sou · GLB3108d2 · 1998-01-01 00:00:00 — vet hur man gör när man läser – han känner till bokstäverna – han är förtrogen med innehållet – och han vill läsa. Därför klarar han det bra – mot alla förväntningar. Orden han möter uppfyller honom och driver läsningen framåt. Hans iver att läsa avtar inte och måste jag avbryta honom. Han vill fortsätta hemma. Inte repetera det lästa utan gå vidare i texten. Jag ringer upp föräldrarna och försöker förklara vad som hänt. Vi kommer överens om att det här är ett tillfälle vi måste ta till vara. bär Sagan om den lille farbrorn med sig . Han läser den . Han berättar om den och läser den för föräldrar, syskon, sina faddrar och för mig. har genom mötet med text förstått vad läsning går ut på – varför det är bra att kunna läsa. Denna insikt utvecklar nu hans läsning mycket snabbt. lägger han ifrån sig Sagan om den lille farbrorn på bokbordet och vill läsa en ny bok. Varken dum eller lat utan dyslektiker Skildringen av väg genom har vi hämtat från 6¥R BOSTAD. Den är skriven av journalisten Skolan var ganska kul i början, i alla fall i första klass, minns . Hon var som alla andra 7-åringar glad och förväntansfull och tyckte alltihop med fröken och kompisar, skolbänkar och böcker var hur spännande som helst. Då hade hon inga problem att hänga med. Tvärtom, redan kunde hon bokstäverna. -Men visade det sig att jag inte kunde sätta ihop bokstäverna till ord. Så när vi skulle börja läsa och skriva på allvar fick jag problem. Redan i tvåan fick jag stödundervisning. Läraren märkte att det gick trögt för att lära sig läsa och skriva. Men hon trodde kanske att bara var lite sent utvecklad. -Vi fick aldrig någon förklaring, säger hennes mamma . kämpade med läxorna och jag hjälpte henne så mycket jag kunde. Jag märkte ju att hon var begåvad. Svårt för att fatta har hon aldrig haft. -När vi flyttade hit till fick det nog ganska tråkigt ett tag. Det blev svårt med omställningen. Hon ville inte gärna gå till skolan och hade ofta ont i magen. -Hennes lärare tyckte att hon var lat och inte ansträngde sig tillräckligt, säger . Men jag vet ju hur hon tragglade med läxorna. När jag förhörde henne kunde hon allt som ett rinnande vatten. Men att lära sig utantill är en sak säger och att läsa och skriva något helt annat. går i 6-an. Hon älskar djur; familjen har hund, två katter och ett akvarium. älskar såpoperor på TV och samlar på massor av saker. Dator har hon just fått och det är meningen att hon ska ha den som hjälpmedel vid läxläsningen. får fortfarande stödundervisning i skolan. Elever ur alla årskurser på hennes låg- och mellanstadieskola har gemensamma lektioner då de får extra hjälp och tid att träna på ämnen de halkat efter i. har under sina i skolan kommit efter en del och missat en del kunskaper jämfört med klasskamraterna. Självförtroendet har också fått sig en knäck. Det är hemskt att t.ex. läsa högt inför klassen och staka sig . Då är det lätt att själv tro att man är dummare än alla andra. Om stöd från läraren saknas då, blir skolan förklarligt nog något man helst vill slippa. - Det var först vi fick reda på att jag har dyslexi, berättar . Vi hade en praktikant från hos oss då. Jag fick göra en del tester och det konstaterades att det är dyslexi jag har. -Det känns jätteskönt, säger . ska jag få ett skräddarsytt program för undervisningen, läxorna och proven. -Förut tog allting jättelång tid för mig. Du vet, jag läser en bokstav i taget och har jättesvårt att få ihop långa ord. När jag läser högt så måste jag först få det rätt inne i huvudet. -Det här blev förstås särskilt jobbigt i sexan när vi började med engelska också. Men får jag annorlunda läxor. Mindre att läsa och färre glosor att plugga in. -Det allra bästa är att jag kunnat tala om för mina kompisar att jag inte är dum i huvudet, utan att jag har ett speciellt handikapp som gör att bokstäverna bara hoppar runt framför ögonen på mig. -är det ingen som fräser så står det inte när jag läser fel. Jag får hjälp av dom andra i klassen i stället. är ändå orolig för flytten till högstadiet . Då får byta skola igen och kommer följaktligen att tillhöra de yngsta bland eleverna i den skolan. Hon får nya lärare som måste övertygas att ta speciella hänsyn till handikapp. -Tempot, prestationskraven och betygsjakten ökar ju successivt under skolåren så visst undrar jag hur det kommer att gå. Men är själv optimistisk. Hon gillar slöjd, gymnastik och bild mest av skolämnena. och geografi är också kul, och så boken om henne själv där hon får skriva ner minnen och funderingar. Kompisar har alltid haft, även om hon mest dragit sig tillbaka hemma för sig själv på eftermiddagarna och kvällarna nu under mellanstadiet. Hon har lagt ner mycket tid på läxor. - ska jag börja spela innebandy och kanske bergsbestigning också, deklarerar hon. Vi hade friluftsdag och fick prova på att klättra. Det var jätteroligt. Spindelkvinnan kallade de mig. Läs- och skrivsvårigheter i matematik är högstadielärare i svenska och lärarutbildare. Hon berättar om sitt och några andra högstadielärares samtal, eller brist på samtal, om i åk. lärare i matematik tror att har läs- och skrivsvårigheter och menar att det är svensklärarens ansvar. – Jag tycker det är egendomligt att det skall behöva vara matteläraren här på skolan som upptäcker läs- och skrivsvårigheter, sa en mamma till mig under ett föräldrasamtal. Jag blev osäker. Främst som svensklärare – vad var det som jag hade försummat att se i läs- och skrivförmåga? Men också inför begreppet läs- och skrivsvårigheter i samband med matteundervisningen – vad var det som man läste och skrev inom ett ämne som för mig främst bestod av siffror? -Vad är det som är svårt med matten? Hon ryckte uppgivet på axlarna. -Jag förstår inte, sa hon. -Vad är det som du inte förstår? Hur man ska göra med dem. -Menar du hur man ska räkna ut dem? Vad de BETYDER. -Matteläraren säger själv att har läs- och skrivsvårigheter, inflikade mamma. Han borde väl veta. Som ser att hon inte kan räkna talen. – Jag ska tala med mattelärare, lovade jag. När och hennes mamma gått ut genom dörren, gick jag och hämtade skrivportfölj. Detta samtal utspelade sig på våren i årskurs 7 och i skrivportföljen fanns alla texter som skrivit från hösten i årskurs 7. Det var dikter, korta sakprosatexter, små utkast till längre berättelser, olika inledningar och avslutningar, reflexioner över läst skönlitteratur osv. Den senaste texten låg överst. Det var ett bearbetat utkast under rubrikenmiljö. Uppgiften var att beskriva en miljö, vilken som helst, så att någon annan i klassen skulle kunna måla en bild utifrån beskrivningen. Så här såg text ut: Jag går längs den breda grusgången som leder ner till havet. Det är kväll, men luften är ljummen och doften av tång och sjögräs är stark. På båda sidor om vägen står små röda och gula stugor med vita knutar. Stranden består av snäckor, småsten och glasbitar som har blivit nedslipade av vattnet som spolats över När jag lägger mig på bryggan och tittar ned i vattnet ser jag ett stim maneter som simmar in mot bryggan, dom rör sig så sakta och vackert, nästan spöklikt. När jag tittar emot himlen ser jag den ostformade månen spegla sig i det svarta vattnet. Jag hade då varken läst eller diskuterat text med henne. Men medan jag läste den såg jag hur jag skulle prata med henne om den; om hur hennes goda förmåga att läsa andras texter och hur både språk och idéer ur dem utvecklade hennes eget skrivande. Jag kunde se spår av de texter vi tidigare använt som mönster i text. Den första meningen om grusgången kom från en text ur Althoff & 3PR¥KL¥DAN, den bok som vi använde mest för att se hur man kunde leka med språket. Just denna grusgångstext hade vi återvänt till . Rytmen i den andra meningen Det är kväll...osv kom från raden Det är natt men så lugnt att ljuset brinner utan att fladdra... ur %UFORI, en dikt som vi också alla hade läst ett par Själva innehållet, att ensam gå ner till vattnet , kom från en text som en av hennes klasskamrater skrivit och som vi alla läst. Men hela textkärnan, språket såväl som innehållet, var egen. I resonemanget om samspelet mellan hennes text och andra skulle jag nu kunna uppmuntra henne att fortsätta att läsa ännu lite mer skönlitteratur, nu när hon ser hur det påverkar hennes textskrivande, tänkte jag och ångrade att vi inte tittat i skrivportföljen under föräldrasamtalet. Men åsynen av text lugnade mig inte. alltför väl att texten inte bara var skriven i samspel med andra TEXTER. Den var dessutom skriven i ett nära samspel med andra ELEVER i klassen. Även om jag inte hört vad som sagts i varje enskild gensvarsgrupp, så hade jag sett sitta dels med sin bästa och dels i en grupp med andra klasskamrater och gång på gång läsa sin text och lyssna på andras synpunkter. Hur mycket av hennes eventuella läs- och skrivsvårigheter hade då undgått mig? Hur mycket av dem hade hennes gensvarskamrater så att säga tagit bort från hennes text? talade jag med mattelärare. Han bekräftade vad som sagts . -Det är klart att hon har dyslexi. Hon förstår ju inte vad hon läser. -Men vad är det hon inte förstår? -Vad hon läser. Det måste ju du ha märkt. Du är ju hennes svensklärare. -Men jag tycker att hon förstår vad hon läser. ju förstås skönlitteratur. Är det ett annat -Det är inget annat språk. Det är svenska. Men när hon inte förstår, hon sitter bara där och glor, så kan hon ju inte heller räkna. -Hur gör ni då? -Vad menar du, hur gör vi då? Vad tycker du, det är ju du som är svensklärare, att man ska göra med någon som inte förstår vad hon läser? Vid det här laget var vi båda på defensiven. Jag, eftersom det inom mig fanns en hemlig oro för att jag inte sett de svårigheter som både mamma och hennes mattelärare påstod att hon hade. Min kollega var på defensiven för att jag nuddat vid frågan om hur han undervisade elever som påstods ha svårigheter. Eller kanske bara för att jag nuddat frågan hur han undervisade? Jag sökte upp lärare i SO-ämnena. Han om någon, som undervisade i fyra ämnen, borde väl ha märkt något. Jag bestämde mig för att inte direkt lyfta fram frågan om läs- och skrivsvårigheter, utan frågade vad han hade för uppfattning om . Sedan sa han: – Ja, jag vet inte om jag har någon uppfattning. Hon är ju väldigt tyst. Jag fick mer och mer känslan att eleven existerade i flera olika upplagor. Det var inte min uppfattning att hon var tyst. -Hur då, tyst, menar du? -Ja, hon säger ju aldrig något i diskussionerna. -Vad då för slags diskussioner? -Ja ... vad menar du ... diskussioner. Det kan vara om sådant som hänt, som står i tidningen, moskébränningen i eller något i läxan ... hur det var förr och hur det är ... diskussioner. Då säger hon aldrig något. Men hon skriver ganska bra, tror jag. Du kan få titta på några av hennes skrivningar. Men skrivningar visade inget anmärkningsvärt. Enstaka ord som svarade på enstaka frågor var korrekt stavade. Meningsbyggnaden i de tre, fyra meningar som ibland var svar på någon annan fråga var också korrekt. hade hon svarat fel på frågor – men hade det med hennes påstådda läs- och skrivsvårigheter att göra? träffade jag ensam i korridoren. Jag hejdade henne och sa: -Jag har funderat på det här med dina läs- och skrivsvårigheter. Jag tittade i din skrivportfölj och såg inget där som tyder på det. Så jag undrar fortfarande vad du menar när du säger att du inte förstår mattetalen. -Jag förstår som dom inte. Precis som jag sa. -Men vad händer när du inte förstår dom? matteläraren för dig? -Men han vill att jag ska förstå SJ¤LV. Han säger att han kan inte vara med oss jämt och förklara. Vi måste lära oss att förstå redan i skolan. Och en del i klassen förstår ju... Hon såg uppgiven ut -Har du alltid haft problem med matten? -Nej, det började nu på högstadiet. Men här är ju allting också så stökigt och annorlunda mot mellanstadiet, la hon lojalt till. Och så behöver jag kanske glasögon, har matteläraren sagt. -Vad tror du att du skall se med dem på matten som du inte har saknat på svenskan? -På svenskan skriver vi nästan aldrig på tavlan, svarade hon rappt. Och jag behöver aldrig gå fram ensam inför dom andra. Och när jag läser och skriver på svenskan, då har jag boken framför mig, och det skall inte vara rätt eller fel så där, så jag blir inte nervös på samma sätt ... Trots allt hade jag en känsla av att stod på säkrare grund än jag. Hon hade något att utgå ifrån – en definition på sina svårigheter med att inte förstå – och till denna definition kunde hon knyta en mängd konkreta skolvardagserfarenheter som bekräftade den ursprungliga definitionen. Det var stökigare på högstadiet; det förstärkte redan existerande läs- och skrivsvårigheter. Det skrevs på tavlan och hon hade svårt att se det; det förstärkte också svårigheterna. Hon bävade för att gå fram ensam till tavlan. Hon var tyst; för många lärare utgör de tysta eleverna ett problem i sig. I klassrummets offentlighet blev hon nervös när all uppmärksamhet riktades enbart mot henne – till skillnad från andra elever som njöt av som de fick uppmärksamhet. Men talade texter emot henne. Jag kunde inte, hur noga jag än letade, hitta något som tydde på läs- och skrivsvårigheter. Märkligt nog ökade det min egen Tänk om jag tittade efter fel saker? Vad var EGENTLIGEN kriteriet på läs- och skrivsvårigheter? lärarens definition var att hon inte förstod. Skulle jag gå på den definitionen, så kunde jag avvisa misstanken att hade läs- och skrivsvårigheter. Hon förstod mycket väl vad hon läste under svensklektionerna och kom ofta med tänkvärda reflexioner om text som lästs hemma eller under lektionerna. Men kanske fanns det OLIKA läs- och skrivsvårigheter som visade sig under olika betingelser? Motsättningen, ty nu var det en sådan, mellan mig och matteläraren djupnade, när han föreslog att jag skulle ge extraundervisning i svenska. -Hon förstår ju fortfarande inte vad hon läser. -Min uppfattning är att hon läser alldeles utmärkt. Dessutom förstår hon vad hon läser. Jag ser ingen anledning att ge henne stödundervisning i hur hon ska läsa. -Svenskläraren har huvudansvaret för elevernas läsutveckling, efter vad jag har förstått, sa min kollega. därefter ringde mamma mig och bad, inte om stödundervisning, men att jag skulle se till att hade sina glasögon på sig även på svensklektionerna, eftersom hon berättat för matteläraren att hon inte behövde dem på svenskan och det var ju trots allt han som uppmärksammat hennes läs- och skrivsvårigheter. Vi är en klass på som går Läs- och skrivlinjen för dyslektiker. Många av oss har dåliga erfarenheter av hur vi med läs- och skrivsvårigheter bemöttes under vår skolgång. Därför skriver vi detta brev för att belysa de brister som fortfarande finns i skolvärlden då det gäller detta handikapp. Här följer några punkter som vi vill göra er uppmärksamma på: Var medveten om att många under sin skoltid kan ha läs- och skrivsvårigheter i större eller mindre utsträckning Låt testa alla elever för att fånga upp dom med dyslektiska symtom, och gör det innan det har gått för långt i skoltiden och i deras egen utveckling. Låt inte barnen hinna bli trötta och less på skolan Barn med koncentrationssvårigheter kan vara dom som har dyslexi. Mobbning kan också vara en bov i dramat, det kan till och med vara en bidragande orsak till att många utvecklar sina läs- och skrivsvårigheter för att dom blir nertryckta av andra barn. En uppmaning: Ta vara på era elever och se till att detta inte förekommer. Ta hand om dom med dyslexi på samma sätt och lika väl, som ni tar hand om barn med andra handikapp. Informera, på rätt sätt, så att både era elever och deras föräldrar vet vad dyslexi är och vad det kan bero på. Glöm inte att bara för att man är dyslektiker behöver det inte vara något fel på intelligensen utan tvärt om. Ge också särskilt stöd till dom föräldrar vars barn är dyslektiker. Under lektionerna har dyslektiker svårt att hinna skriva av från tavlan, så för att underlätta lektionen vore det kanske en bra ide att ni lärare kunde skriva ut dom anteckningar som ska skrivas på ett papper, för att underlätta för dom med dyslexi. Vid prov kan ni underlätta för eleverna genom att se till så att den litteratur som ni ska använda till proven finns inlästa på band. Ett annat bra förslag är att låta dyslektikerna få muntliga prov, tänk på att dom har kanske lättare för att memorera texter om någon annan läser för dom. – gymnasist på naturvetenskapliga programmet I sitt examensarbete porträtterade en gymnasist som hade stora läs- och skrivsvårigheter. Här följer delar av det arbetet. Hur ser eleverna på speciallärarfunktionen? a. denna fråga ställer jag till , en elev med dyslexi som går på en av Lunds gymnasieskolor. Något som dessutom intresserar mig är vilka strategier en dyslektiker använder för att klara av sitt handikapp. går i årskurs 1 på naturvetarprogrammet och är . Att jag valde att intervjua har flera orsaker. Detta skedde då jag gjorde praktik i klass och tillfälligt hade hand om undervisningen i engelska då den ordinarie kandidaten hade förhinder. Vi gick igenom en ny text i deras lärobok och jag bad läsa högt. Jag noterade att , när han skulle läsa ordet butter inledde med tu..., sedan fann han sig snabbt och läste ordet rätt. En gång sägs ju vara ingen gång, men när han längre fram i texten gjorde ett liknande fel (och återigen fann sig, eller fann ordet, väldigt snabbt) undrade jag för mig själv om detta kunde vara en elev med dyslexi. Han läste i övrigt bra och med utmärkt uttal. Jag talade med hans ordinarie engelsklärare om saken och hon kände inte till huruvida har dyslexi. Detta var ca in på terminen. berättade hon att studierektorn fått veta att har dyslexi, att han vill att lärarna ska veta om det men att han inte vill ha någon specialundervisning. Ett annat gott skäl att intervjua just är att jag har förstått att hans läs- och skrivbegåvning skiljer sig avsevärt från hans övriga begåvning. Förutom att jag auskulterat när haft undervisning i engelska och även undervisat honom lite själv i detta ämne så har jag dessutom haft honom som elev i svenska under nio veckors praktik . Att jag valde att intervjua honom beror av självklara skäl också på att han är en både kontaktbar och verbal person. ställde sig positiv till min förfrågan om att låta sig intervjuas. Han sade att det som kom fram kanske kunde bli till nytta för andra i hans situation. bor tillsammans med sin mor som är lärare i svenska som andraspråk, i ett radhusområde tillsammans med hennes nyblivne man. Han har bott där sedan han var liten. Pappan är läkare. Föräldrarna skildes när gick i fjärde klass och fadern flyttade till där han numera har en ny familj. har två helsyskon, två äldre bröder, varav en också har dyslexi. har gått på två skolor under sin grundskoletid, en låg- och mellanstadieskola och en högstadieskola. Jag frågar honom när man började märka hans dyslexi i skolan. -Det märktes i stort sett direkt, första gången man kan märka det i skolan, säger . Vi blev liksom utplockade från klassen, säger och skrattar lite. Man blev särbehandlad. Men de var ganska bra på den första skolan, på låg- och mellanstadiet, för de plockade ut alla som hade problem och så fick de ha specialundervisning. -Hur många var det, undrar jag. -Vi var fem, så vi var en liten grupp. Men alla hade inte dyslexi, i alla fall tror jag inte det, säger . För i sexan var några tillbaka i klassen igen. -Detta var på mellanstadiet, säger . Jag tror inte att det G¥R att märka det på lågstadiet. För om man får en läsläxa på lågstadiet så kan man faktiskt lära sig den utantill, för längre är den inte. Man lär sig ramsor, man lär sig inte att läsa. -Den jobbigaste läxa som jag minns, det är en rättstavningsläxa, säger . Det var en rättstavningsläxa på tio rader men för mig tog det ungefär. Och var det ändå inte prov, för då är det alltid värre, och så fick jag ändå massor med fel och alla andra hade ett eller två fel. -Hade de märkt något hemma av din dyslexi, undrar jag. -Mina föräldrar hade märkt det när jag var , säger . De var extra uppmärksamma eftersom min storebror har dyslexi. Och sedan så när jag började skolan då märkte jag själv att jag inte var lika bra som andra på att stava. Och läsa kunde jag inte. Jag frågar honom hur han reagerade när han märkte att han inte klarade av läsning och skrivning så bra som andra. -Jag har alltid haft bra självförtroende, säger . Dessutom har jag alltid varit bra i matte och engelska. När jag var bodde vi i . Pappa forskade där och jag fick gå i amerikansk skola. Där blev man liksom trimmad och fick lära sig alfabetet utantill, säger och ler. Fast jag klarade inte av det så jag fick mest syssla med matte. Jag hade rätt lätt för att lära mig tala språket i och med att jag var så liten och jag lärde mig snabbare än mina bröder som är fyra och äldre. Jag hade faktiskt svårt att tala svenska när vi kom hem. Jag frågar vad de gjorde med honom när de plockade ut honom ur klassen, som han kallar det. -Då fick man sådana där speciella arbetsböcker som man tränade stavning i, säger . De koncentrerade sig rätt mycket på stavningen. De gjorde inte så mycket med läsning, jag vet inte om det beror på att man inte vet så mycket om läsning, men jag hade tyckt att det hade varit bättre om man bara hade koncentrerat sig på den. Stavningen är inte samma problem. Man har större nytta av att läsa. Om man får läxor så har man inte så stor nytta av att kunna stava till de ord man ska läsa. Om man till exempel får sextio sidor att läsa till ett biologiprov, då är det roligt att kunna läsa, säger , och använder sig av ett understatement på ett sätt som han återkommer till vad gäller hans lässituation. stavar bra med tanke på hur svårt han har för att memorera ords stavning. -Du har haft nytta av stavningsreglerna inte sant, frågar -Ja svarar direkt. Stavning är ju egentligen inte så komplicerat. Det finns ju regler för allt. - På högstadiet hade jag en jättebra speciallärare, säger . Han hjälpte mig mycket, och min bror också. Han har varit jättebra. Om han vet att en elev har det svårt i skolan så följer han upp en. Han ville gärna veta vad som hände mig sedan. När vi kom till högstadiet fick vi göra ett läsförståelsetest. Man skulle läsa en text och fylla i ord som saknades. Jag kom inte så långt men jag satte dit många rätt. De som fick dåligt resultat var de som inte kom så långt och de som satte dit fel ord. Sedan fick vi gå till specialundervisning en gång när de andra hade svenska. Detta är ett test som både testar läshastighet OCH läsförståelse vilket ju är bra. föll på sin läshastighet. Detta överensstämmer med vad jag kunnat bedöma av hans läsning i gymnasieskolan. Han läser rätt (mycket beroende på att han anstränger sig att uppfatta innehållssidan eftersom avkodningen är chansartad) men han läser långsamt. -Hur yttrar sig din dyslexi, ? -Jag vet att jag ändrar om i meningar fast ibland får det nästan samma betydelse. Jag kastar om ändelser och sedan går jag tillbaka för ofta när jag läser så blir jag osäker på om jag läst rätt och då går jag tillbaka i texten och läser om avsnittet. Det tar rätt så när man måste läsa allting två gånger! -Så du tycker att det är läsningen som är ditt största problem? -Ja, stavningen tycker jag att jag fått ganska bra bukt med förutom när jag ska stava på främmande språk för det klarar jag inte av. Och jag tycker som . De stavfel han gör rör dubbelteckning av konsonant och stavning av e-ljud, fel som han delar med många icke dyslektiker i sin ålder. -Är jag stressad så blir det alltid värre. Får jag bara tänka så går det bättre. - Jag har alltid varit rädd för att läsa högt i klassrummet för det är så pinsamt att läsa fel. Och sedan blir det som en ond cirkel. När man har läst fel så läser man fel igen. har inte haft någon annan specialundervisning än den specialläraren har gett honom. Hos denne fick han låna band med böcker till, berättar han. Han lyssnade alltså på bandet och läste . -Men jag kom inte in så bra på det, för det tar så och jag är lite otålig med saker som tar tid.