sou · GLB3149 · 1998-01-01 00:00:00 — Enligt HELCOM:s rapport om miljötillståndet i har tillförseln av fosfor minskad betydligt . Vad gäller tillförseln av kväve så kan man emellertid inte se några entydi- ga trender. Den minskade tillförseln avspeglas emellertid inte i koncentra- tionerna av närsalter som uppmätts i havsvattnet. Eutrofieringseffek- terna har dock minskat i vissa kustområden där tillförseln minskat I det öppna havet har man emellertid inte kunnat konstatera några sådana positiva förändringar. beslöt 1988 att utsläppen av närsalter skulle minskas betydligt, i storleksordningen , . I den rapport som lade fram inför regeringschefskonferensen om som hölls , konstateras att man trots omfattande insatser inte lyckats uppnå mål- sättningen. Svårnedbrytbara organiska föroreningar, POPs Svårnedbrytbara organiska föroreningar, POPs, har spritts i den miljö från en rad olika källor däribland olika in- dustriutsläpp, kommunalt avloppsvatten, jord- och skogsbruk, trafik och energiproduktion samt via nedfall från luften av ämnen som DDT och PCB DDT och PCB har tillsammans med kvicksilver förorsakat om- fattande skador på bl.a. sälar, örnar och sjöfågel (t.ex. sillgrisslor) i . har förbjudit användningen av ämnen som DDT, PCB och PCT i . Man har också lagt fast ambi- tionen att tillförseln av farliga ämnen skall upphöra . Mål- sättningen är att koncentrationerna i miljön skall minskas till nära bakgrundsnivåerna för naturligt förekommande ämnen och till nästan noll för av människan tillverkade ämnen. Tack vare åtgärderna har halterna av dessa miljögifter börjat minska i . Nedgången ligger nära den målsättning om en minskning som lades fast i HELCOM:s minister- deklaration . Åtgärderna har lett till att populationerna av gråsäl och havsörn nu åter börjat öka i . Man beräknar att det finns cirka 5 300 gråsälar i . För havsörn har utvecklingen också varit mycket positiv. Fortplantningsförmågan ligger nu mycket nära den normala och antalet örnar är nu tillbaka till vad som kan anses vara normalt. Olika tungmetaller tillförs den miljön från en rad källor. De viktigaste är industriutsläpp, jordbruket, otillräckligt behandlat kom- munalt avloppsvatten, trafik och energiproduktion, nedfall från luften av metaller samt läckage av metaller från jordar som drabbats av för- surning. Det finns ingen enhetlig bild av utvecklingen av tungme- tallhalterna den miljön. Den enda säkra trenden är att tillför- seln av bly minskat som en följd av införande och ökat utnyttjande av blyfri bensin i många av länderna kring och i som helhet. Olja och oförbrända kolväten (PAH) Olja och oljeprodukter släpps ut i havet från en rad källor på land och till havs. Sådana källor är kommunernas dagvattensystem och utsläpp som kommer från fordon, maskiner, spill vid tankställen och garage m.m. Andra källor är hantering av olja och oljeprodukter vid oljeter- minaler som ger upphov till spill som också tillförs dagvattennätet, nedfall från luften av olja, oljeprodukter och kolväten från ofullstän- dig förbränning av fossila bränslen samt utsläpp av olja och oljehal- tigt avfall från fartyg. Enligt HELCOM:s beräkningar tillförs havsområdena kring Sve- rige mellan 20 000 och olja eller kolväten som härrör från olja. Tillförseln från landbaserade källor via floder, dag- vatten eller via atmosfären dominerar och svarar för mer än 90 pro- cent av den totala tillförseln. Effekterna av stora oljeutsläpp vid olyckor eller andra typer av utsläpp är väl kända. De långsiktiga effekterna av låga koncentratio- ner av olja i är emellertid otillräckligt kända. Det är emel- lertid känt att små mängder olja på havsbottnen eller i sedimenten kan förorsaka allvarliga effekter på bottenlevande djur och mikroorganis- mer. Fiskägg och fiskyngel är också mycket känsliga för oljans gifti- ga beståndsdelar. Frågan om effekterna av tillförsel av oförbrända kolväten, fram- för allt via utsläppen av avgaser från tvåtakts utombordsmotorer un- der vattenytan, har aktualiserats . Man har beräknat att som helhet tillförs mellan 30 och oförbrända kolväten på detta sätt. Det som också är allvarligt är att ut- släppen till allra största delen sker under de då aktiviteten i de ekosystemen är som störst. 3.4Miljötillståndet i länderna i Svaveldioxid och partiklar (sot och industriellt stoft) var tidigare det kanske främsta miljöproblemet i ett antal industriområden, framförallt i södra , nordvästra och södra . Fö- re 1990 uppskattar man att av storstäderna i östra ropa uppvisade halter över WHO:s gränsvärden. Avsevärda förbätt- ringar har emellertid uppnåtts . Även om halterna av svaveldioxid, bly och partiklar i städerna har gått ner i hela har de större tätorterna i länderna i i allmänhet fortfarande sämre luftkvalitet än motsva- rande områden inom EU. Detta gäller speciellt för svaveldioxid, par- tiklar och bly. För andra föroreningar av betydelse för hälsan och för vilka data föreligger är inte situationen sämre i kandidatländerna jäm- fört med EU. Det är sannolikt snarare så att halterna av kvävedioxid är något högre inom EU till följd av den mer omfattande biltrafiken. I de central- och östeuropeiska länderna omfattar försurningsproble- men framför allt markförsurning och skador på skog. Skadorna är de mest omfattande i hela och är koncentrerade till områden med stor kolförbränning och därmed stora svavelutsläpp, främst i den s k svarta triangeln i södra delen av tidigare , norra , och södra . De kritiska belastningsgränserna över- skrids och det sura nedfallet anses vara en av de viktigaste orsakerna till skogsskador och i vissa områden till skogsdöd. Den senaste rap- porten om skogstillståndet i visar dock på en förbättring Svårnedbrytbara organiska ämnen och metaller Det saknas ett samlat underlag för att göra bedömningar av situatio- nen som helhet för metaller och svårnedbrytbara organiska ämnen i kandidatländerna, liksom i EU-länderna. Helt klart förekommer s.k. hot spots, där problemen är mycket allvarliga. ningen är emellertid inte känd. Inte heller finns tillräckligt underlag för att bedöma de olika föroreningskällornas betydelse. Kärn- och strålskyddssäkerhet samt icke-spridning av kärnva- pen Miljöpåverkan av kärnkraftproduktion sker genom kontrollerade ut- släpp av radioaktiva ämnen under normaldrift eller genom okontrolle- rade utsläpp i samband med olyckor. Utsläpp under normaldrift i kandidatländerna har liten miljöpåverkan. Inom EU finns ge- mensamma uppfattningar om hur kärnsäkerhet skall främjas och ut- vecklas, om hur dess nivåer skall mätas, samt om var rimliga band av säkerhetsnivåer skall ligga. I kandidatländerna är dessa nivåer lägre än i EU:s nuvarande medlemsländer. Hantering av radioaktivt avfall sker i anläggningar som i princip inte skiljer sig från anläggningar för andra steg i kärnbränslecykeln. I en anläggning för hantering eller lagring av radioaktivt avfall är ris- kerna för spridning av radioaktivitet mindre än i ett kärnkraftverk. Anläggningen för lagring av radioaktivt avfall skiljer sig dock från andra anläggningar därigenom att den skall fylla sin funktion under mycket långa tidsrymder. Omhändertagandet av radioaktivt avfall är ett stort problem i kandidatländerna. Hälso- och sjukvården kräver, speciellt i de baltiska länderna, stora investeringar. Utifrån strålskyddssynpunkt behöver hälso- och miljömedvetandet höjas på alla områden som joniserande och icke joniserande strålning. 4Anpassning och tillämpning av EU:s miljölagstiftning 4.1Kandidatländernas lagstiftning och behov av anpassning till de vikti- gaste EU-direktiven. 4.1.1Inledning och generella frågor Flertalet av kandidatländerna hade redan under det tidigare central- planerade kommunistiska samhällssystemet åtminstone på papperet en omfattande miljölagstiftning. Lagstiftningen baserades ofta på miljökvalitetsstandards medan direkta emissionskrav på enskilda an- läggningar eller typer av anläggningar var mera sällsynta. Dessa ofta mycket strikta gränsvärden t.ex. inom luftvårdsområdet, överskreds ofta utan att några effektiva åtgärder vidtogs. Det fanns heller inga administrativa strukturer som på ett effektivt sätt kunde se till att gränsvärden och utsläppskrav inte överskreds. Att ställa upp strikta miljökrav var också ett sätt på vilket man kunde ta in miljöavgifter, även om inbetalningarna från industrier och andra anläggningar ofta uteblev. Ett undantag utgör naturvårdsområdet. Samtliga kandidatländer hade upprättat omfattande system av skyddade områden. De kandidatländer som tidigare ingick i hade egen lagstiftning inom områdena kärnkraft, strålskydd och nukleär icke spridning. Sådana lagar har därför införts först eller håller, i några fall, på att utarbetas. De tidigare självständiga staterna bland kandidatländerna hade egen fullständig lagstiftning, som moderniserats efter behov. Ny miljölagstiftning i samtliga länder I samband med den pågående samhällsomvandlingen inleddes arbetet med ny lagstiftning för i stort sett hela samhället, inklusive miljöom- rådet. I detta sammanhang kan det vara värt att påminna om att debat- ten om de allvarliga och omfattande miljöproblemen i de Central- och Östeuropeiska länderna var en viktig drivkraft bakom kraven på ett förändrat samhällssystem. Eftersom frågan om EU-medlemskap inte var aktuell () så var anpassning till EU- lagstiftningen inte någon avgörande fråga när de första nya miljöla- garna utformades. Tabell 4.1 Nya miljöskyddslagar i och 1990 Nature Protection Act, Act on Sustainable on Environmental Protection 1991 Environmental Protection Act 1992 on Protection and Management of the Environ- ment gäller fortfarande. miljöskyddslag behandlas i parlamentet Dessa ramlagar är nu föremål för revidering eller har redan suc- cessivt ändrats för att uppfylla EU:s lagstiftning och principer på miljöområdet t.ex. genom att man inarbetat bärkraftig utveckling som övergripande målsättning, principen om att förorenaren skall betala, försiktighetsprincipen, regler om den enskildes och allmänhetens rätt till information i miljöfrågor samt sektorsintegrering av miljöaspek- terna. I vissa fall, t.ex. i förslaget till ny polsk miljölag, har man också valt att ta upp frågorna med anknytning till integrerad förorenings- kontroll (IPPC-direktivet) i ramlagstiftningen. Ett stort problem i arbetet med att anpassa ländernas lagstiftning till är kapaciteten inom respektive ministerium att skriva nya lagar, få dessa godkända först inom det egna ministeriet och sedan av övriga berörda ministerier samt av de EU- integrationsenheter som tillskapats för att granska att all ny lagstift- ning står i överensstämmelse med EU:s. En annan flaskhals i anpassningsprocessen är de nationella par- lamenten. Dessa har haft svårt att hinna behandla de lagförslag som förelagts dem från praktiskt taget varje samhällsområde. Tids- utdräkten för att anta nya lagar har varit betydande inte minst på mil- jöområdet och särskilt inom de områden där de nya miljölagarna be- rör sektorsövergripande frågor som vattenförvaltning, kemikaliehan- tering, transporter m.fl. Av utlåtanden om kandidatländerna framgår att dessa i sitt anpassningsarbete prioriterat den lagstiftning som togs upp i utlåtanden om inre marknaden . Detta är logiskt mot bakgrund av de medlemskriterier som EU:s rege- ringschefer beslöt om bl.a. vid sina möten i och 1993 och 1995. Sammanfattningsvis kan man konstatera att den anpassning som skett i huvudsak har rört ramlagar och grundläggande lagar in- om respektive miljösektor. Mycket (i vissa fall allt) återstår emellertid främst när det gäller tillämpningslagstiftning, gränsvärden för mil- jökvalitet, utsläppskrav för olika typer av anläggningar, miljööver- vakning och insamling av information. Stora insatser krävs också för att bygga upp administrationernas förmåga (särskilt lokalt och regio- nalt) att effektivt kontrollera att regelverket genomförs i enlighet med . Nedan följer en kort sammanfattning av läget beträffande an- passningen av lagstiftningen inom de miljöområden som utredningen enligt sina direktiv haft att prioritera dvs övergödning (inklusive vat- tenkvalitet), försurning (inkl luftkvalitet), tungmetaller, svårnedbryt- bara organiska ämnen (POP), klimat, ozonnedbrytande ämnen och bi- ologisk mångfald. Dessutom ingår en översikt över situationen inom avfalls- och kemikalieområdena, två områden som tidigare i stor utsträckning för- summats. Dessa två sektorer är sannolikt är de områden där en större del av arbetet med att anpassa respektive lands regler till EU:s regel- verk återstår. Översikten koncentreras till förhållandena i de kandidatländer som finns i närområde dvs , , och samt på luftvårdsområdet även . EU:s arbete med klimatfrågor De globala klimatförändringarna är en av de prioriterade miljöfrågor- na i EU:s femte miljöhandlingsprogram som antogs 1992. Enligt detta har EU-länderna tillsammans åtagit sig att fram frysa utsläppen av koldioxid nivå. I strate- gi för att uppfylla denna målsättning ingår energiprogrammen SAVE, ALTENER och THERMIE, skatt på koldioxid samt övervakning av utvecklingen. Inför förhandlingarna , om ett bindande protokoll till den globala klimatkonventionen, enades EU-länderna om en förhandlingsposition. Denna innebär att EU som helhet åtar sig att minska utsläppen av växthusgaser och . Åtagandet gäller under förutsättning att övriga större industriländer gör motsvarande åtaganden. EU-länderna har också enats om hur minskningen av utsläppen skall fördelas mellan medlemsländerna för att uppnå målet på 15 pro- cent för EU som helhet. Överenskommelsen innebär att vissa länder måste minska sina utsläpp med medan andra län- der, särskilt de länder där en ökad industrialisering förutses eller som redan minskat sina utsläpp betydligt t.ex. och , till- låts att öka sina utsläpp. Den exakta fördelningen mellan länderna kommer att fastställas efter det att de globala förhandlingarna är slut- förda. Tabell 4.2 EU:s förslag till förändringar av koldioxidutsläpp , i relation till nivå Viktiga EU-direktiv och åtgärdsprogram av betydelse för arbe- tet med klimatfrågor Insatserna för att minska utsläppen av växthusgaser hänger nära samman med åtgärder inom energisektorn. Jämfört med många andra sektorer är på energiområdet mindre omfattande. rörande konventionella energislag innebär inga större begräns- ningar av medlemsländernas energipolitik. De direktiv som antagits inom SAVE-programmet förefaller vara de som är av störst betydelse från miljösynpunkt. Den liberalisering som förväntas av den inre energimarknaden kommer dock att ha djupgående inverkan på ener- gipolitiken också i . I rådsslutsatserna nämns en rad områden och åt- gärder inom vilka det finns stor potential att bidra till minskningen av utsläppen av växthusgaser. Dessa är bl.a. program för förnybara ener- gikällor, program som rör kombinerad produktion av värme och el och övergång till energiproduktion som ger mindre utsläpp av växt- husgaser; energieffektiviseringar i byggnader; minskad bränsleför- brukning och minskade utsläpp av växthusgaser från passagerar- och transportfordon; begränsning av utsläppen av freoner, minskade me- tanutsläpp; minskade utsläpp av dikväveoxid från den kemiska in- dustrin samt gradvis minskning eller eliminering av subventioner och skattefördelar. Tabell 4.3 EU-direktiv - beslut och f örordningar Beslut/Direktiv/Program Beslut 93/389 om övervakningsmekanism för CO2 och Dir. 88/förbränningsanläggningar SAVE-, ALTENER- och THERMIE-programmen med till- hörande direktiv om bland annat märkning, effektivitets- normer och samlingsdirektiv om åtgärder för att spara ener- Detta innehåller dock få bindande regler och medlems- länderna åtar sig enbart att genomföra program inom Dir. 84/360 om luftförorening från industrianläggningar Dir. 70/220 med ändringsdirektiv om utsläpp från motor- Dir. 72/306 med ändringsdirektiv om utsläpp från Dir. 88/77 om gasutsläpp från dieselmotorer, Com 4/96 om avfallstippar Förordning 3093/94 om ozonnedbrytande ämnen Minskad gödselanvändning, bättre gödselhantering och begränsning av antalet djur per arealenhet. Flera av kandidatländerna har i sina respektive miljöpolicies an- givit samma mål som EU beträffande utsläpp av koldioxid nämligen att utsläppen inte skall vara större än utsläppen . Kandidatländernas anpassning på klimatområdet blir beroende av EU:s slutliga åtaganden i de globala förhandlingarna. - beslut och förordningar har ratificerat klimatkonventionen. En särskild nationell kommission har tillsatts under ordförandeskap av miljöministern för att samordna genomförandet av klimatkonventionen. En första natio- nell redovisning av arbetet har skett till konventionssekretariatet. Lik- som EU-länderna ingår bland de s.k. är därför bundet vid samma åtaganden för att möta konventionens mål som EU-länderna. har fått resurser från GEF (Global Environmental Faci- lity) för att genomföra ett antal klimatrelaterade projekt. Resultaten från projekten kommer att användas i det pågående arbetet med en nationell plan rörande klimatförändringar deltar i - Common Action Study - som har till uppgift att identifiera lämplig politik och åtgärder på An- nex I-nivå, något som kan leda till betydande minskningar av utsläp- pen av växthusgaser. har ratificerat klimatkonventionen. Målet för den lettiska klimatpolitiken är i första hand att frysa utsläppen av kol- dioxid nivå. Detta mål kan emellertid komma att äventy- ras om nuvarande trend att ersätta användning av naturgas med billi- gare importerade bränslen t.ex. tung eldningsolja fortsätter. Man pla- nerar att utarbeta en nationell klimatplan med arbetet har ännu inte kommit igång p.g.a. brist på resurser. har ratificerat klimatkonventionen. En särskild arbetsgrupp har tillsatts för att utarbeta detaljerade rekommendationer för hur Li- tauen skall kunna uppfylla konventionens krav. Den litauiska miljöstrategin omfattar rekom- mendationer för att spara energi, öka energieffektiviteten inom alla samhällssektorer och åtgärder för att utveckla förnybara energikällor. Enligt strategin skall man också satsa på ökad användning av naturgas vilket kan innebära minskade koldioxidutsläpp. EU:s arbete för att skydda ozonlagret Följande EU Direktiv och åtgärdsprogram är viktiga för arbetet att skydda ozonlagret: ·Förordning 94/3093/EC om ozonnedbrytande ämnen. ·Samtliga direktiv som innebär minskade utsläpp av kväveoxider. Produktion av ämnen som skadar ozonskiktet sker i , och . Förbrukningen av sådana substanser i de flesta län- derna i har minskat med storleksordningen . Utsläpp av ozonnedbrytande ämnen regleras globalt genom det s.k. Montrealprotokollet. Protokollet ingår inom ramen för den glo- bala om skydd för ozonlagret. Trots de minskningar som skett uppfyller inte kandidatländerna fullt ut kraven i Montrealprotokollet och de tillägg som gjorts till detta 1990 i Kö- penhamn. De har därför samtliga ansökt om en tidsfrist för att klara kraven. EU-förordningen 94/3093/EC om ozonnedbrytande ämnen inne- håller regler som motsvarar de senaste åtagandena inom Montreal- protokollet . Dessa krav kommer att gälla kandidatländerna om dessa blir medlemmar av EU. Samtliga kandidatländer har ratificerat Montrealprotokollet . I nio av de tio kandidatländerna har man utarbetat avvecklings- planer för freoner och haloner. Samtliga har infört restriktioner för import, export, produktion och användning av dessa ämnen. Dock har bara ett fåtal infört särskild freonlagstiftning. Kandidatländerna har fått internationellt stöd till avvecklingen av användningen av ozonnedbrytande ämnen. GEF (Global Environment Facility) har beviljat totalt 36 miljoner till projekt i nio av de tio kan- didatländerna. Det tionde, , har fått i projektstöd från den multilaterala fond som är kopplad till Montrealprotokollet. EU:s arbete för att minska försurning av mark och vatten Parallellt med arbetet inom ramen för om lång- väga gränsöverskridande luftföroreningar (LRTAP) har EU med ökande intensitet arbetat med försurningsfrågorna och antagit en rad direktiv och beslut som syftar att begränsa utsläppen av försurande ämnen inom Unionen. Försurning är en av de prioriterade miljöfrå- gorna i EU:s femte miljöhandlingsplan som antogs 1992. Trots de åtgärder som redan vidtagits eller beslutats har analyser visat att utsläppen av försurande ämnen är så stora att av ekosystemen i skulle utsättas för försuran- de nedfall som är större än de kritiska belastningsgränserna. Det lång- siktiga mål på försurningsområdet som lades fast i Femte Miljöhand- lingsprogrammet, att kritiska belastningar och nivåer inte skulle över- skridas, skulle således inte uppnås. EU uppdrog därför (efter bl.a. svenskt initiativ) 1995 åt EU- kommissionen att utarbeta en samlad försurningsstrategi. presenterade ett förslag till sådan strategi (COM(97)88). Strategiförslaget innehåller dels målbeskrivningar dels förslag till åtgärder som krävs för att uppnå målen. Det övergripande lång- siktiga målet är att det försurande nedfallet inom EU som helhet skall minska till nivåer som ligger under de kritiska belastningsgränserna. konstateras att det kommer att ta innan detta mål kan uppnås. Som ett första delmål anges i försurningsstrategin att antalet om- råden som utsätts för nedfall som är större än vad naturen tål skall halveras . För att uppnå detta måste utsläppen av svaveldi- oxid, kväveoxider och ammoniak inom EU som helhet minskas med 84, jämfört med . Effekterna i miljön av dessa utsläppsminskningar beräknas bl.a. bli att områdena där de kritiska belastningsgränserna överskrids minskar från 32,5 till . Försurningsstrategin omfattar följande åtgärder: ·Nationella utsläppstak för varje enskilt EU-land. ·Skärpning av ett antal EU-direktiv (Direktivet om stora förbrän- ningsanläggningar 88/609/EEC, direktivet om svavelhalten i vis- sa flytande bränslen 93/12/EEC m.fl.). ·Alla EU:s medlemsländer skall ratificera det andra svavelproto- kollet till Konventionen om långväga gränsöverskridande luft- föroreningar (LRTAP) så att detta kan träda i kraft. ·EU och EU:s medlemsländer skall var för sig och gemensamt försöka övertyga andra länder att vidta ytterligare åtgärder för att minska utsläppen av försurande ämnen, ·EU:s medlemsländer skall arbeta aktivt för att få till stånd en minskning av svavelutsläppen från sjöfarten. I strategin betonas betydelsen av att också få till stånd betydande utsläppsminskningar i länderna i . För att nå målet att underskrida de kritiska belastningsgränserna förutsätter EU att det är ekonomiskt lönsamt och med största sannolikhet nödvändigt att ytterligare begränsa utsläppen inte bara i EU:s medlemsstater utan också i länder i , särskilt i till EU angränsande länder. Situationen är emellertid den att EU exporterar mer försurande utsläpp till dessa länder än vad man tar emot inom EU. krävs mindre investeringar i än inom EU för att uppnå samma utsläppsminskning. I den pågående dialogen mellan och de länder i som ansökt om att få bli EU-medlemmar kommer att framhålla försurningen som en av de viktigaste miljöfrågorna. föreslår att resurser t.ex. från programmen PHARE, TAIEX och DISAE utnyttjas för åtgärder för att minska utsläppen av försurande ämnen. Försurningsstrategin skall också ses tillsammans med det så kallade Auto/Oil programmet (COM(96)248), som har till syfte att minska utsläppen av luftföroreningar från transportsektorn genom dels förbättrade bränslekvaliteter dels skärpta krav på utsläppen från olika typer av bensin och dieseldrivna fordon. Effekterna av Au- to/Oil-programmet skulle tillsammans med tidigare beslutade åtgärder bli att utsläppen av kväveoxider från vägtrafiken fram skulle minska jämfört med utsläppen . Viktiga EU-direktiv och på försurningsområdet Rådets direktiv /609/EEC om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar. Direktivet antogs av rådet och omfattar förbrännings- anläggningar med en tillförd effekt på eller större.