sou · GLB322d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Kommittén är medveten om att i sitt betänkande SOU 1995:124 föreslagit en ordning, enligt vilken det i allmänhet skall fordras prövningstillstånd för att talan skall få fullföljas från tingsrätt till hovrätt. Ett av syftena med denna reform är att förskjuta tyngdpunkten i rättsskipningen till tingsrätterna. Kommitténs förslag kan tyckas strida mot denna principiella inriktning. Kommittén är emellertid av uppfattningen, att det är angeläget såväl att korta instanskedjan som att tillgodose behovet av en kvalificerad materiell överprövning i tvångsinlösentvister. Dessa hänsyn väger enligt kom- mitténs mening tyngre än det principiella önskemålet att tvister skall prövas av tingsrätt med möjlighet till överprövning endast om pröv- ningstillstånd meddelas. I sammanhanget kan anmärkas, att hovrättens prövning i allmänhet också torde bli den enda domstolsprövningen av inlösentvisten. Om något prövningstillstånd lär det inte kunna bli fråga, eftersom det i strikt mening inte är fråga om ett överklagande, utan om att direkt i hovrätten väcka talan mot skiljenämndens avgörande. Som tidigare nämnts, anses den gode mannen i rättspraxis behörig att klandra skiljedomen. Detta förhållande bör komma till uttryck i lagtexten. På grund av det anförda föreslår kommittén att part eller god man, som vill klandra en skiljedom i en tvångsinlösentvist, skall väcka talan i . Av 54 kap. 9 § första stycket RB följer, att prövningstillstånd inte krävs för att skall pröva hovrättens avgörande i ett mål som väckts direkt i hovrätten. Denna ordning är motiverad av att part anses böra ha rätt till omprövning i åtminstone en instans. I förevarande fall gör sig dock detta motiv inte på samma sätt gällande, eftersom hovrättens prövning i sak innebär en omprövning av skilje- domen. Prövningstillstånd bör därför fordras för att HD skall pröva hovrättens avgörande i ett inlösenmål. Av 14 kap. 31 § andra stycket ABL framgår, att kostnaderna för skiljeförfarandet i tvister om inlösen av minoritetsaktier skall bäras av moderbolaget, om inte skiljemännen på särskilda skäl ålägger någon annan aktieägare att helt eller delvis svara för dessa kostnader. Bestämmelsen, som i sak överensstämmer med vad som gällde enligt aktiebolagslag, har inte kommenterats närmare i lagmotiven (jfr prop. 1975:103 s. 534). I kostnaderna för skiljeförfarandet anses dock ingå även minoritetsaktieägarnas ombuds- och utrednings- kostnader. Även ersättningen åt gode mannen anses i skiljemannapraxis vara en kostnad för skiljeförfarandet. Aktiebolagslagen upptar inga bestämmelser om rättegångs- kostnaderna för det fall att inlösentvisten prövas av allmän domstol efter av skiljedomen. I sådant fall anses reglerna om rätte- gångskostnader i 18 kap. gälla (jfr prop. 1983/84:184 s. 11). Det kan dock anmärkas, att överrättspraxis vid tillämpning av aktiebolag innebar, att bestämmelsen om moderbolags kostnadsansvar ansågs gälla inte bara för skiljeförfarandet, utan i samt- liga instanser, se t.ex. Hovrättens för Nedre dom, , DT 45. Skiljeförfaranden av ifrågavarande slag drar ofta stora kostnader. Redan ersättningen åt gode mannen och av honom anlitade sakkunniga brukar uppgå till betydande belopp. Härutöver tillkommer ersättningen till minoritetsaktieägare, som själva för talan. Ersättningen till dessa kan vålla särskilda problem. Enligt vad kommittén inhämtat före- kommer det nämligen inte sällan att enskilda personer köper mindre aktieposter i bolag, vilkas aktier är föremål för tvångsinlösen, i huvud- sakligt syfte att kunna få en i förhållande till aktieinvesteringen betydande ersättning för rättegångskostnader. Enligt 18 kap. 8 § första stycket gäller visserligen att rätt till ersättning för rättegångskostnader förutsätter att kostnaden varit skäligen påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Även om det inte uttryckligen framgår av aktiebolagslagen, torde skiljemännen kunna göra en motsvarande prövning. Problemet synes emellertid ha sådan omfattning, att särskilda lagbestämmelser är påkallade. Enbart den omständigheten att det alltid finns en god man som bevakar frånvarande aktieägares rätt i tvisten kan, enligt kommitténs mening, inte påverka den principiella rätten för minoritetsaktieägare som själv för talan att erhålla ersättning för rättegångskostnader. Den gode mannens aktivitet i processen bör emellertid kunna ha betydelse på så sätt att minoritetsaktieägares rätt till ersättning för utrednings- kostnader bör kunna relateras till om han tillfört processen något utöver vad gode mannen gjort. Denna bedömning bör skiljemännen kunna göra inom ramen för sin prövning av om kostnaden varit skäligen påkallad för att ta tillvara minoritetsaktieägarens rätt. En erinran om att regel i detta hänseende gäller även i skiljeförfarandet bör tas in i lagtexten. Det synes vidare, inte minst med hänsyn till den mängd minoritetsaktieägare som i vissa slag av bolag kan tänkas föra talan, rimligt att på likartat sätt som i 18 kap. 8 a § uppställa ett visst krav på tvisteföremålets värde för att ersättning för rättegångskostnader överhuvudtaget skall kunna utgå. Av sistnämnda paragraf framgår, att i dispositiva mål, där värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger ett halvt basbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, kan part endast i mycket begränsad utsträckning erhålla ersättning för rättegångskostnad. Syftet med bestämmelsen är bl.a. att i mål om mindre värden skapa en balans mellan tvisteföre- målets värde och processkostnaderna. Kommittén anser att ett likartat synsätt kan anläggas åtminstone i fråga om skiljeförfaranden i aktie- marknadsbolag, vilka typiskt sett har ett spritt ägande. Värdet av tvisteföremålet bör dock i förevarande sammanhang kunna bestämmas till ett högre belopp än enligt . Kommittén föreslår därför, att minoritetsaktieägare i aktiemarknadsbolag som själv för talan skall ha rätt till ersättning för rättegångskostnader endast om värdet av hans aktier överstiger ett basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Detta värde bör bestämmas utifrån den börskurs eller annat noterat värde som gällde för aktierna, när tvisten hänsköts till skilje- män. Vad gäller reglerna om rättegångskostnader i allmän domstol, synes dessa kunna vålla vissa svårigheter, framförallt när det gäller gode mannens ersättning. Enligt kommitténs uppfattning, är det inte uppen- bart att majoritetsaktieägarens kostnadsansvar bör vara mer begränsat i klanderprocess än i själva skiljeförfarandet. Eftersom majoritetsaktie- ägaren typiskt sett är den starkare parten, synes det inte orimligt att föreskriva en särskild reglering avseende rättegångskostnaderna även i klanderprocessen. Att införa en motsvarande reglering som gäller enligt 7 kap. 3 § expropriationslagen ter sig som en lämplig lösning. Såväl gode mannen som minoritetsaktieägare, som själv för talan, får härigenom, med de begränsningar som följer av 18 kap. 6 och 8 § rätte- gångsbalken, ersättning för sina kostnader för rättegången, när majori- tetsaktieägaren klandrat skiljedomen. De svarar för sina kostnader, endast om de själva klandrat skiljedomen och tappat målet. Kommitténs förslag har utformats i enlighet härmed. Enligt aktiebolagslag skulle, om det rådde tvist om lösen- beloppet för minoritetsaktierna, detta bestämmas så att det motsvarade aktiernas verkliga värde. Lagmotiven angav inte närmare vad som avsågs med det verkliga värdet, jfr SOU 1941:9 s. 692 f. I rättsfallet NJA 1957 s. 1 uttalade , att de aktier som skulle lösas in skulle värderas utan hänsyn till att de var minoritetsaktier. De metoder som kunde komma i fråga vid värderingen av aktierna var – då värderingen ansågs icke böra grundas på före- komna försäljningar – det matematiska värdets metod och förränt- ningsmetoden. Den förstnämnda metoden användes företrädesvis i fall, där aktiebolaget närmast representerade en yttre form för den av aktie- ägarna innehavda förmögenhetsmassan eller där vinsten huvudsakligen uttogs på annat sätt än genom utdelning i vanlig ordning, under det att förräntningsmetoden borde tillämpas i övriga fall. I gällande lag anges endast för ett visst fall hur lösenbeloppet skall beräknas. Har ett moderbolag förvärvat större delen av sina aktier i ett dotterbolag på grund av inbjudan till en vidare krets att till moder- bolaget överlåta sådana aktier mot visst vederlag, skall sålunda lösen- beloppet enligt 14 kap. 31 § tredje stycket ABL motsvara vederlaget, om inte särskilda skäl föranleder annat. Angående motiven för denna regel, den s.k. särregeln, anförde föredragande statsrådet följande i propositionen. Den situation som avsågs med lagregeln var den, att ett bolag offentliggjort ett erbjudande att köpa aktier i ett annat bolag för ett visst pris och detta erbjudande hade accepterats av så många aktieägare att det bolag som lämnat budet fått av aktierna i det av erbjudandet berörda bolaget. Det kunde då te sig egendomligt, att de aktieägare som inte accepterat erbjudandet skulle ha möjlighet att i ett inlösningsförfarande få ut ett högre pris för sina aktier. Detta möjliggjorde nämligen ett slags utpressning gentemot det nyblivna moderbolaget. Föredragande statsrådet förordade därför för dessa fall en regel av innebörd, att det av övriga aktieägare godtagna priset skulle anses utgöra aktiens värde om inte särskilda skäl föranledde annat. Han underströk att regeln borde gälla bara i fall då erbjudandet riktats till en vidare krets, dvs. ett större antal personer bland allmänheten. Vidare borde fordras, att större delen av moderbolagets aktieinnehav förvärvats på grund av erbjudandet. Som ett särskilt skäl att gå ifrån det pris som erlades på grund av er- bjudandet, angav föredragande statsrådet att förflutit från moderbolagets aktieförvärv på grund av erbjudandet till dess att in- lösenförfarandet inleddes. Ett annat särskilt skäl kunde vara att infor- mationsunderlaget varit ofullständigt eller att nya viktiga omstän- digheter tillkommit (prop. 1975:103 s. 533). I fråga om lösenbeloppets bestämmande i övriga fall, anförde före- dragande statsrådet följande. Det var självklart att skiljemännen, vid tvist om lösenbeloppet, skulle söka fastställa ett verkligt ekonomiskt värde på aktierna och inte något rent formellt, som t.ex. aktiens nominella belopp. Eftersom bestämmelsen aktiebolagslag angående lösenbeloppets bestämmande även var intetsägande därför att den i övrigt knappast gav någon ledning för lösenbeloppets bestäm- mande, hade den inte tagits upp i förslaget till ny lag. Principerna för lösenbeloppets bestämmande borde lämpligen överlämnas till doktrin och rättspraxis. Under hänvisning till rättsfallet NJA 1957 s. 1 framhöll dock föredragande statsrådet, att aktiernas värdering skulle ske utan hänsyn till deras egenskap av minoritetsaktier (prop. 1975:103 s. 533). När det gäller metoder för värdering av minoritetsaktier, har skilje- nämndspraxis varit varierande. Enligt en av Flodhammar genomförd undersökning av skiljedomar, som meddelats –1976, var en förhärskande uppfattning bland skiljemännen, att lösenbeloppet skulle bygga på värdet av det bolag, vars aktier skulle lösas in, och därvid anses vara det högsta av avkastnings- och likvidationsvärdet. (Flodhammar 1980 s. En av och utförd undersökning av 48 skiljedomar, vilka meddelats – 1990, utvisar att den s.k. särregeln tillämpades direkt i 21 fall och analogt i 9 fall. I de övriga 18 skiljedomarna grundades värderingen i tre fall på börskursen, i 14 fall på avkastningsvärdet eller substans- värdet eller en kombination av dessa och i ett fall på likvidationsvärdet. (och s. har i rättsfallet NJA 1996 s. 293, det s.k. Balken- målet, tagit ställning till hur minoritetsaktier skall värderas vid tvångsinlösen. Enligt skall vid tvångsinlösen av minoritetsaktier aktiernas verkliga värde ersättas. Med verkliga värdet förstås att värderingen skall grundas på marknadspriset om aktien är noterad på börs eller föremål för liknande notering och i annat fall på bolagets förmögenhetsställning och avkastningsförmåga. Om lösen- beloppet skall grundas på börskursen eller liknande notering, måste emellertid kursens värde som måttstock prövas. Det innebär inte att hela det bolag, vars aktier skall lösas in, alltid måste värderas. Ofta kan det, enligt , räcka med att konstatera att den aktuella kursen nära överensstämmer med det pris moderbolaget har betalat för sina aktier i nämnda bolag på grund av ett offentligt uppköpser- bjudande eller i anslutning till ett sådant erbjudande. Enligt förarbetena till gällande aktiebolagslag måste fastställandet av grunderna för lösenbeloppets bestämmande överlämnas till doktrin och rättspraxis. Högsta domstolens dom i Balkenmålet innebär också att rättstillämpningen erhållit tydliga riktlinjer för hur lösenbeloppet skall bestämmas. Av hänsyn till bl.a. vissa konstitutionella spörsmål har kommittén emellertid funnit skäl att överväga behovet av lagstiftning i frågan. Enligt kommitténs mening har nämligen tvångsinlösen sådana lik- heter med expropriativa förfoganden, att lagstiftningen om tvångs- inlösen måste uppfylla de krav som uppställs i 2 kap. 18 § regerings- formen. Att de syften – främst strukturrationaliseringar inom närings- livet – som uppbär tvångsinlösenbestämmelserna är sådana angelägna allmänna intressen som regeringsformen avser synes stå klart. Av paragrafen följer emellertid också, att minoritetsaktieägarnas rätt till ersättning för sina aktier är grundlagsskyddad och att ersättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag. I sistnämnda hänseende torde tvångsinlösenbestämmelserna inte motsvara regeringsformens krav, eftersom endast den s.k. särregeln anger någon metod för att bestämma värdet på de aktier som skall lösas in. Det är därför nödvän- digt att tillskapa lagbestämmelser som även för övriga inlösen- situationer anger grunder för hur lösenbeloppet skall bestämmas. På grund av det anförda föreslår kommittén, att i det aktie- bolagslagen införs bestämmelser om grunderna för beräkning av lösen- beloppet vid inlösen av minoritetsaktier. Som antytts i det föregående, har en omfattande debatt förts om hur lösenbeloppet för minoritetsaktier skall bestämmas. Den principiella skiljelinjen i debatten kan sägas gå mellan dem som vid värderingen vill utgå från aktiens försäljningspris och dem som förordar att aktien skall värderas som en andel i bolaget, dvs. att aktiens värde skall be- stämmas på grundval av en företagsvärdering. Till stöd för att aktiens värde som andel i bolaget skall ligga till grund för lösenbeloppets bestämmande även i fråga om börsnoterade aktier brukar anföras i huvudsak följande. Företagsvärdet representerar det pris som en förståndig och upplyst köpare eller säljare av hela företaget är beredd att acceptera. Börsvärdet utgörs av antalet aktier i bolaget multiplicerat med börskursen. Börskursen uttrycker endast priset på en börspost aktier en viss dag. Noteringen säger dock ingen- ting säkert om till vilket pris en affär skulle kunna göras. Börskursen uttrycker endast priset på en marginell aktie, en minoritetsaktie. Om detta pris skulle sammanfalla med priset på en kontrollpost eller priset på samtliga aktier i bolaget, beror detta av en ren tillfällighet. Börs- kursen bestäms även av många andra faktorer än företagsvärdet. I vart fall vid s.k. take overerbjudanden är företagsvärdet alltid högre än börs- värdet och detta övervärde bör komma aktieägarna tillgodo, särskilt som de kan ha haft en välgrundad uppfattning om att de skulle kunna realisera detta värde. (Flodhammar 1991 s. 21 ff.) I fråga om värderingsprinciper har i Balkenmålet, under hänvisning till expropriationslagstiftningen, uttalat att en tvångs- inlösen så långt möjligt skall ge samma ekonomiska resultat som en frivillig försäljning av aktierna. I den mån det finns ett substansvärde i bolaget som överstiger det gällande marknadspriset på bolagets aktier, kan skillnaden komma aktieägarna tillgodo endast i samband med bolagets upplösning. Minoritetsaktieägarna kan dock i allmänhet inte genomdriva en sådan åtgärd; för dem är aktierna endast en finansiell tillgång. Detta talar starkt emot att – när det finns en marknad för aktier – bestämma lösenbeloppet med hänsyn taget till det för minoritets- aktieägarna oåtkomliga övervärdet. Börskursen – om en sådan finns – bör som regel kunna godtas som en korrekt värdemätare. Noterade kurser godtas i stor utsträckning som värdemätare såväl i annan lagstiftning som i affärssammanhang. Att på generella grunder avvisa börskursen som värdemätare vid tvångsinlösen låter sig därför inte göras. Däremot måste i varje fall börskursens värde som måttstock prövas. Har ett på börskurs grundat offentligt erbjudande att köpa aktier accepterats av stora aktieägare i ett bolag, vilka är insiktsfulla och professionella aktörer på aktiemarknaden, måste, framhåller , mycket speciella omständigheter föreligga för att man inte skall anse det av aktieägarna accepterade budet som representativt för aktiens verkliga värde. Av tvångsinlösensreglernas karaktär av expropriativt förfarande följer, enligt kommitténs mening, att ersättningen för minoritetsaktierna bör bestämmas med utgångspunkt i samma grundläggande princip för värdeersättning som gäller inom expropriationsrätten. Minoritetsaktieägarens förmögenhetsställning bör alltså efter tvångsinlösen vara densamma som om någon inlösen inte hade ägt rum. (Jfr Bouvin-Stark s. 160 f. och SOU 1969:50 s. När det härefter gäller metoderna för värdering av minoritetsaktierna, har kommittén inte funnit anledning att frångå den ståndpunkt som på utförliga skäl intagit i sin dom i Balkenmålet. Lösenbeloppet skall alltså bestämmas efter det värde aktierna har i aktieägarens hand. Detta värde skall motsvara marknadspriset, om aktien är noterad på börs eller eljest föremål för marknadsmässig handel med regelbundna noteringar och i annat fall grundas på det pris som kan påräknas vid en under normala förhållanden skedd försäljning. Beträffande onoterade aktier torde något marknadspris ofta inte kunna fastställas, utan ett försäljningspris får beräknas på grundval av bolagets resultat eller ställning. Principen att börsnoterade eller eljest marknadsmässigt omsatta aktier skall värderas till sitt marknadspris kan naturligen inte upprätthållas undantagslöst. Som uttalat i Balken- målet, måste börskursens värde som måttstock kunna prövas. För att skiljemännen skall få bestämma ett annat värde, bör det dock krävas att det föreligger särskilda skäl för det. Ett sådant skäl kan vara att kursen manipulerats genom sådana förfaranden som är straffbelagda som svindleri enligt 9 kap. 9 § eller som otillbörlig kurspåver- kan enligt 7 kap. 1 § LHF. Har kursen, utan att något brott föreligger, påverkats av vilseledande information från bolaget eller någon annan aktör på marknaden, kan det givetvis också vara ett skäl att inte bestämma aktievärdet efter den noterade kursen. Med lämnande av oriktiga uppgifter kan ibland jämställas underlåtenhet att lämna in- formation, t.ex. om bolaget i strid med börsens inregistreringskontrakt underlåtit att lämna sådan väsentlig information som skäligen bort lämnas marknaden. Undantagsvis kan det tänkas, att en noterad aktie blir föremål för avslut så pass sällan att den noterade kursen inte kan anses utgöra ett riktigt mått på aktiens värde. Att uttömmande ange i vilka fall den noterade kursen kan frångås synes emellertid inte vara möjligt. Det får ytterst ankomma på doktrin och praxis att avgöra, när det finns skäl för sådan avvikelse. Enbart den omständigheten att en företagsvärdering leder till ett högre aktievärde än marknadspriset utgör emellertid inte skäl att inte värdera aktierna efter den noterade kursen. De omständigheter som skall anses utgöra särskilda skäl att frångå den noterade kursen är alltså sådana som medför att denna inte är representativ för aktiens värde vid värderingstidpunkten. Kommittén behandlar under avsnitt 4.10.4.4. frågan om i vilken utsträckning åtgär- der, vilka är ägnade att minska värdet på aktierna inför ett inlösen- förfarande, bör kunna beaktas vid bestämmandet av lösenbeloppet genom en tidigareläggning av värderingstidpunkten. Ett huvudsakligt motiv för den s.k. särregeln i 14 kap. 31 § tredje stycket ABL är att förhindra, att minoritetsaktieägare som inte accepterat ett offentligt uppköpserbjudande får möjlighet att i ett inlösenförfarande uppnå ett högre lösenbelopp än det som ett stort antal andra aktieägare godtagit. Offentliga uppköpserbjudanden av det slag som avses med särregeln torde bara förekomma beträffande bolag, vilkas aktier är föremål för marknadsmässig notering. När nu kommittén föreslår att för sådana bolag inlösenpriset skall sättas lika med den noterade kursen, om inte särskilda skäl föranleder annat, kunde behovet av särregeln synas bortfalla. som upp- köpserbjudandet gäller sammanfaller regelmässigt börskursen med det erbjudna priset på aktierna. Om erbjudandet leder till att majoritets- aktieägaren uppnår av aktierna i målbolaget och majoritetsaktieägaren när gränsen passeras eller senast vid utgången av den tid som uppköpserbjudandet gäller påkallar tvångsin- lösen av resterande aktier, torde börskursen på påkallandedagen ofta överensstämma med det erbjudna priset. Det kunde därför hävdas, att något behov av en särregel för denna situation inte föreligger. Enligt kommitténs mening utgör den omständigheten att ett uppköpserbjudande antagits av ägare till ett mycket stort antal aktier en så stark indikation på att det erbjudna priset utgör ett riktigt mått på aktiens värde, att det bör frångås endast under särskilda omständig- heter. Även om majoritetsaktieägaren har möjlighet att genom ett snabbt påkallande av inlösen åstadkomma att det erbjudna priset också blir inlösenpris, synes det lämpligare med en särskild värderingsregel för erbjudandesituationer. Vad gäller den närmare utformningen av denna regel, har kommittén önskat avvika från den nuvarande sär- Denna förutsätter för sin tillämplighet, att moder- bolaget förvärvat större delen av sina aktier i målbolaget på grund av erbjudandet. En följd av regelns utformning blir därför, att den aldrig kan bli direkt tillämplig, då budgivaren redan äger hälften eller mer av aktierna i bolaget, när han lämnar budet. Kommittén menar att det – efter mönster av den engelska lagstiftningen – är riktigare att införa en särregel som kan bli tillämplig varje gång budgivaren erbjuder sig att förvärva de aktier i bolaget som inte redan ägs av honom. Härigenom blir den särskilda värderingsregeln tillämplig även när budgivaren redan äger en större andel av aktierna i ett bolag och lägger ett bud på återstående aktier. Kommittén anser att som en första förutsättning för den nya sär- regelns tillämplighet bör gälla, att uppköpserbjudandet avsett samtliga aktier i bolaget som inte redan ägs av den som lämnar budet. Vidare bör det krävas, att uppköpserbjudandet accepterats av ägare till så många aktier, att budgivaren blir berättigad till inlösen. För att särregeln skall bli tillämplig bör slutligen också fordras, att erbjudandet accepterats av ägare till mer än nio tiondelar av de aktier som avsågs med erbjudandet. Äger budgivaren inga aktier i bolaget, när han lämnar budet måste följaktligen ägare till över nio tiondelar av samtliga aktier i bolaget godta budet. Det kan naturligtvis förekomma fall, där ett uppköpserbjudande godtas av ägare till ett stort antal aktier men inte till så många att budgivaren uppnår nio tiondelsgränsen. I dessa fall kommer – för noterade bolag – den noterade kursen på påkallandedagen att utgöra inlösenkurs. Har budet lett till att handeln i aktien är så begränsad att den noterade kursen inte kan anses representativ för aktiens verkliga värde utgör det, som ovan nämnts, ett särskilt skäl att gå i från den noterade kursen vid värderingen. Även den nu angivna särskilda värderingsregeln måste kunna frångås, om särskilda skäl föranleder det.