sou · GLB3138d1 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta sätt att analysera makt kan illustreras med hjälp av några studier om hur män och kvinnor har hanterat hjälp och samarbete i familjerelationer. Utifrån en studie om hjälprelationer mellan anhöriga i en vidare familjekrets drar Finch och (1989) slutsatsen att allmänna föreställningar om förpliktelser att hjälpa anhöriga fungerar som vägledande principer, men att faktiska hjälphandlingar i konkreta situationer påverkas av relationerna mellan anhöriga. Det viktiga blir hur det dynamiska samspelet sett ut mellan olika personer i deras historia, vad man har gjort och betytt för varandra. Dessa erfarenheter ger upphov till lojaliteter och känslor av personligt ansvar (Finch, 1989). Det innebär att familjeförpliktelser som är knutna till släktpositioner inte på något givet sätt uppfattas som bindande av enskilda familjemedlemmar. Den form av disciplinering som släktskapsbaserade lojalitetssystem utgör är med andra ord inte helt styrande. Det finns utrymme för individuella val. Avgörande för individers sätt att välja är enligt Finch och om reciprocitet, såsom den har beskrivits av Gouldner (1973). En sådan reciprocitetsnorm förutsätter att individer i sociala relationer gör en slags bedömningar, medvetet eller omedvetet, av det ömsesidiga utbytet i olika förhållanden . Ett annat sätt att formulera detta är att relationer mellan familjemedlem- mar upprätthålls genom kedjor av gåvor och skuld. Känslan av att stå i skuld ger hos mottagaren upphov till en känsla av förpliktelser att återgälda och hos givaren en känsla av att förr eller senare få något tillbaka. Att återgälda en skuld blir så starten för en ny skuld. franska forskarna (1992) har i en studie av skilsmässopar och deras sätt att hantera konflikter kring vårdnaden om barnen hävdat att resonemang i termer av gåvor och skuld där var starkt uttalade. Detta illustreras också av den franske forskaren (1992) i hans studie av hur makar hanterar hushållsarbetet med klädvård och tvätt. menar att gåvorationalitet och skuldrationalitet, dvs att beräkna skuld, är två centrala ekonomier i en äktenskaplig relation. Gåvoekonomin ligger implicit i kärlekens logik. Den innebär att då parterna utför uppgifter för gemensamma intressen kalkylerar de inte medvetet med en gengåva. Kalkylering av skuld görs i situationer då det blir aktuellt att försvara de egna intressena. Skuldkalkylering är enligt ett sätt att hantera det äkten- skapliga utbytet. Det innebär att man öppet försvarar sina egna intressen och diskuterar dem. De par studerade förhandlade sällan öppet och sakligt om vem som skulle göra vad och när. I stället doldes förhandlingarna, därför att parterna inte ville visa att det faktiskt handlade om kalkyler av insatser, kostnader, skuld och gåvor. Ett öppet kalkylerande förhållningssätt står ju i motsatsställning till det som äktenskapet förväntas vara – ett ömsesidigt givande och tagande i kärlekens namn. När förhandlingarna görs öppna kommer relationerna mellan makarna mer att liknas vid en marknad där varje enskilt moment i princip kan ges ett pris i form av tid och ansträngning. Parterna skyggar för detta, särskilt i det korta perspektivet. Den första icke uttalade regeln i det dolda förhandlingsspelet är därför enligt tystnadsregeln. Även andra forskare, såsom Moxnes i sin studie av skilsmässopar (1990) och Haavind och Andenaes (1994), är inne på liknande Lojalitet, tid och pengar tankegångar och resonemang. Det är även Hochschild (1989) i en studie av hur par försöker hantera hemarbetet rättvist och därvid rättfärdiggör olika för kvinnorna orättvisa lösningar. I familjer sker kontinuerligt en mängd utbyten av tjänster, pengar, hjälp och stöd, kärlek, straff etc. Sådana utbyten sker i regel över , och när det gäller förhållandet mellan barn och föräldrar ofta över hela livsperioden. Genom dessa utbyten skapas kraftfulla sociala band med starka känslor av lojalitet och gemenskap. Dessa band bygger alltså på ett ömsesidigt givande och tagande. Principerna för ett sådant utbyte liksom för hur relationerna mellan gåva och gengåva värderas är emellertid långt ifrån självklara och kan inte tas för givna. Det finns nämligen inte bara en form av reciprocitet utan flera. Nära knutet till utbyteshandlingar är också föreställningar om legitimitet, dvs vad som är rättvist och orättvist, moraliskt riktigt och moraliskt fel. Detta skall vi se närmare på i nästa avsnitt. 2.4Reciprocitet, gemenskap och rättvisa Att ge och ta emot gåvor har inom klassisk antropologi och samhälls- vetenskap ansetts fungera som ett slags socialt cement. Med sådana handlingar upprätthålls sociala grupper och stabiliseras samhällen (Komter, 1996). Genom att ge en gåva, en favör, något som uppfattas som värdefullt kan en social relation initieras. Den som mottar gåvan binds till givaren. Känslan av tacksamhet och uppfordran att på något sätt återgälda gåvan skapar ett socialt band (Simmel, 1950/ 1996; Gouldner, 1960). Det ömsesidiga utbytet är alltså en viktig social mekanism både för att skapa och bevara sociala gemenskaper. Det är dock fel att tro att sådana utbyten alltid måste vara symmetris- ka. I sin klassiska studie underströk tvärtom gåvornas betydelse som medel att uppnå makt och status i förkapitalistiska samhällen (1925/ 1972). (1988) som studerat gå- vomönster i ett modernt samhälle betonar däremot gåvornas betydelse som medel att skapa varaktiga sociala relationer och tillförsäkra givaren social tillhörighet. Men han förnekar inte att gåvor i vissa situationer kan användas som makt- och statushöjande medel. Även tjänster och omsorger kan utföras inom ramen för asymmetriska relationer och kan också bidra till att det uppstår sådana skillnader i inflytande. Inom antropologisk och samhällsvetenskaplig litteratur finns en rad försök att urskilja olika former av utbyten. Vi skall här sammanfatta en typologi som Fiske (1991; 1992) utvecklat. Den är resultatet av hans strävan att skapa en syntes av olika traditioner och kategorise- ringar som gjorts inom området. Han hävdar att det finns vissa elementära former av sociala relationer som återkommer i kultur efter kultur, även om variationerna i uttrycksformer är stora inom samhällen och mellan kulturer. Fiske urskiljer fyra sociala relationer som han kallar gemensamt delande (communal sharing), marknadsprissättande (market pricing), jämlik balansering (equality matching) samt auktoritetsbaserad rangordning (authority ranking). De skiljer sig åt vad gäller recipro- citetsmönster, gemenskapsformer och rättvisetänkande. Fiske menar att dessa distinktioner är kända och meningsfulla för människor i de mest skilda kulturer. Presenterade i form av en typologi måste de naturligtvis betraktas som idealtypiska. I verkligheten uppträder de i blandade former och kan i olika kontexter vara mer eller mindre dominerande. Fiske finner dem inom olika domäner, inklusive de som rör familj och äktenskap, även om han själv inte poängterar detta område särskilt. I grupper med gemensamt delande är tillhörigheten till gruppen mycket starkt betonad. Utbytet mellan medlemmar grundas på det primära i att vara just en av oss. Skillnaden mellan mitt och ditt har inte någon större framtoning i en sådan relation. Vad man ger och får är inte grundat i någon balansering mellan insatser och utdelning. Överhuvudtaget är man inom sådana grupper inte beredda att uppfatta transaktioner mellan medlemmar i termer av utbyte. Exempel från familjeområdet är då familjemedlemmar poolar sina inkomster och lägger dem i en odifferentierad gemensam pott. Det faktum att makars tillgångar i svensk äktenskapslagstiftning räknas som gemensam egendom vid skilsmässa och dödsfall (om inte särskilda avtal upprättats) kan ses som exempel på hur denna form av social relation institutionaliserats. Gemensamt för den typ av social relation Fiske benämner mark- nadsprissättande är att tjänster, omsorger, sexuella handlingar med mera byts mot något som anses likvärdigt. De som interagerar med varandra avväger överensstämmelser i värdet av det som ges och det som tas emot. Förhandlingar, köpslående och avtal är kännetecknande för denna typ av utbyte med beräkning av fördelar och nackdelar som självklara inslag. Historiskt finns många exempel på marknadspris- sättande relationer i anslutning till äktenskapsallianser och familje- bildning. Förhandlingar mellan olika släkter om vad som kan anses vara rimliga utbyten av pengar, tjänster och jordegendomar har varit vanliga inslag, där det funnits tillgångar att förhandla om. Lojalitet, tid och pengar Den tredje formen av social relation, jämlik balansering , handlar om ömsesidigt givande och tagande. Strävan efter att kunna balansera det man ger mot det man får på ett rättfärdigt sätt kan dock inte uppnås genom regelrätta förhandlingar. Man köpslår inte, jämför inte värden hos olika handlingar, väger inte det givna mot det erhållna. Det ingår som en premiss i en sådan relation att det givna inte återbetalas med samma mynt, utan i annan form. Här handlar det inte om att se till egna fördelar såsom inom en marknadsprissättande relation, utan att se till ömsesidigheten men att ändå kunna urskilja sig som separat part i ett utbytessystem. I familjesfären är idén om det jämlika äktenskapet ett exempel på en sådan balansering. Idealet är att makar har samma rättigheter, tar lika mycket ansvar för barn och hushåll med lika mycket inflytande på besluten. Här förutsätts en slags underförstådd jämbördighet i ett utbyte som inte behöver vara direkt jämförbart och heller inte ske . Den fjärde typen av social relation, en auktoritetsbaserad rang- ordning, är enligt Fiske alla hierarkiska relationer som baseras på prestigefyllda egenskaper som ålder, kön, börd, rikedom, vishet och . Denna relationstyp har kännetecknat just familje- och släktrelationer. Föräldrar kontrollerar sina barn, äldre syskon har högre status än yngre, bröder bättre villkor än systrar. Vanligtvis har mannen i familjen haft större kontroll över pengar och egendom, utslagsröst i familjedispyter, ibland tilldelats rollen som bestraffare. Det är denna form av könslig rangordning, där reciproci- tetsmönstret är asymmetriskt och baseras på kön och ålder, som sedan många decennier utmanats av idealet om jämställdhet. En vanlig modell för relationer mellan parter med olika status är att den överordnade mottar mer från den underordnade än vad den senare får tillbaka. Implicit i denna typ av ojämt utbyte är att den överordnade har ansvar för att tillgodose den underordnades behov. Det är denna utbytesform som enligt och kännetecknar äktenska- pet. Mannen med sin högre status i familjen mottar mer från dem som har lägre status, medan hans del i reciprociteten består i ansvar för att tillgodose beroende familjemedlemmars behov. Rangordning efter auktoritet är oförenlig med frågan om jäm- ställdheten och dess möjliga innebörder i familjesammanhang. Men de övriga relationsformerna som Fiske urskiljer ger möjligheter till jämställdhet om än av olika slag. I ett sammanhang där familjegrup- pens intressen ses som överordnade de enskilda individernas kan jämställdheten vara stor även om den individuella autonomin är liten. I en familj där värdet hos olika transaktioner ständigt blir föremål för bedömningar och förhandlingar är autonomin hos enskilda aktörer stor, gemenskapen däremot relativt liten. transaktioner mellan två parter är genomförda står ingen i skuld till den andra. I en famij vars relationer bygger på ett balanserat givande och tagande finns en implicit ömtålighet. Den har att göra med att relationen lätt omvandlas till en asymmetrisk sådan, om nämligen den ena parten kommer i skuld till den andra utan möjlighet att återgälda (Gouldner, 1960; Fiske, 1991). Både Gouldner och framhåller betydelsen av oprecisa skuldsedlar mellan människor. Bristen på en exakt balans är en viktig bas för sociala bindningar. Om ingen part står i skuld, då är bandet mellan dem relativt bräckligt. Men om räkningen inte är reglerad, då upprätthålls relationen i kraft av tacksamhetsskuldens skugga (, 1965/1988: 222, vår översättning). Det verkar rimligt att detta har relevans i familjegrupper där så många olika typer av tjänster och gentjänster, gåvor och gengåvor ges på ett för de inblandade oöverskådligt sätt och utifrån underförstådda antaganden om att det sker över . En av förtjänsterna med Fiskes diskusssion av olika sociala rela- tioner anser vi vara att han överskrider det vanliga dikotoma tänkandet i Gemeinschafts- eller Gesellschaftsliknande uppdelningar och urskiljer jämlik balansering som en specifik form av social relation. Han tydliggör också att det vi kallat förhandlingar har olika syften och karaktär beroende på vilken typ av social relation de ingår i. De kan vara explicita med inriktning på att jämföra värdet hos det som utbytet handlar om. Förhandlingar kan också vara implicita, accepterade som medel för att uppnå likvärdighet, eller, som vid gemensamt delande, för att tillgodose ömsesidiga behov. i alla dessa förhandlingssammanhang är olika rättviseprinciper. Rättviseprinciper är relaterade till reciprocitet och utbyte i den meningen att det som byts måste betraktas som rimligt och legitimt. Belöningar, bestraffningar, pengar, gåvor, uppmärksamhet, ansvar, tid och kärlek är exempel på betydelsefulla värden som fördelas och byts inom familjer och alla dessa värden blir på ett eller annat sätt föremål för bedömningar i rättvisetermer. Principerna för sådana bedömningar varierar. Fiske hävdar att till olika relationstyper hör skilda principer för rättvisebedömningar. Den styrande rättviseprincipen i relationer karaktäriserade av gemensamt delande baseras på behov och är orienterad mot att bevara gruppgemenskapen. I marknadsprissättande relationer är det i stället proportionen mellan insats och utdelning som är styrande vid rättvisebedömningar. I den jämlikt balanserande Lojalitet, tid och pengar relationen är det likhet som är grundläggande vid rättvisebedömning- ar. Var och en skall få lika mycket oavsett insatser och behov. Principen om att den med högre rang skall få mer är i auktoritetsba- serade relationer accepterad som rättvis av inblandade parter. Ett annat sätt att närma sig dessa frågor representeras av den franske sociologen , som har utvecklat en modell för att studera rättviseargument i familjer (1989). Enligt hans uppfattning är rättvisebedömningar i grunden relationella och syftar primärt till att reproducera en särskild gruppstruktur och att befrämja gruppsam- manhållning. Följaktligen är rättviseprinciper inte grundade i fixerade förhandsuppfattningar om rättvisa utan utformas i specifika situatio- ner. Kellerhals menar liksom Fiske att rättviseprinciper varierar beroende på vilken typ av gemenskap som eftersträvas. Kellerhals antar att sammanhållningen i familjen tar sig uttryck i olika stilar, eller familjekulturer som vi föredrar att kalla dem. Med syftet att klassificiera olika familjekulturer använder han tre dimensioner, nämligen sammanhållning (cohesion), integration och regleringsprinciper. Sammanhållning karakteriserar gruppens relationer utifrån dimen- sionen individualism respektive kollektivism. I den ena extremen kännetecknas gruppen av autonoma individer, alla uppfattar sig som olika varandra, var och en har egna intressen, aktiviteter, attityder och sin egen smak. Sammanhållningen i gruppen b ygger på olikheter och på att dessa antingen kompletterar varandra eller står i motsatsställ- ning till varandra. I den andra polen är individerna lika och upplever sig som fusionerade. Här betonas konsensus, gruppens enhet gentemot omgivningen. Man har gemensamma intressen och värde- ringar, upplevelsen av vi i vår familj är stark. Integration betecknar gruppens grad av slutenhet eller öppenhet gentemot omgivningen. Den ena extremen karakteriseras av miss- tänksamhet och misstro gentemot andra som inte tillhör familjen, en självtillräcklighet, mitt hem är min borg. I den andra extremen förefaller öppenheten mot omgivningen vara ett överlevnadsvillkor. I familjen förekommer en ständig ström av vänner, besökare, fester och upptåg. Reglering handlar om hur individerna inom en familj samordnar sina handlingar och relationer. I den ena extremen är relationerna regelstyrda och följer klara normativa mönster. I den andra extremen följer samhandlingarna ett friare kommunikativt mönster, man diskuterar och argumenterar, förklarar och förhandlar. Dessa tre dimensioner kombineras till familjekulturer. I några familjer är medlemmarna autonoma och öppna inför omgivningen. Man tenderar att reglera sitt förhållande till omvärlden genom kommunikation, medan kommunikationen mellan familjegruppens medlemmar kan vara låg. Några kombinationer är svåra att föreställa sig, t.ex. autonoma individer som är slutna gentemot omgivningen. Det är också svårt att föreställa sig familjer med autonoma och hårt regelstyrda individer. Vad som i sammanhanget är viktigt att framhålla är att en viss typ av familjekultur baseras på specifika handlingsstrategier, vilka i sin tur vidmakthåller denna typ av familjekultur. Det betyder att man i familjer skapar sin egen rationalitet beträffande vad som uppfattas som rättvist och rimligt. I den empiriska forskning som Kellerhals m.fl. har bedrivit fram- går att familjernas typ av sammanhållning varierar med samhäll- sklass. Familjer i lägre klasser tenderar att ha en sammanhållning som betonar gruppens identitet snarare än individens. Överenskommelser tenderar att vara normativa snarare än kommunikativa. Den rättvise- logik som tillämpas betonar rang, status och egendom snarare än faktiska bidrag i form av prestationer och nyttigheter. Medlemmarnas anspråksnivå har större betydelse än tänkande i kostnads- och nyttotermer. Man fattar snabba beslut om fördelning av resurser men tillfredsställelsen med dessa beslut är sällan hög. Familjer i de högre klasserna kännetecknas av att sammanhåll- ningen betonar individernas autonomi. Förhandlingar tenderar att vara kommunikativa. De rättviseprinciper som tillämpas betonar antingen kontraktstänkande eller kontextuell bedömning, dvs. sammanhanget och situationen får avgöra. Kostnads- och nyttokal- kyler spelar en större roll. Vidare använder man sig gärna av externa kriterier för att bedöma handlingar. Personens egen insats bedöms efter individuella förutsättningar. Status och kategoritänkande har mindre utrymme vid bedömningar av individernas insatser. Gemenskapen i en familjekrets består också i att hitta en lämplig avgränsning mellan autonomi och beroende. En mycket låg grad av sammanhållning och integration ger stora svårigheter att upprätthålla en gruppbildning överhuvudtaget, medan en mycket hög grad av sammanhållning och integration ger föga utrymme för autonomi. Kellerhals fann också i sina studier att kvinnor och män i familjer hade olika syn på familjegemenskap och värderingar av rättvisa. Kvinnorna tenderade mer att se till gruppens bästa medan män oftare tenderade att se till individuella behov. Förhållandet mellan individuella behov och gemenskapsbehov har varit ett centralt tema i forskning om etik och social mognad ur ett könsperspektiv (1982; 1988a och b). Hon skiljer mellan två moraliska principer, rättviselogik (equality ethic) respektive omsorgsetik (care ethic). Rättighetsetik innebär att man bedömer relationer i termer av likhet, att man vill balansera efter Lojalitet, tid och pengar skalor eller grader av rättvisa. Med en rättviselogik uppfattas förtryck och ojämlikhet som ett moraliskt problem man försöker hantera. Omsorgsetik innebär att man eftersträvar att bry sig om andra, att vara lyhörd och engagerad i andras problem och behov. Med en om- sorgsetisk utgångspunkt är avståndstagande och övergivande – det Gilligan kallar disconnection – en moralisk hållning som står i motsatsställning till att vara uppmärksam och responsiv. På grundval av flera empiriska studier drar Gilligan slutsatsen att alla relationer inrymmer båda typer av moraliska överväganden, men att i de flesta fall någon princip dominerar över den andra. Hon hävdar utifrån sina empiriska studier att kvinnor i något högre grad står för omsorgsetik, medan män oftare tillämpar rättighetsetik i beslutssituationer, men att skillnaderna mellan könen inte är skarpa. I Gilligans resonemang om omsorgsetik är ansvarsbegreppet centralt. Hon talar i sammanhanget om commitment, ett ord som svenska språket saknar en adekvat term för. Det ord som ligger närmast är lojalitet vilket uttrycker att man har åtagit sig att göra något för någon, att det finns en speciell bindning kanske för att det finns en skuld att återgälda. Gilligan skiljer mellan två typer av lojaliteter, commitments to obligation och responsiveness in relationships. Det förra innebär att man åtar sig ett ansvar och sedan håller fast vid detta, att man har ingått ett slags kontrakt, som man sedan känner sig moraliskt förpliktigad att infria. Med Gilligans terminologi är man då inblandad i ett handlingsmönster, som innebär att man återgäldar handlingar och detta återgäldande är grundat i föreställningar om förpliktelser knutna till roller. Förpliktelser har ett inslag av tvång. Det senare begreppet, responsiveness in relations- hips, kan närmast översättas med att vara lyhörd. Det innebär att individen själv tar initiativ för att bli medveten om andras behov eller problem och sedan svarar på upplevelsen av dessa behov. Här handlar det om att kunna lyssna till den andre men också att vara lyhörd för egna behov och beredd att förhandla sig fram till en lösning på problem som berör båda parter. Handlingar ses då i ett perspektiv av ömsesidigt beroende. 2.5Jämställdhet, makt och reciprocitet – en kort sammanfattning I det föregående har vi lyft fram teoretiska utgångspunkter, som vi bedömer vara intressanta att förena och vidareutveckla i en analys av hur män och kvinnor hanterar familjerelationer, makt och jämställd- het. Vi har presenterat feministiska teorier som pekar mot att den västerländska familjen som social institution är baserad på en patriarkal struktur. Denna struktur undermineras när kvinnor och män formellt och ideologiskt blir mer jämställda par. Kulturellt har emellertid patriarkala mönster visat sig återskapas genom många subtila mekanismer, bl.a. genom generella samhälleliga normer om förpliktelser, ansvar och lojaliteter som familjemedlemmar har gentemot varandra. Vi har emellertid velat betona att familjeförpliktelser i dagens familjer inte har karaktären av pliktnormer, i form av till exempel givna åtaganden kvinnor har såsom hustrur, mödrar och döttrar, utan att familjerelationer snarare har karaktär av lojalitet, något som formas inom ramen för ett frivilligt partnerskap. Kvinnor väljer (åtminstone i teorin) att vara responsiva i sina relationer, dvs. lyhörda för behov, enligt Gilligans benämning. Detta gäller emellertid inte bara kvinnor utan också i ökad utsträckning män. Familjer (äktenskap) är sociala institutioner vars meningsinnehåll skapas och omskapas i förhandlingar. Genom att hänvisa till Fiskes typologier för social gemenskap och Kellerhals dimensioner för analys av familjekulter har vi ett analytiskt redskap för att analysera hur olika förhandlingar kan förstås. Med utgångspunkt i de teoretiska resonemang som vi fört ovan skall vi fortsättningsvis problematisera symmetri i moderna parförhållanden. Symmetri och jämställdhet i moderna parförhållanden är ett uttryckt ideal både på ett samhälleligt plan och på ett interpersonellt plan. Trots det stora intresset för jämställdhet mellan makar finner vi mer sällan analyser av vad jämställda familjerelationer kan innebära i praktiken. Den praktiska innebörden av symmetri, balans, jämställdhet på familjenivå har inte problematiserats i feministisk litteratur i särskilt stor omfattning, särskilt inte på familjenivå. På en samhällelig nivå har innebörden av jämställdhet kommit att handla om att villkoren för män och kvinnor skall vara lika på arbetsmarknad och i politiken.