sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Självklart tar den språkliga variationen i sig inte hänsyn t ill var gränserna mellan administrativa enheter går, men inte så sällan har sådana gränser haft betydelse för vilka grupper av människor som haft tät kontak t respektive saknat kontakt med varandra och därigenom påverka t Bilaga 3 SOU 1997:192 utvecklingen av särskilda språkformer i de olika områdena (jfr nedan) . Språkvetenskapligt grundade dialektindelningar tar hänsyn till hur språkliga enheter varierar, t ex var gränsen mellan områden med en sorts uttal av /r/ och områden med ett annat uttal av samma språkljud. Dialekterna förutsätts traditionellt inom dialektologin ha utvecklats ur en tidigare mer enhetlig språkform. I fråga om svenskan antas vår a dialekter ha utvecklats "ur det gemensamma tungomålet före vikingati - den, urnordiskan" (Wessén, 1967: 10). Att en sådan enhetlig språkform splittrats i grenar som utvecklats i olika riktning menar man beror på att olika grupper av talare har haft bristande kontakt med varandra pga naturhinder (bergskedjor, ogenomträngliga skogar etc) eller sociala hinder (gränser mellan stater, fiendskap mellan grupper etc). Eftersom språk ständigt utvecklas och anpassas till den sociala situation i vilken de fungerar, resulterar avsaknaden av täta kontakter med tiden i att de olika grupperna som talar språket i fråga utvecklar detta språk i olika riktningar. Dialekter är alltså språkformer som har stora språkstrukturella likheter med varandra men som skiljer sig åt i olika dimensioner. Skillnaderna kan avse uttal (t ex olika satsmelodi och ordaccentmönster och olika sätt att uttala vissa språkljud), morfologi ("samma" ord kan ha olika böjningsformer, i svenskan t ex hållde [i många dialekter], höllt [i vissa stadsmål], höll [standardspråket]), syntax eller ordförråd. Ett försök att finna ett mått på avståndet mellan varieteter utgör den s k lexikostatis- tiska metoden, enligt vilken statistiska jämförelser mellan ordförråden i två varieteter företas. Inom den s k glottokronologin har lexikostatistik använts för att bedöma hur två varieteter varit skilda frå n varandra. Dessa metoder har emellertid blivit starkt kritiserade. Dels innebär begränsningen till ordförrådet att man inte får en tillförlitli g bedömning av avståndet; metoden skulle behöva kompletteras me d analyser av likheter och skillnader också t ex i grammatisk strukturering. Dels förutsätts, i fråga om glottokronologin, att varieteterna utvecklat s helt isolerade från varandra, vilket nästan aldrig är fallet. För en diskus- sion av dessa metoder, se t ex Wurm (1982). Under inflytande av ökade kommunikationer och allmänt störr e rörlighet bland befolkningarna har dialekterna i västvärlden under detta århundrade varit utsatta för en utjämning och anpassning till standards - pråken. I svenskan talar man om fyra olika normnivåer (, 1995: 479): lokal eller genuin dialekt, regional eller utjämnad dialekt, regionalt standardspråk, neutralt standardspråk. De genuina dialekterna (folkmålen, landsmålen) är landsbygdens språkvarieteter, i vårt medvetande särskilt så som de talas av de äldsta medborgarna. De svenska genuina dialekterna brukar delas upp i sydvenska mål (, , södra oc h södra ), götamål (, , norra nd, norra och sydvästra ; är gränsområde till norska mål, och västra hör också delvis till götamåls om- rådet), sveamål (, , södra , sydöstr a , östra , norra och östra ; gränsom - råden mot götamålen utgörs av övriga , , stora delar av och nordöstra , där blandformer förekommer), norrländska mål (kustlandet fr o m norra t o m samt ; och vissa delarna av har folkmål so m snarare är av norsk än av svensk typ), östsvenska mål (det svensktalande inklusive och svenskbygder i ) samt gotländska mål () (Wessén, 1967). Regionala eller utjämnade dialekter ä r likartade över större områden och har anpassats i viss grad mot standards- pråket som de innehåller dialektala särdrag både i uttal , grammatik och ordförråd. Regionalt standardspråk varierar främst i uttalet, medan det har samma ordböjning, syntax och ordförråd som det neutrala standardspråket. Det är viktigt att påpeka att den dialektala/regionala variationen samverkar med social variation. Således används de mest utpräglad e dialektformerna mer i lägre socialgrupper än i högre. Den sociolektal a variationen inom varje givet dialektområde är således påtaglig. Dialektal variation samverkar också med åldersmässig variation (äldre använde r mer dialektala former än yngre) och könsvariation (män använder oftast mer dialektala former än kvinnor). En särställning intar stadsmålen i förhållande till de genuina dialekterna. Pga den större rörligheten i städerna har stadsmålen varit mera heterogena än landsbygdsdialekterna. Drag i språket hos inflyttande från andr a dialektområden har tagits upp som utjämningen i riktning mot standardspråket varit mer påtaglig och tidigare här. Stadsmålen kan se s som mellanformer mellan landsbygdens dialekt och standardspråket (, 1995: 186). De uppvisar i de större städerna, särskilt Götebor g och , drag av intern variation och snabba förändringar (fö r , se Kotsinas, 1995: 267ff). Stadsmålen kallas nog så oft a också för dialekter, som t ex när man talar om göteborgsdialekten. Enligt den beskrivning av den språkliga variationen inom ett språkområ - de som vi nu redovisat står dialekt i motsättning till standardspråk. I et t annat bruk av termerna, som också är baserat på språkstrukturell a förhålla nden, har bruket av termen dialekt ett betydligt vidare omfång. (1985: 19) t ex definierar dialekt på följande sätt: "En dialekt är en varietet av ett språk som skiljer sig från andra varieteter med avseende på ordförråd, grammatik och uttal." Här benämns alltså alla urskiljbar a språkformer dialekter, och kopplingen till geografiska områden är int e den enda indelningsgrunden. Detta innebär att även standardspråket ä r en av språkets dialekter, liksom stadsmålen och de varieteter som är knutna till olika sociala grupper, dvs sociala dialekter eller sociolekter. I inledningen var vi inne på att ömsesidig förståelighet var ett kriterium som använts för att avgöra om två varieteter skulle betraktas som två olika språk eller två dialekter av samma språk. Detta kriterium är särskil t relevant vid beskrivning av språkförhållandena i tidigare outforskad e språkområden. Den enorma språkliga variation som kan förekomma i flerspråkiga samhällen, som t ex eller stora delar av , gör det högst rimligt att ställa sig frågan vad som är olika språk och vad som är dialekter av samma språk. Om talare av två varieteter kan begripa varandra när de talar sina resp varieteter skulle dessa vara dialekter av samma språk, annars skulle de vara olika språk. Det finns ett anta l problem med detta kriterium. (1980: 35ff) nämner fyra sådan a problem. Det första problemet är att varieteter som är ömsesidig t förståeliga ibland kallas för språk (svenska/norska) snarare än dialekter, medan varieteter som inte är ömsesidigt begripliga ibland kallas fö r dialekter (olika kinesiska dialekter, som kantonesiska och mandarin). Ett annat problem är att det finns grader av ömsesidig förståelse, det är inte frågan om antingen eller. Genomsnittssvensken förstår t ex norska , eller de flesta varieteter av norska, tämligen bra, danska sämre, oc h isländska inte alls, eller kanske några enstaka ord. Frågan är då hur god förståelsen ska vara för att man ska kalla två varieteter för dialekter och hur dålig för att två varieteter ska vara olik a språk. Varje sådan gräns för när man kan säga att förståeligheten är för dålig för att två varieteter ska betraktas som språk snarare än dialekter blir godtycklig. Fö r det tredje är ömsesidig förståelighet en fråga om ett kontinuum i övergånge n från en språklig varietet till en annan. Ett typiskt mönster är att av tre angränsande varieteter, A, B och C, så fö rstår talare av A och B varandra, och talare av B och C likaså, men inte nödvändigtvis talare av A och C. Om A och B är dialekter av samma språk och B och C också är dialekter av samma språk, så följer att även A och C är dialekter a v samma språk, trots att dessa två inte är ömsesidigt förståeliga. Kriterie t ömsesidig förståelighet skulle alltså strikt använt ge det paradoxal a resultatet att A var ett annat språk än B om det sågs utifrån C:s synvinkel och samma språk som B om det sågs utifrån B:s egen synvinkel. Det fjärde problemet formulerar så att ömsesidig förståelighet inte är en relation mellan språkliga varieteter utan mellan människo r (ibid.: 36). Det är människor som förstår - eller inte förstår - vad andr a människor säger. Detta betyder t ex att om de språkstrukturella skillnader- na mellan två varieteter är relativt sett större, så måste de taland e anstränga sig mera för att förstå varandra. Detta betyder att en komponen t av vilja eller motivation finns med i sammanhanget. förstå eligheten är alltså beroende av om en given talare är så motivera d att förstå en annan talare att han/hon verkligen är beredd att anstränga sig i den utsträckning som krävs. Erfarenhet spelar också stor roll. En person som är van vid att lyssna på en annan språklig varietet än sin egen lär sig att förstå den, ibland även om den skiljer sig starkt frå n den egna varieteten. Sydsvenskar är ofta bättre än svenskar från andr a delar av landet på att förstå danska. Sydsvenskar har ofta också störr e erfarenhet av att höra danska än andra svenskar. Slutligen innebär allt detta att ömsesidig förståelighet inte nödvändigtvi s är reciprok. Det kan mycket väl vara så att talare av varietet A förstå r talare av varietet B tämligen bra, medan talare av varietet B nästan int e alls förs tår A-talarna. Typiskt är det t ex så att dialekttalare förstå r standardspråkstalare bättre än tvärtom. Ett annat exempel gäller de n ömsesidiga förståel igheten mellan de nordiska språken. Undersökningar har visat att denna inte alls är reciprok. Danskar förstår svenska bättre än svenskar förstår danska, norrmän förstår svenska bättre än svenska r förstår norska, norrmän förstår danska bättre än danskar förstår norsk a (Maurud, 1976: 141). Norrmännen förstår således g rannspråken bäst och svenskarna sämst. Ett vanligt sätt att se på dialekter är att de är varieteter som är knutna till samma standardspråk. Den viktigaste komponenten i språkstandardisering är utvecklandet av en skriftspråksnorm. Därför kan man säga att varieteter som är kopplade till samma skriftspråk är dialekter av det språk so m speglas i detta skriftspråk. Flera av de exempel som vi berört tidigare frå n andra delar av världen kan förstås inom denna användning av termerna. Mandarin och kantonesiska är sinsemellan obegripliga, men de skrivs på samma sätt. Att det går att skriva två varieteter som inte har samma eller ens liknande uttal, grammatik och ordförråd på samma sätt beror förstås på att den kinesiska skriften är logografisk, dvs varje ord eller ordelement skrivs med ett särskilt tecken, och då spelar det ingen roll hur ordet eller elementet låter (fast i vissa av de kinesiska tecknen förekommer s k ljudangivare). Att de olika arabisktalande ländernas varieteter kallas för dialekter bero r också på att ett och samma skriftspråk, det klassiska arabiska skriftsprå- ket, används över hela området. Detta har som följd att det oftast ä r mycket stor skillnad mellan de talade varieteterna och skriften, vilket bl a innebär speciella svårigheter vid barns läs- och skrivinlärning i dess a språkområden. Olika språks standardiserade former har olika bakgrund. Vissa har varit standardiserade , andra har relativt sent utvecklat I de europeiska språken speglas detta ofta i språkens ortografier. Språk med tidigt standardiserade ortografier har ofta en stavning som speglar utvecklingsstadier långt tillbaka i tiden, från vilka det moderna talade språket skiljer sig starkt. Engelskan är ett sådan t exempel. Den nutida stavningen har inte förändrats mycket och i stor utsträckning finns stavningskonventioner kvar som följdes redan i fornengelskan () (, 1991: 508). Språk vars ortografier standardiserats har ortografier som i stor utsträckning väl speglar det nutida uttalet. Detta gäller t ex finskan. Att dialekter är förbundna med varandra genom ett gemensam t skriftspråk stämmer som vi var inne på i inledningen . Som v i nämnde där är samiska ett exempel. Man talar i all mänhet om ett samiskt språk med ett antal dialekter, varav vissa inte är ömsesidigt förståeliga . Men här är det inte så att det samiska språket har ett skriftspråk som de olika dialekterna är knutna till. Tvärtom ä r det huvuddialekterna som har standardiserats med olika skriftspråk. Nord-, lule- och sydsamiska (de huvuddialekter som förekommer i och och i fråga o m nordsamiskan också i ) har sålunda olika skriftspråk. Dessuto m förek ommer ytterligare tre skriftspråk för varieteter som talas i Finlan d och , enare-, skolt- och kindinsamiska (, 1995: 229). Å andra sidan kan man säga att det är konventionen som gör att de olik a samiska varieteterna kallas för olika dialekter. Vissa av dem skulle lik a gärna kunna kallas för olika språk; avståndet mellan nordsamiska oc h sydsamiska har bedömts vara lika stort som mellan norska och isländska (NOU, 1985: 14). Ett intressant exempel som vi också kort berörde i inledningen ä r serbokroatiska. När serbokroatiska var officiellt språk i f d Jugoslavie n betonades enheten. Serbokroatiska var ett språk med olika varieteter eller dialekter, där serbiska och kroatiska hörde till var sin huv uddialektgrupp. Kriteriet ömsesidig förståelighet skulle innebära att serbiska och kroatiska inte var två språk utan snarare två dialekter, eftersom talare av dess a varieteter förstår varandra. Många talare hävdade emellertid att det va r frågan om två språk, kroatiska och serbiska. Enheten betonades normalt mer från vissa grupperingar än andra. Typiskt hävdade s från serbiskt håll att det var frågan om ett språk, vilket innebar ett stöd för serbis k hegemoni, medan man från kroatiskt håll betonade att det var två språk, eftersom de talades av befolkningsgrupper med olika etnisk och religiös bakgrund (Wardhaugh, 1992: 27, 36). Att de två varieteterna skulle betraktas som två olika språk kunde stödjas med att de faktisk har olik a skriftspråk. Kroatiska skrivs med latinskt alfabet och serbiska med kyrilliskt. Efter delningen av f d har situationen förändrat s starkt. Kroatiska och serbiska är knutna som officiella språk till resp Jugoslaviska Federationen, och en särskild varietet av det som SOU 1997:192 Bilaga 3 tidigare kallades serbokroatiska används i Bosnien. Bosniens varietet hör till samma huvuddialektgrupp som kroatiskan, men eftersom den har en viss särutveckling främst i ordförrådet, har man börjat kalla denna varietet för bosniska, också ett särskilt språk. Serbokroatiska som ett enhetlig t språk har upphört att existera. Det finns som antytts tecken på att d e nuvarande officiella varieteterna utvecklas åt olika håll, särskilt i ordförråde t, och att skillnaderna medvetet betonas. Detta är i sin tur ett exempel på hur varieteter som talas i olika länder brukar betraktas so m språk, medan varieteter som talas inom ett och samma land ses som dialekter (, 1995: 377). Ytterligare ett näraliggande men mycket speciellt exempel bör vi peka på här. I förekommer som bekant två standa rdiserade varieteter av norska, bokmål och nynorska. Dessa två varieteter kallas i linje me d diskussionen i detta avsnitt för olika språk, trots att de är ömsesidig t förståelig a och trots att de förekommer i samma land. Vad det alltså ä r frågan om här är den stora prestige som det lig ger i att ha ett standardise- rat skriftspråk. Detta upphöjer de två varieteterna till olika språk. Men de t är inte bara frågan om det, utan fallet berör också den starka kopplingen till identitetsfrågor, vilket speglats i det som kallats för den norsk a språkstriden (jfr t ex Vaagland, 1982). Eftersom förekomsten av standardisering är ett viktigt kr iterium för vad som betraktas som ett språk, ska vi diskutera vad standardisering bestå r i lite mer ingående. Ett språk sägs vara standardiserat om det ha r kodifierade normer som talarna av språket i någon utsträckning ha r accepterat. Om undervisning förekommer i och på språket är det dess a normer som används. Kodifieringen manifesteras i grammatikor som beskriver språkets uppbyggnad (deskriptiva grammatikor) eller grammati- kor som uttalat föreskriver hur man bör uttrycka sig på språket (preskripti - va grammatikor). blir grammatikor och ordböcker som inte frå n början vara avsedda för normerande b ruk den standard som skriftspråket håller sig till. Vidare kan det vara fråga om skrivregler, men också förekomsten av litteratur skriven på språket i fråga. Språkstandardisering är en process i olika steg där vissa steg av i början av standardiseringsprocessen, medan andra steg sedan ständig t pågår i språkvårdsarbetet. I följande figur från (1966/72: 110 ) belyses olika aspekter på standardiseringsprocessen: Det först a steget, selektion, innebär att välja den språkform som ska utgöra basen för det standardiserade språket i ett land eller, mer ge nerellt, i en politisk-administrativ enhet. Ofta är det den varietet som talas i områdets eller landets politiskt-administrativa centrum som väljs. Vi har redan berört hur det franska standardspråket utvecklats på basis av talade språk. Detsamma gäller för det svenska standardspråket som tog utgångspunkt i det talade högstatusspråk so m utvecklats i (, 1995: 473). De norska standardspråken har en annan och ovanlig bakgrund. För e 1800-talets mitt användes danska som skriftspråk i pga att var i union med . Den skrivna danskan uttalades emellertid vid uppläsning enligt norska uttalsvanor och påverkade allmänt det bildad e norska talspråket. Detta språk blev förknippat med landets sydostlig a administrativa centrum (nuvarande ) och spreds sedan därifrån på normalt sätt till övriga delar av landet. Detta språk, det s k bokmålet, har och under 1900- talet fått en mer norsk karaktär, så att det numera är tämligen avlägset frå n det danska skriftspråket. uppstod en reaktion mot det danska inflytandet i det norska standardspråket och det ställdes krav på ett standardsprå k som tydligare skulle spegla norska språkförhållanden. För detta ändamål utarbetades, i princip av en enskild person, , grunden till ett norskt standardspråk att användas i skriven och talad form. Detta språ k baserades på ett brett spektrum av norska dialekter, främst västnorska. Det kom att kallas nynorska. Det ovanliga med detta språk är alltså att det är en artificiell skapelse med drag från många olika dialekter snarare än en utveckling och standardisering av ett utvalt enskilt dialektunderlag. Ett stortingsbeslut jämställde bokmål och nynorska som officiella språ k i (Vaagland, 1982: 18). Kodifiering innebär att den valda formen måste dokumenteras elle r beskrivas. arbete med nynorskan, formulerat i grammatik och ordbok, är ett bra exempel. Som framgår av figuren ovan är selektion en samhällsfråga, det är frågan om ett medvetet eller omedvetet framhävand e av en viss eller vissa språkformer. Vilka varieteter som kan väljas ä r beroende av den sociala dynamiken i samhället. Kodifiereing däremot är en språkfråga. Detta arbete måste utföras av personer som är professionel - la på språk, som kan analysera och beskriva språks grammatik, uttal och ordförråd. I flera länder finns officiella språkvårdsorgan som kontinuerligt arbetar med språkets standardiserade form. I har vi flera språkvå rdsorgan som , som bl a ger ut normerande ordlistor och håller på att framställa en modern svens k grammatik, , som bl a i sitt häfte med skrivregler ger råd om formella aspekter på användn ingen av skriftspråket, Tekniska nomenklaturcentralen, som tar ställning till och försöker påverka bruket av teknisk terminologi m fl organ. De övriga två stegen i standardiseringsprocessen, acceptans och elaborering, samverkar med varandra. Elaborering innebär att den kodifierade språkformen används i olika sammanhang, i officiell a dokument, i religiös och vetenskaplig litteratur, i pressen, i skolundervis- ningen osv. Genom denna användning ställs språket inför krav att i sit t ordförråd och i sin struktur bli ett smid igt instrument for kommunikation och kognition om de områden i vilka språket används. Acceptans har att göra med nödvändigheten av att befolkningen vill använda det standardi- serade språket enligt den kodifiering som språkvetare föresl år. Acceptans är således en samhällsfråga. Graden av acceptans bestämmer vilken roll språket i fråga får i samhället. Talarnas attityder till den egna varieteten Det har framgått av ovanstående att vad som kallas för språk och vad so m kallas för dialekter ofta har att göra med hur talarna själva uppfattar si n egen grupp och sin egen varietet i förhållande till de varieteter som finns i omgivningen. Vad frågan gäller är hur de uppfattar si n etnicitet. "Det är här det 'subjektiva' perspektivet är användbart. En etnisk grupp består av individer som uppfattar sig själva som en avskild grupp ... förenad genom känslomässiga band" , 1985: 8). När en befolkning splittras i olika grupper, t ex genom politisk gränsdragning inom ett område, ka n grupperna med tiden få så olika livserfarenheter att de känner sig so m olika folk. Ett intressant exempel utgör delningen av i Öst- och , som faktiskt också innebar delvis olika språklig utveck ling. Ett annat exempel är Elsass, där befolkningen anser att de talar "elsassis- ka" snarare än tyska (Hansegård, 1988: 309). Motsatsen förekommer också, t ex när grupper eller enskilda, särski lt ur majoriteten, uppfattar att det inte finns några markerade språkskillnader. Hansegård har på samma ställe ett intressant exempel på detta, där ha n redogör för hur uttalade sig om att rätoromanskan (som är ett av ' officiella språk) egentligen var en dialekt av italienska. Det är ur känslan av etnisk avskildhet och särskildhet som medveten - heten om det egna språket som viktig kulturbärare växer fram, likso m viljan att odla och utveckla detta språk mot ett fungerande standardiserat språk. På motsvarande sätt påverkar graden av standardisering, och den status språket därmed uppnått, styrkan i den etniska identiteten, vilke t illustreras av den etniska medvetenheten hos sådana minoriteter som har långa skriftspråkstraditioner, t ex katalanerna. Olika varieteters status har ofta haft påtagliga konsekvenser. Dialektta- lande har särskilt under tidigare skeden ibland betraktat sina varieteter som degenererade till skillnad från det "riktiga" standardspråket. sådant synsätt kommer förstås inte ursprungligen från dialekttalarn a själva, utan emanerar från dem som talar standardvarieteten. Pga att den dominerande gruppen ofta har hegemoni på vilka uppfattningar som betraktas som riktiga i ett samhälle (jfr Phillipson, 1992), överför s attityder från standardspråkstalande till dialekttalande. Det är i de n process som leder till stigmatisering av befolkningsgrupper som också stigmatisering av deras språk uppstår. Vi har sett att en viktig komponent i vad som anses vara språk och vad som anses vara dialekter har att göra med i vilken utsträckning språkliga varieteter talas i olika länder eller i olika administrativa enheter. Detta kriterium samverkar med språkstrukturell skillnad, och normerna blir olika i olika sammanhang. Jag nämnde ovan exemplet med tyska i och Österr ike. Varieteterna talas i olika länder men har ansetts vara tillräckligt lika varandra för att man ska säga att de hör till samm a språk. Om vi å andra sidan tar färöiska och isländska i förhållande til l danska så har det bl a pga de stora språkstrukturella skillnaderna aldri g varit tal om att kalla dessa för danska dialekter, trots att både och varit respektive är under den danska kronan. Officiella standardiserade språk utvecklas ofta inom stater. Centrala varieteter i dessa stater har som nämnts ovan i allmänhet bildat grunden för det som har kommit att kallas för sp råk.