sou · GLB344 · 1998-01-01 00:00:00 — De regler som finns om förflyttning och om skyldighet att fullgöra annan tjänst kan dock sägas handla om arbetsskyldighetens omfattning. Förflyttning regleras särskilt i 33 kap. 18 § kyrkolagen. Enligt denna bestämmelse får stiftsstyrelsen förflytta en komminister till en annan Präster och biskopar 117 sådan tjänst, om nuvarande tjänst dras in eller det annars finns synner- liga skäl för det. Detsamma gäller för en kyrkoherde, men då får synner- liga skäl bara åberopas om det är som skulle ha tillsatt den nya tjänsten. Så är fallet var tredje gång tjänsten blir ledig. En präst som är anställd med fullmakt kan dessutom, till skillnad från andra präster, förflyttas till följd av regeringsbeslut. Detta sker då med stöd av en regel i 12 § lagen (1992:301) om införande av kyrkolagen. Regeln innebär att regeringen, oavsett vad som annars gäller, var tredje gång en kyrko- herdetjänst blir ledig kan tillsätta denna genom att dit förflytta en full- maktsanställd präst. Sådan förflyttning får dock bara ske om det är nöd- vändigt av organisatoriska eller andra synnerliga skäl. Det finns inget laghinder mot att prästen i sådant fall förflyttas till något annat stift. Även om det inte framgår av lagtexten måste det emellertid förutsättas att en stiftsstyrelse inte får förflytta någon till en tjänst utanför det egna stiftet. Regler liknande dem om förflyttning finns i 34 kap. 1 och 2 §§ kyr- kolagen. Därav framgår att stiftsstyrelsen får ålägga en präst att utöva en annan prästtjänst i stiftet i stället för den egna tjänsten. Är det fråga om en högre tjänst får detta dock bara gälla en begränsad tid. Vidare får stiftsstyrelsen för en begränsad tid ålägga en präst att parallellt med den egna tjänsten utöva en annan prästtjänst antingen i samma eller närbeläget pastorat eller i ett pastorat med tillfällig befolkningsökning under en del av året. Det är rimligt att ställa sig frågan vad dessa regler om förflyttning och skyldighet att utöva annan tjänst egentligen innebär för prästers nuvarande arbetsskyldighet. Strängt taget tycks ju kyrkolagen, genom regeln om skyldighet att utöva annan tjänst i stället för den egna, ge stiftsstyrelserna en näst intill obegränsad möjlighet att omplacera prästerna inom stiftet. Denna regel utformades efter förebild av en numera upphävd regel i den tidigare anställningsförordningen (SFS 1965:601, 18 §), som gällde för statstjänstemän. Den senast nämnda regeln upphävdes sedan man i samband med t illkomsten av konstaterat att den inte innebar att skyldigheten att utöva en annan tjänst blev mer vidsträckt än vad den ändå var enligt allmänna arbetsrättsliga regler (prop. 1993/94:65 s. 47, se även AD 1982 nr 112). Det går att avtala om arbetsskyldigheten Enligt äldre tiders syn ansågs statstjänstemannaförhållandet huvudsakli- gen grundat på en offentligrättslig anställningsakt, varigenom en viss person förpliktades och berättigades att utöva en viss tjänst. 118 Präster och biskopar SOU 1997:44 Detta synsätt ändrades efterhand. När gamla ersatte statstjäns- temannalagen 1976 ansågs hela det offentliga anställningsförhållandet som grundat på avtal. Fram till dess hade avtal inte kunnat träffas om tjänstemännens arbetsskyldighet, men lagstiftaren ansåg nu att en sådan möjlighet borde införas. Den lagbestämmelse som dittills hade funnits om tjänstemännens arbetsskyldighet (10 § statstjänstemannalagen) togs bort. Det finns möjlighet att träffa kollektivavtal om arbetspliktens omfattning för statstjänstemän, i den mån densamma inte har reglerats genom tvingande lag. Motsvarande torde gälla för präster och biskopar. De omfattades tidi- gare av gamla . Nuvarande regler i kyrkolagen har i mycket stor utsträckning hämtat sitt innehåll därifrån. Trots att möjlighet finns att avtala om arbetsskyldighet har inga såda- na kollektivavtal träffats, varken för prästerna och biskoparna eller för statstjänstemän i allmänhet. Statstjänstemän likställs numera med privata För statstjänstemännen är läget alltså det att det varken finns direkta lag- regler eller kollektivavtal om hur vidsträckt arbetsskyldigheten är. Frågan har därför uppkommit om vad som egentligen gäller på området. Arbetsdomstolen har i flera mål haft att ta ställning till den frågan (se AD 1996 nr 113 och där gjorda hänvisningar). En utgångspunkt har varit de förhållanden som gäller i den privata sektorn. Där är den s.k. 29/29-principen av grundläggande betydelse vid liknande bedömningar. Den principen innebär att en arbetstagare hos en kollektivavtalsbunden arbetsgivare är skyldig att på kollektivavtalets villkor utföra allt arbete för arbetsgivarens räkning som faller inom ramen för kollektivavtalet och som har ett naturligt samband med arbetstagarens allmänna yrkes- kvalifikationer. En annan utgångspunkt har varit att den yttersta gränsen för offentliga tjänstemäns arbetsskyldighet överskrids om tjänstemannen beordras att utföra arbetsuppgifter som innebär att beskaffenheten av vederbörandes tjänst i grunden ändras. För präster torde motsvarande gälla. Det finns inget som tyder på att arbetsskyldigheten skulle se annor- lunda ut för en präst som har fullmakt än för en präst som är utan (jfr även beträffande detta AD 1996 nr 113). Slutsatserna av det anförda är följande. Arbetsskyldigheten för präs- ter, med och utan fullmakt, är tämligen vidsträckt och får i normalfallet antas omfatta allt prästerligt arbete inom stiftet. Det är möjligt att träffa kollektivavtal om hur omfattande arbetsskyldigheten skall vara. Präster och biskopar 119 Biskoparnas anställningsförhållanden skiljer sig i princip inte från prästernas i detta avseende. Jag ser dock inget skäl att här uppehålla mig vid vilka förutsättningar som kan antas gälla för möjligheten att omplacera en biskop. Oavsättligheten har historisk bakgrund Biskopar tillsätts fortfarande av regeringen och tilldelas regelmässigt fullmakt. I övrigt förekommer inom inga nyanställningar med fullmakt. Men ända fram till tillsattes alla kyrko- herde- och komministertjänster med fullmakt. Det finns enligt utred- ningsdirektiven ungefär 900 präster som har sådana fullmakter . Bland dem finns personer som ännu ej fyllt . Fullmakt medför främst skydd mot uppsägning (s.k. oavsättlighet). Den som är anställd med fullmakt kan inte sägas upp, varken på grund av arbetsbrist eller på grund av personliga skäl. Han kan dock skiljas från sin anställning på andra sätt, vilket jag återkommer till nedan. Att statliga ämbetsmän skall vara oavsättliga är ett system som härrör . Det grundlagfästes med regeringsform. Skyddet omfattade s.k. ordinarie tjänstemän, som fått särskilda bevis - eller fullmakter - för sin anställning. Dessa kunde inte skiljas från sina innehavda sysslor utan rannsakning och dom. Oavsättligheten skulle konstitutionellt begränsa konungamakten och garantera en oväldig och orädd tjänstemannakår som stod fri i för- hållande till konungen eller - senare - partipolitiken. Efter hand kom oavsättligheten att anses medföra en rätt till lönen snarare än en rätt till arbets uppgifterna. Regler om avgångsskyldighet på grund av ålder eller sjukdom tillkom, liksom regler om förflyttnings- skyldighet för fullmaktshavare. Dessa regler intogs först i olika av- lönings- och pensionsreglementen och fördes sedan samman i stats- tjänstemannalagen, som kom 1966. t illkom den grundlagsregel som finns i 11 kap. 10 § regeringsformen och som säger att grund- läggande bestämmelser om statstjänstemännens rättsställning skall med- delas i lag, i den mån särskilda bestämmelser ej finns i regeringsformen. Från statstjänstemannalagen överfördes reglerna om avgångsskyldighet oförändrade till gamla , som då gällde även präster och biskopar. Kyrkolagens regler har i dessa avseenden utformats med gamla som förebild. 120 Präster och biskopar För fullmaktsanställda hos myndigheter under regeringen gäller numera lagen (1994:261) om fullmaktsanställning. Denna gäller ej för präster och biskopar. På det statliga området tillämpas anställningsformen fullmakt numera i princip endast när det är fråga om högre tjänster med rättslig eller lik- nande anknytning. Anställningsformen fullmakt medför ett anställningsskydd som går längre än vad anställningsskyddslagen föreskriver. Den från anställningsskyddssynpunkt främsta skillnaden mellan en fullmaktsanställning och en vanlig tillsvidareanställning för en präst inom är följande. Tillsvidareanställningen kan enligt vad som framgår av 35 kap. 2 § kyrkolagen sägas upp om det finns saklig grund för ett sådant beslut. Regeln motsvarar vad som på övriga arbets- marknaden gäller enligt anställningsskyddslagen. Fullmaktsanställningen är däremot inte möjlig att säga upp, vare sig på grund av arbetsbrist eller på grund av personliga skäl. En fullmaktsanställd präst eller biskop kan dock, liksom andra präster, skiljas från sin anställning enligt andra bestämmelser i 35 kap. kyrkolagen. Av 1 § i nämnda kapitel framgår att en präst eller biskop får skiljas från sin anställning endast med stöd av vad som föreskrivs i kapitlet. Några ytterligare möjligheter att tvångsvis skilja prästen eller biskopen från hans anställning finns alltså inte. Nedan följer en kort- fattad men uttömmande redogörelse för möjligheterna att tvångsvis skilja en fullmaktsanställd präst eller biskop från dennes anställning. En något utförligare beskrivning har lämnats i avsnitt 4.1.6 ovan. Entledigande kan komma i fråga om prästen överger läran, uppnår pensionsåldern eller har nedsatt arbetsförmåga. En fullmaktsanställd präst eller biskop kan dessutom i vissa närmare angivna fall entledigas då han inte kan fullgöra sina arbetsuppgifter t illfredsställande. Ent- ledigande på någon av de två senast nämnda grunderna får ej ske om prästen eller biskopen lämpligen kan förflyttas eller omplaceras till annan tjänst med rätt till statlig pension. En präst- eller biskopsanställning kan upphöra automatiskt. Så är i regel fallet om prästen eller biskopen får en annan statligt reglerad anställning, exempelvis en annan prästanställning. Detta gäller även för fullmaktsanställda. Dessa mister då enligt huvudregeln sina fullmakter utan att få nya, eftersom sådana inte längre förekommer vid nyanställ- ningar. Men det finns undantag, som gör det möjligt att förena två tjänster och att alltså behålla en eventuell fullmaktstjänst i botten. SOU 1997:44 Präster och biskopar 121 det särskilda skäl för det kan regeringen nämligen i ett enskilt fall medge att den första anställningen skall bestå utan hinder av den nya. Likaså kan regeringen meddela särskilda föreskrifter om förening av fullmaktstjänster med andra allmänna tjänster. Så har också skett i 18 a § förordningen om biskops- och prästtjänster. Där behandlas den situationen att en tjänst som kyrkoherde eller komminister i ett nybildat pastorat skall tillsättas . Om tjänsten tillsätts med en fullmaktsanställd präst från något av de berörda pastoraten får denne utan särskilt beslut vara ledig från sin fullmaktstjänst för att inneha den nya tjänsten. Prästen i fråga behåller således utan särskilt beslut sitt förstärkta anställningsskydd, även om han får en ny placering. Med tanke på vad som ovan (i avsnitt 4.1.9) redovisats om att prästens arbetsskyldighet normalt torde omfatta tjänstgöring även i stiftets andra pastorat - stiftsstyrelsen kan ju alltid besluta så - kan det i och för sig ifrågasättas om prästen har fått en ny anställning när han får en sådan ny placering. Och har han inte fått en ny anställning så behåller han ju ändå sin fullmakt, oavsett regeln i 18 a § förordningen om biskops- och prästtjänster (se även avsnitt 4.3.4 nedan). En präst som är anställd med fullmakt kan slutligen, liksom övriga präster, skiljas från sin anställning genom avskedande. Detta kan dock bara komma i fråga om han har begått brott eller tjänsteförseelse och därigenom visat sig uppenbarligen olämplig att inneha sin anställning. Vid allvarlig psykisk störning krävs dessutom att omplacering eller för- flyttning inte lämpligen kan ske. Reglerna härom återfinns i 35 kap. 20 - 22 §§ kyrkolagen. Det finns författningsregler om förflyttning av präster. Dessa återfinns emellertid inte i 35 kap. kyrkolagen utan i dess 33 kap. En präst som blir förflyttad anses således inte därigenom bli skild från sin anställning. Om förflyttningen anses innebära att prästen i fråga får en ny anställning medför emellertid det i sin tur att prästen i fråga automa- tiskt mister sin tidigare anställning, enligt vad som redogjorts för ovan (se även avsnitt 4.3.4 nedan). Till komplettering av den lagstadgade allmänna pensionen har präster och biskopar tjänstepensionsrätt enligt det statliga pen- sionsavtalet Pensionsplan för arbetstagare hos staten m.fl. (PA-91), som trädde i kraft . 122 Präster och biskopar I avsnitt 3.1.7 ovan har jag kort beskrivit det allmänna pensionssyste- met. Jag har också där redogjort för vad som kännetecknar olika slags avtalspensioner. Prästernas och biskoparnas avtalspensioner betalas ur kyrkofonden, enligt vad som framgår av 42 kap. 11 § fjärde punkten kyrkolagen. Alla präster som omfattas av statliga kollektivavtal om löner och anställ- ningsvillkor omfattas också av det statliga pensionsavtalet PA-91. Det betyder att alla tjänstgörande pastorats- och stiftspräster är omfattade. Statlig pensionsrätt enligt PA-91 gäller dessutom för ytterligare ett antal präster i , nämligen sådana som är anställda av Stiftelsen i utlandet (SKUT), , diakoni- sällskap, diakonistiftelsen , stiftelsen eller stiftelsen . Detta följer av förordningen (1991:1427) om tjänstepension för vissa arbetstagare med icke-statlig anställning. PA-91 gäller bara dem som har fyllt och som har anställning motsvarande av heltid. PA-91 är ett nettopensionssystem. Det betyder att tjänstepensionen beräknas som ett tillägg till den lagstadgade pensionen. PA-91 omfattar ålderspension, kompletterande ålderspension, livränta, efterlevandepension, kompletterande efterlevandepension, kompletteran- de efterlevandelivränta, sjukpension, tillfällig sjukpension och komplette- rande delpension. Ålderspension utgår i normala fall . Det är bara en begränsad grupp som enligt reglerna i PA-91 har lägre pensionsålder. Men det finns särskilda övergångsbestämmelser som innebär att ändå relativt många kan ålderspensioneras redan . För hel pen- sion krävs anställning med pensionsrätt efter . Pensio- nen beräknas med utgångspunkt i genomsnittet av de fem sista års- lönerna före avgångsåret. För hel ålderspension uppgår den t ill av löneunderlaget upp t ill 7,5 basbelopp, för löneunderlag mellan 7,5 och 20 basbelopp samt för löneunderlag mellan 20 och 30 basbelopp. SOU 1997:44 Präster och biskopar 123 Den kompletterande ålderspensionen, Kåpan Tjänste, tillkom 1991. För varje anställd avsätter arbetsgivaren av lönen till Kåpan Tjänste. Denna kompletterande ålderspension betalas sedan i normala fall ut från 65 till . Den anställde kan själv förbättra pensionen genom att göra egna insättningar i Kåpan Plus. Beloppen i Kåpan fonderas och förvaltas av för det statliga området (FSO), som är en understödsförening. Utbetalningen från Kåpan är beroende av det inbetalade beloppet och av avkastningen. Denna del av PA-91 är alltså avgiftsbestämd och av premiereserv- karaktär. Den kan sägas motsvara den avgiftsbestämda ITPK-delen av den privata ITP-planen. Livränta har den rätt till som har haft anställningstid efter och som avgår före pensionsåldern. Den faller ut . Endast statlig anställningtid tillgodoräknas. Livräntan uppgår t ill av den intjänade delen av ålderspensionen. Den är värdesäkrad , men inte . Efterlevandepension utgår tidsbegränsat. Make, barn eller sambo kan vara förmånstagare. En ensamstående efterlevande får ett belopp som motsvarar 1,2 basbelopp. Till detta läggs 0,5 basbelopp för varje ytterligare förmånstagare (barn). Summan fördelas så att den vuxne får 1,0 basbelopp och barnen lika delar av resten. Efterlevandepension betalas under högst , dock längst t.o.m. den månad då arbetstagaren skulle ha fyllt . Rätten till efterlevande- pension upphör för en vuxen efterlevande som gifter sig och för ett barn som fyller . Kompletterande efterlevandepension kan utgå efter en arbetstagare som har haft ett pensionsunderlag som överstigit 7,5 basbelopp. Sådan pension betalas till efterlevande make så länge han lever ogift och till barn . Kompletterande efterlevandelivränta betalas ut efter en arbetstagare som har haft ett pensionsunderlag som överstigit 7,5 basbelopp och som har haft rätt till egen livränta. Sjukpension eller tillfällig sjukpension utgår till en arbetstagare som blir arbetsoförmögen och därför måste vara partiellt ledig eller sluta anställningen före pensionsåldern. Kompletterande delpension utgår till arbetstagare som har en lön överstigande 7,5 basbelopp. Den utgör av inkomstbortfallet vid en medellön upp t ill 20 basbelopp och vid en medellön mellan 20 och 30 basbelopp. 124 Präster och biskopar Den statliga tjänstepensionen finansieras för statsanställda löpande över statsbudgeten. I och med Kåpans införande sker dock en viss fondering utanför budgeten. Statens löne- och pensionsverk (SPV) administrerar pensionerna enligt PA-91. I enlighet med 42 kap. 11 § fjärde punkten kyrkolagen belastas kyrkofonden med kostnaderna för avtalspensioner till präster och biskopar, avtalspensioner till deras efterlevande, för Kåpan, kostnaderna för pensionsadministrationen hos SPV samt särskild löne- skatt på pensionskostnaderna. Även kostnaderna för prästers och biskopars förmåner enligt den statliga grupplivförsäkringen belastar kyrkofonden, enligt vad som framgår av 42 kap. 11 § femte punkten kyrkolagen. Det yttersta ansvaret för pensionsåtagandena torde åvila kyrkokom- munerna, som enligt 32 kap. 12 och 13 §§ kyrkolagen ansvarar för präs- ters avlöningsförmåner. I fråga om tjänstebostäder för biskopar och präster finns regler dels i 34 kap. 3 - 8 §§ och 41 kap. kyrkolagen, dels i förordningen (1989:89) om tjänstebostäder för biskopar och präster. När det gäller prästers tjänstebostäder hänvisar den nämnda förord- ningen till bestämmelser i 12 kap. jordabalken (hyreslagen). Flertalet be- stämmelser i hyreslagen gäller därför även för prästers tjänstebostäder. Det betyder bland annat att hyresvärden kan säga upp avtalet när anställningen upphör om lägenheten behövs för den som sedan skall få anställningen, vilket framgår av 46 § sjunde punkten i nämnda lag. Dess- utom betyder det att det i vissa avseenden är möjligt att träffa kollektiv- avtal om hyresvillkoren, enligt vad som närmare framgår av 67 §. Vidare gäller i princip 32 § kommunalskattelagen (1928:370), enligt vilken bostadsförmån som utgått för tjänsten skall beskattas som intäkt av tjänst. Anvisningarna till nämnda paragraf innehåller ett undantag som gäller om tjänstebostaden, till följd av representationsskyldighet eller liknande, är större än vad som behövs för arbetstagarens familj. En sådan överyta anses inte vara en skattepliktig förmån. Värdet av bostadsförmånen skall, enligt 42 § samma lag, beräknas efter de hyres- priser som gäller på orten. I anvisningarna till sistnämnda paragraf ut- SOU 1997:44 Präster och biskopar 125 vecklas närmare hur beräkningen skall göras om det inte är möjligt att fastslå något hyrespris för orten. Där sägs att även en bostadsförmån på en fastighet som inte kan hyras ut till någon annan har ett visst värde. Hyrespriset i kringliggande orter kan tjäna till ledning för beräkningen av ett sådant värde. Motsvarande bestämmelser gäller också vid beräkning av statlig inkomstskatt, enligt 2 § lagen (1947:576) om statlig inkomst- skatt. När preliminär A-skatt beräknas bestäms värdet av bostads- förmånen schablonmässigt. Detta framgår av 8 § 3 st. uppbördslagen (1953:272). fastställer tabeller för beräkningen. Dessa intas i (). Värdet av bostads- förmånen skall i princip också utgöra en del av det underlag som arbets- givaravgift skall beräknas på. Detta framgår av 3 § lagen (1981:691) om sociala avgifter. Av 5 § lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare framgår att värdet skall beräknas på samma sätt vid uppbörd av socialavgifter som vid uppbörd av preliminär A-skatt. Det finns dock viss möjlighet att få värdet jämkat. Beteckningen tjänstebostad bör bara användas då det är fråga om en anvisad bostad, dvs. när tjänsteinnehavaren är skyldig att bebo den. Det förekommer att en kyrkoherde eller komminister utan anvisning får hyra bostad av pastoratet. Det är då fråga om ett privaträttsligt hyresförhållande mellan prästen och pastoratet. En bostad som hyrts ut på sådant sätt kan kallas personalbostad. Prästgård är beteckningen på sådan fast egendom eller tomträtt där tjänstebostad är anvisad åt en kyrkoherde eller komminister. Prästgård är ett slags kyrklig jord, vilket innebär att det i kyrkolagen finns särskilda bestämmelser om förvaltningen. Det är pastoratet som förvaltar präst- gården. Sådan fast egendom eller tomträtt där tjänstebostad är anvisad åt en biskop kallas biskopsgård . Även biskopsgård är ett slags kyrklig jord. är en obligatorisk kyrkokommunal nämnd med förvaltnings uppgifter som är helt statligt reglerade. I några få stift har biskopen anvisats tjänste- bostad i lägenhet i stället för i en egentlig biskopsgård. Om en tidigare prästgård inte längre anvisas som tjänstebostad blir den församlingskyrkas fastighet . Även församlingskyrkas fastighet är ett slags kyrklig jord. Pastoratet förvaltar fastigheten, under tillsyn av stiftets egendomsnämnd. Ett pastorat kan äga eller disponera en fastighet som inte är kyrklig jord. Inget hindrar att tjänstebostad anvisas i en lägenhet som på sådant sätt disponeras av pastoratet. Det kan alltså förekomma anvisade tjänste- bostäder som inte är prästgårdar. Det motsatta förhållandet är däremot inte tänkbart, eftersom prästgård per definition är sådan fast egendom eller tomträtt på vilken tjänstebostad har anvisats en präst. 126 Präster och biskopar SOU 1997:44 Regeringen får besluta att en biskop skall anvisas tjänstebostad. För när- varande har alla biskopar anvisats tjänstebostad, även den biträdande biskopen i ärkestiftet. När en tjänstebostad har anvisats är biskopen skyldig att bo i den. Dock kan regeringen efter särskild ansökan befria biskopen från den skyldigheten. Biskopen betalar ingen hyra för sin tjänstebostad. Att det skall vara så har bestämts i chefsavtalet. Av det framgår (§ 3.4) att landshövdingar och biskopar har rätt till fri bostad med uppvärmning och elektrisk ström. Biskopen förmånsbeskattas för det beräknade värdet av fri bostad i varje enskilt fall. I en biskops tjänstebostad skall det finnas möbler och telefon. Det framgår av förordningen om tjänstebostäder för biskopar och präster. Bestämmelsen kompletteras av den tidigare nämnda bestämmelsen i chefsavtalet. Av den sistnämnda framgår att bostaden skall vara försedd med möbler och andra inventarier för representationsändamål. Vidare framgår därav att ett planterat område skall följa med bostaden. Biskopen är efter regeringsbeslut skyldig att helt eller delvis avstå från tjänstebostaden om eller behöver den. Vidare finns skyldighet för biskopen eller dennes dödsbo att upplåta utrymme i biskopsbostaden för biskopens efterträdare i den omfattning som regeringen bestämmer, om annat ej avtalas. Biskopen skall helt lämna bostaden senast efter det att han avgår från sin tjänst. Motsvarande gäller för biskopens dödsbo. Det är ur kyrkofonden som kostnaderna för biskoparnas tjänstebostä- der betalas. Kyrkoherdars och komministrars tjänstebostäder Pastoratet får besluta att den som innehar en tjänst som kyrkoherde eller komminister skall anvisas tjänstebostad. Från Kammarkollegiet har inhämtats att det finns drygt 1 200 prästgårdar. Kulturarvsutred- ningen har i sitt avlämnade slutbetänkande (SOU 1996:128) redovisat ett annat antal. Enligt den utredningen fanns 1 028 präst- gårdar. Antalet anvisade tjänstebostäder är oklart, men måste överstiga antalet prästgårdar. När en tjänstebostad har anvisats är den som innehar tjänsten skyldig att bo i den.