationalparker och naturreservat omfattar endast en respektive en halv procent av de skyddade arealerna. Den polska naturvårdslagen utgör en god bas för skydd och vård av naturområden. Det största problemet med denna och annan naturvårdslagstiftning är den fördröjning som funnits och fortfarande finns när det gällt att utarbeta och införa nödvändig tillämpningslagstiftning. hade av den tillämpningslagstiftning som förutsågs i naturvårdslagen av 1991 utarbetats. Någon beräkning av kostnaderna för att uppfylla EU-direktiven /409/EEC (Fågeldirektivet) och 92/43/EEC (Habitatdirektivet) har inte gjorts. , , och har samtliga anslutit sig till om skydd för vilda växt- och djurarter och dessas miljöer. Genom denna konvention skyddas ett antal listade ar- ter. Det råder relativt god överensstämmelse mellan de listor som upprättats inom och EU:s listor enligt Fågel- och Habitatdirektiven. Viss revidering av aktuella listor kommer dock att krävas för att uppnå överensstämmelse med EU-listorna. Ett problem, som påpekats från de baltiska ländernas sida är att man antagligen kommer att behöva kräva undantag för jakt av vissa arter som är helt skyddade enligt . Detta gäller t.ex. varg där populationerna åtminstone i och t.o.m. ökat på grund av minskad jakt och samtidig invandring av djur från angrän- sande områden i och . Det är inom området biotopskydd som det saknas lagstiftning och möjligheter att reglerar markanvändningen. En preliminär be- dömning pekar på att befintliga reservat inte kommer att vara till- räckliga för att tillgodose EU-direktivens krav. För att tillgodose kra- ven på skydd för enskilda arter kan det också krävas att nya livsmiljö- er fogas till listorna. Ett annat område som kräver ytterligare insatser är den praktiska tillämpningen av lagstiftningen där det krävs kompletterande regler vad gäller myndighetskompetens och genomförandeansvar. För att klara detta krävs i många fall en förstärkning av de resurser som går till naturvårds- biologisk mångfaldsområdet. Man kan sammanfattningsvis konstatera att området naturvård och biologisk mångfald är den sektor inom miljöområdet där de asso- cierade länderna kommer att ha minst problem att uppfylla EU- kraven. En annan mera generell slutsats är att på naturvårds- området är lagligt bindande jämfört med de åtaganden som de associ- erade länderna gjort inom ett antal internationella konventioner. Detta innebär att naturvårdsintressena får en starkare ställning gentemot de exploateringsintressen som önskar utnyttja resurserna på ett icke- uthålligt sätt. 4.2.Kostnader för EU-anpassningen på miljöområdet En rad rapporter och konsultstudier som lagts fram har försök gjorts att beräkna kostnaderna för kandidatländerna att uppfylla kraven i EU:s miljölagstiftning. De kostnadsberäkningar som presenteras varierar inom vida gränser beroende dels på att det råder stor osäkerhet i det underlags- material som används vid beräkningarna, dels att de förutsättningar som legat till grund för beräkningarna varit olika. Sammanfattningsvis kan man säga att även om det är stor spänn- vidd i beräkningar av de totala kostnaderna för miljöanpassningen så visar samtliga beräkningar att miljöområdet kommer att vara ett av de mest kostnadskrävande eventuellt till och med den mest kostnadskrä- vande sektorn. Beräkningar utförda på uppdrag av EU-Phare pekar på att kost- naderna för anpassningen inom miljöområdet skulle kunna utgöra så mycket som mellan av de totala kostnaderna. Då har man ändå inte inkluderat kostnaderna för radioaktiva miljöskador för EU-medlemskapet. Nedan följer en kort sammanfattning av det material om kostna- derna som presenterats i ett antal av de rapporter som stått till utred- ningens förfogande. De viktigaste av dessa är: ·Compliance Costing for Approximation of EU Environmental Legislation in the CEEC. ·EU´s udvidelse mot øst - miljømæssige perspektiver. Miljöstyrel- sen, . ·The Environmental Implications of EU Accession. Co- untry Economic Memorandum. ·Environmental Standards and Legislation in Western and Eastern Europe. Economic Costs and Benefits of Harmonisation. Ifo, Institut für Wirtschaftsforschung , Mün- chen. Det är värt att notera att kandidatländerna i flertalet fall inte själ- va genomfört några egna mera ingående analyser av kostnaderna på miljöområdet av ett EU-medlemskap. Ett undantag utgör vad gäller luftföroreningar, där kostnadsberäkningarna i första hand gällt kostnaderna för att uppfylla kraven i det andra svavelprotokollet till om långväga gränsöverskridande luftföroreningar. Kostnaderna för avveckling av olika typer av ozonnedbrytande ämnen (t.ex. freoner) har beräknas inom ramen för Montrealprotokollet. Med dessa beräkningar som grund och med en grov uppskattning av den totala förbrukningen av ozonnedbrytande ämnen i de tio kan- didatländerna kan de totala kostnaderna för avvecklingen av ozon- nedbrytande ämnen beräknas till mellan 90 och 140 miljoner USD. Global Environment Facility (GEF) har godkänt av- vecklingprojekt för totalt 36 miljoner USD i nio av kandidatländerna. De kostnadsuppskattningar som gjorts har i huvudsak omfattat kost- naderna för att uppfylla det kanske mest kostnadskrävande av samtli- ga EU:s direktiv på miljöområdet, nämligen direktiv /609 EEC om luftföroreningsutsläpp från stora förbränningsanläggningar (se tabell nedan). Det står emellertid redan nu klart att det kan komma att kosta betydande summor för kandidatländerna att också uppfylla EU:s nya ramdirektiv om luftkvalitet och inte minst de olika planerade dotterdi- rektiven som kommer att lägga fast luftkvalitetskraven för en rad oli- ka ämnen t.ex. SO 2, NOx m.fl. förväntas förslå bindande gränsvärden för 14 olika ämnen i luft. Några beräkningar av kostnaderna för detta har emellertid inte redovisats. Tabell 4.5 Investeringsbehov och beräknade driftskostnader för rökgasr e- ning på kraftverk större än 50 MW. (miljarder danska kronor) (miljarder danska kronor) Källa: EU´s udvidelse mod Øst miljømæssige perspektiver, Miljöstyrelsen. Dessa beräkningar över investeringsbehoven kan jämföras med de beräkningar som redovisades av IFO (Institut für Wirtschaftsfor- schung) 1994 och som visade på ett investeringsbehov på . De stora skillnaderna beror bl.a. på att IFO räknat på ett framskrivet energibehov dvs. ett betydligt större energibehov (för t.ex. inom el-sektorn). En polsk beräkning av kostnaderna att begränsa SO 2-utsläppen pekade på ett investeringsbehov på . Motsvarande beräkningar som gjorts av (1997) pekar på investeringsbehov inom luftsektorn i på . I den danska rapporten (EU´s udvidelse mod Øst - miljömaessige perspektiver) diskuteras också om investering i rökgasrening är det billigaste sättet att uppnå de önskvärda minskningarna av luftförore- ningsutsläppen. Man konstaterar att på kort- och medellång sikt så torde rökgasrening vara det enda möjliga alternativet för att uppfylla utsläppskraven i Direktiv /609/EEC. På är det möjligt att ändra strukturen inom hela energisektorn. Övergång till renare bränslen, effektivare kraftverk och användning av förnybara energi- källor kan tillsammans ge minskade utsläpp. minskas be- hovet av att investera i reningsutrustning i befintliga anläggningar. Den danska rapporten innehåller också en uppskattning av hur det kommer att ta för länderna att uppfylla EU:s krav för sto- ra förbränningsanläggningar om nuvarande investeringstakt (räknat som procent av BNP) inom luftföroreningsområdet bibehålls. Aktuell information finns för vissa av länderna medan man för övriga antagit att de använder av BNP för miljöinveste- ringar samt att en tredjedel av dessa används för insatser på luftföro- reningsområdet. Tabell 4.6 Relativa kostnader för begränsning av luftföroreningsutslä ppen. i % av BNP i % av BNP Källa: EUs udvidelse mod Øst miljømæssige perspektiver, Miljøstyrelsen. När man diskuterar dessa beräkningar och tänkbara konsekvenser och slutsatser är det, enligt den danska rapporten, viktigt att komma ihåg att de givna förutsättningarna för beräkningarna innebär en sträng tolkning av EU-direktiven när det gäller befintliga anläggning- ar. Vidare kanske man i samband med energibesparingar och energi- effektiviseringar, särskilt inom el-sektorn, inte nödvändigtvis skall investera i rening av alla anläggningar. Genom koncentration av el- produktionen till de effektivaste anläggningarna kan behovet av rök- gasrening minskas. Dessa två faktorer skulle tyda på att beräkningar- na är för höga, dvs att länderna skulle kunna uppfylla EU-kraven snabbare. Å andra sidan måste man beakta att beräkningarna av investe- ringskostnaderna inte omfattar minskning av utsläppen inom indust- rin, lokal uppvärmning och inom transportsektorn. Dessutom ingår inte de årliga underhållskostnaderna i beräkningarna i tabell 4.6 ovan. Dessa två faktorer är så väsentliga att man i den danska rapporten drar slutsatsen att de beräknade tidsperioderna för uppfyllande av EU- kraven måste betraktas som ett minimum. Den danska rapporten innehåller också en uppskattning av kost- naderna för att minska utsläppen från mindre förbränningsanlägg- ningar inom industri och hushåll. Dessa källor svarar i kandidatlän- derna för ungefär en fjärdedel av utsläppen av svaveldioxid. Man be- räknar kostnader för att minska dessa utsläpp till . EU:s direktiv om avloppsvattenrening 91/271/EEC bedöms vara det direktiv på vattenområdet som det kommer att vara kostsammast att uppfylla. Därefter kommer kraven som omfattas av dricksvattendi- rektiven. I den danska rapporten uppskattas investeringsbehovet för att uppfylla EU-direktivet om avloppsvattenrening i de tio kandidatlän- derna till . Till detta kommer i driftskostnader. I kostnadsberäkningarna ingår inte tillkommande kostnader för underhåll av ledningsnäten samt administrativa kostnader vid centrala och lokala myndigheter. Motsvarande investeringskostnader för att uppgradera dricksvat- tenförsörjningen uppskattades 1994 till (cirka 18 miljarder ECU). Det är dock inte helt klart om dessa insatser skulle vara tillräckliga för att uppfylla EU:s dricksvattendirektiv rö- rande. I rapporten - Compliance Costing for Approximation of EU En- vironmental Legislation in the CEEC - sammanställd av konsultfir- man EDC (/) på uppdrag av DG XI och redovisad un- der våren-försommaren 1997, anges 50 miljarder ECU som det totala investeringsbehovet för att fullt ut uppnå nu- varande EU-standards inom vatten och avloppssektorerna. Av dessa krävs 17,5 miljarder ECU för de mest angelägna projekten . Liksom inom andra områden är det viktigt att komma ihåg att dessa beräkningar förutsätter att samtliga investeringar kan hänföras till kraven att fullt ut uppfylla EU:s lagstiftning. Vissa rapporter pekar emellertid på att de tillkommande kostnaderna för att höja standarden på vattenförsörjning och avloppsrening från vad som betecknas som lokal standard till motsvarande EU-standard skulle vara relativt be- gränsade. Slutsatsen från samtliga rapporter är trots detta att kandidatlän- derna, inklusive de baltiska länderna och , står inför mycket sto- ra investeringar inom såväl vattenförsörjning som avloppsvattenre- ning. Som ett konkret exempel på behoven i ett av de större kandidat- länderna kan nämnas att om pekar på investeringskostnader mellan 22-34 miljarder USD för att uppfylla avloppsreningsdirektivet och årliga driftskostnader på bortåt 500 miljoner USD. När det gäller dricksvattenförsörjningen beräknas motsvarande kostnader uppgå till mellan 3-8 miljarder USD. Som nämndes i lagstiftningsavsnittet är biologisk mångfald natur- vård det område där kandidatländerna sannolikt kommer att ha minst problem att uppfylla kraven i EU:s lagstiftning. Tvärtom är det så att kandidatländerna vid ett EU-medlemskap kommer att kunna ge ett värdefullt bidrag till naturvården och skyddet av den biologiska mångfalden inom ett utvidgat EU. Några mera detaljerade beräkningar av kostnaderna för att upp- fylla EU-kraven beträffande naturvård och biologisk mångfald har inte redovisats i de aktuella rapporterna. Några av kostnadsposterna kommer att vara: ·Förstärkning av den nuvarande naturvårdsadministrationen i län- derna centralt, regionalt och lokalt för att kunna övervaka och säkra att EU-kraven genomförs. Som ett exempel kan nämnas att det lettiska miljöministeriets budget för naturvårdsområdet motsvarar av ministeriets totala bud- get. ·Kostnader för att utarbeta listor över biotoper och arter enligt EU-direktiven. ·Kostnader för att utarbeta och genomföra skötselplaner för om- råden som utpekats att ingå i Natura-2000- nätverket. ·Kostnader för inköp och/eller intrångsersättningar i samband med förvärv av skyddsvärda områden eller inrättande av naturre- servat som omfattar privatägd mark. I finns redan ett system enligt vilket markägare kan få minskad fastighetsskatt som kompensation för att man tvingas ta naturvårdshänsyn. ·Kostnader för utökad tullkontroll för att kunna uppfylla kraven i CITESkonventionen (och motsvarande EU-förordning) om handel med utrotningshotade vilda växt och djurarter. Inom såväl konventionen om biologisk mångfald och Ramsar- konventionen (skydd av internationellt viktiga våtmarker) finns möj- ligheter för kandidatländerna att få visst ekonomiskt bistånd för att t.ex. kunna upprätta aktionsplaner för biologisk mångfald, skydds- och skötselplaner för värdefulla områden. Såväl de tre baltiska län- derna som har redan fått sådant projektbistånd från GEF (Global Environmental Facility). De studier som genomförts, avseende anpassningen till EU-direktiven inom avfallsområdet, har kommit till mycket olika resultat vad det gäller såväl åtgärdsbehoven som de därav följande kostnadskon- sekvenserna. Det är svårt att göra jämförelser eftersom förutsättning- arna för beräkningarna ofta varit olika. I vissa fall varierar resultaten med en faktor tio. De resultat som bäst överensstämmer med varandra finns i den danska rapporten respektive i rapporten från . I den danska studien utnyttjas information från och för att beräkna de totala investeringsbehoven inom avfalls- området i samtliga tio kandidatländer. Investeringsbehoven uppskat- tas sålunda till totalt för att hantera en beräknad avfallsmängd på totalt . I summan ingår för att stänga existerande tippar. Driftskostnaderna uppskattas till 5,4 miljarder DKR mot- svarande per ton. I rapporten betonas att beräkningarna baseras på en rad antagan- den och osäkerheter. Motsvarande kostnadsuppskattningar i rapporten från , som i sin tur hänvisar till IFO:s studie , pekar på investerings- kostnader inom avfallsområdet på mellan knappt 10 och drygt 22 miljarder ECU (dvs i samma storleksordning som beräknas i den danska rapporten). I minimialternativet räknar man med att man även fortsättningsvis skall deponera det mesta avfallet på tipp medan det högre kostnadsalternativet baseras på deponering på tipp () samt successivt ökande utnyttjande av kompostering, återvinning och återanvändning för att hantera avfallet. Det är värt att notera att i inget av alternativen förutsätts utbyggnad av förbränningskapacitet för kommunalt eller farligt avfall. Den stora kostnadsskillnaden mellan alternativen beror på de hö- ga drifts-, insamlings- och transportkostnaderna, som beräknas bli fem gånger så höga i det senare alternativet. Detta skulle innebära att kostnaderna inom avfallssektorn når upp till samma storleksordning som inom vatten- och avloppssektorn (33 miljarder ECU varav 5 miljoner inom industrisektorn). En jämförelse mellan länderna i och nu- varande EU-medlemmar visar att kostnaderna för avfallshanteringen i de förstnämnda skulle kunna uppgå till mellan av de totala kostnaderna inom miljöområdet. Detta skall då jämföras med genomsnittet bland de nuvarande EU-länderna som är 33 pro- cent. Till dessa kostnader skall dessutom läggas behovet av betydande resurser för att komma tillrätta med de miljöproblem som förorsakas av gamla tippar med blandat hushålls- och farligt avfall, lager av be- kämpningsmedel samt avfall från tidigare sovjetiska militärbaser. Några direkta kostnadsuppskattningar presenteras inte i de aktuella rapporterna. Detta speglar det faktum att det är svårt att beräkna kost- naderna för sådana åtgärder som att ändra existerande eller skriva nya lagar, peka ut ansvariga myndigheter och att upprätta och administre- ra system för att t.ex. hantera en stor mängd, ofta konfidentiella, data och information. Några kostnadsposter som kan identifieras är dock: ·nya myndigheter med kompetent personal kommer att behövas för att hantera genomförandet av den nya EU-anpassade kemika- lielagstiftningen. ·kostnader för industrin som kommer att behöva expertis för att kunna leva upp till lagstiftningen t.ex. vad avser testning, klassi- ficering, märkning och marknadsföring Beräkningar av de totala kostnaderna Enligt , skulle de totala kostnaderna för EU- anpassningen inom de investeringstunga sektorerna vattenförsörjning, avloppsnät, avloppsvattenbehandling, luftföroreningar från förbrän- ningsanläggningar samt avfallsbehandling uppgå till mer än 100 mil- jarder ECU eller motsvarande 1000 ECU per capita. De totala årliga kostnaderna beräknas enligt rapporten uppgå till mellan 8-12 miljarder ECU (motsvarande 80-120 ECU per capita). Denna siffra innefattar kapitalkostnader och driftskostnader för vat- ten- och avlopp, luftföroreningar samt driftkostnaderna för avfalls- hantering. I rapporten påpekas att även om denna siffra bara motsva- rar två tredjedelar av de genomsnittliga årliga miljöutgifterna per ca- pita inom de nuvarande EU-länderna så motsvarar det en mycket stör- re del av kandidatländernas nuvarande BNP. Mot detta kan då ställas att nu föreslagit Rå- det att man skall anslå 3 miljarder ECU till anpassningsprocessen. 5.1Frågor av intresse att få besvarade vid en analys av miljökonsekvenser- na av kandidatländernas EU- medlemskap Miljöfrågorna har spelat en viktig roll i diskussionerna kring utveck- lingen i efter .