sou · GLB3113 · 1998-01-01 00:00:00 — I sitt inledningsanförande konstaterar ärkebiskopinnan att inneburit så stora förändringar för kvinnorna att oro och en viss förvirring uppstått. Och i förhållande till det kvinnoideal som dominerat förkunnelse och praxis innebar onekligen 1900-talets första decennier någonting nytt. kyrkliga kvinnosyn definierades kvinnan uteslutande såsom maka, mor och husmor; hon befalldes att tiga och lyda och beskrevs som av underställd mannen. Hustavlans hierarki, med mannen som kvinnans huvud, var fortfarande predikad sanning. Mot denna bakgrund kan vi lätt föreställa oss att kvinnors nya juridiska och ekonomiska möjligheter reste frågor för kongres- sens kyrkliga deltagare. Givet rösträtt, utbildning och yrke: Vilken var nu kvinnans plats? Vad var nu kvinnans uppgift? Och hur skulle man se på kvinnors nya makt – både över sina egna liv och i samhället? På de följande sidorna skall vi lyssna till svar som några framträ- dande kyrkliga kongressdeltagare gav på dessa frågor. Vidare tar jag upp hur det kristna i dessa kvinnors röster förhåller sig till det allmänna i tidens debatt. jämför jag Sociala kvinnokongres- sen 1920 med det problematiska förhållande har till kvinnor. De sex kvinnorna på kongressen hörde på olika sätt hemma i : var en engagerad ärkebiskopinna. Friherrinnan hade som högerpolitiker med kyrka och nation på programmet en självklar bindning till kyrkan. prästfru, författare och verksam inom kyrkans missionsarbete. , kommunalpolitiker för , satt i Diakonistyrelsens sociala utskott. Socialarbetaren och författaren tillhörde kretsen kring liberalteologen . Den kanske mest kända, , var , högerkvinna, disputerad i historia, teologisk författare och studierektor vid Åhlinska skolan i . Vilken kontrast mellan de två kvinnor, som här framträdde, hur olika tedde sig ej kvinnoidealet för dem! recenserade teologen i när hon porträtterar och . Den förra talade i glödande varma ord främst om kvinnans upp- gift som maka och mor i hemmets värld, den senare lovprisade , som ryckt kvinnan ut ur hennes isolering och tvungit hen- ne att även göra sin insats mitt ute i det brusande samhälleliga li- vet. karaktäriserar därmed kongressens två ytterpoler och för oss direkt in i diskussionen. Hemmet var enkelt, men gediget, präglat av ordning och renlig- het. Vitskurade golv med hemvävda mattor och bländvita gardi- ner för fönstren gåvo hemmet dess ljusa, glada charm och vittna- de om flit och arbete. Längtansfullt tecknar bilden av forna tiders hem. Det är inom väggarna i denna svunna, men efterlängtade idyll som kvinnan har sin främsta uppgift som maka och mor. Och på samma sätt som hemmet är mittpunkten i kvinnans liv är kvinnan hemmets nav. Som drottningen i hemmets rike ankommer det på henne att skapa ett paradis för man och barn: Kan man se en vackrare tavla än en ung mor vid pianot omgiven av sina sjungande små, och – blandar sig så fars djupa röst med de klara spröda barnastämmorna, då når väl den tavlan fullkomningen! Hos förstärks Rappes moderskall till vårt väsens egentliga mening och innehåll. Båda knyter an till den modersgestalt som prisas kyrkliga kvinnoevangelium. Men deras inlägg kan också kopplas till samtidens debatt. Med kvinnokraft (1896) som en källa hade föreställning- en om mäns och kvinnors egenartade naturer och särskilda bidrag till samhällslivet fått ett uppsving, också inom kvinnorörelsen, och blivit kvinnoideologiskt allmängods. När nu och talar om äktenskap, hem och moderskap som det egentliga kvinnokallet är de således i respekterat sällskap. Men liksom andra kvinnodebattörer framhåller de ivrigt att det hemliv de efterlyser inte är en ö. Tvärtom understryker båda hur kvinnans Hemmet är vårt kall! uppdrag, hur fast det än är förankrat i det egna hemmet, sträcker sig ut mot världen utanför. Övertygelsen om att samhället behöver kvinnors specifikt kvinnli- ga insatser återkommer i olika varianter i kongressinläggen. För är uppdraget att vara hemmets hjärta (med mannen som hemmets huvud) ansvarsfullt och moraliskt bjudande. På så sätt påverkar kvinnor samtiden, om än indirekt via sina män: I den rastlösa, ofta mycket krävande mannagärningen ute i värl- den, går så lätt det ideella, det själsfina förlorat, om ej kvinnan förstår att akta det, att så att säga vårda mannens samvete. Bilden av kvinnan som mannens inspiratör och goda kunde vara hämtad direkt ur 1800-talets borgerliga credo om, med idéhisto- rikern formulering, hemmet och därmed kvinnan som den lugna tillflyktsorten under konkurrensens järnhårda samhälle. Också sin vision om hemmets betydelse för nationens och släktets framtid hämtar ur den konservati- va kappsäcken. I hemmet skapar modern den kristna miljö där nya generationer svenskar skall danas. Att politiskt hörde hemma högerut förvånar inte. Också betonar den nära förbindelsen mellan samhällets och de enskilda hemmens välbefinnande. Landets hem är samhällsorganismens celler, konstaterar hon, platsen där samhällets väl och ve förberedes, vinnes eller förloras. Och de krav som samhället ställer på hemmen riktas framför allt mot kvinnorna. Dels handlar det, liksom hos , om moralen. Ur de enskilda hemmen hämtar samhället sin moraliska styrka, och alla de dygder ett samhälle kan önska sig – redbarhet, sanningskärlek, hänsynsfullhet, självbehärskning, vana att lyda, arbetsglädje, glädje över enkel skönhet, kärlek till rena och måttfulla nöjen – växer därur. Dels handlar det om religion. Förutsättningen för en bärande samhällsmoral är nämligen, menar , hemmens kristna tro. Med förtröstan på och lydnad, bordsbön, aftonbön och kyrko- gång byggs den grund som hela samhället vilar på. I sekelskiftets offentliga retorik fungerade ordet hem ofta som ett lösenord. Historikern har konstaterat att oavsett om saken gällde egnahemsstugor eller nationell samling var hemtanken fundamental. Till denna övergripande hemideologi ansluter sig både och . Men genom att dessutom engagerar sig i problem av mer dagspolitisk art får hennes inlägg en mer offensiv prägel. I skugga hade politikers och ekonomers teorier om de enskilda hemmens betydelse för samhälls- ekonomin vuxit sig starka. och andra historiker har gjort klart vilken central roll frågan om hemarbetets värde också hade i tidens kvinnodiskussion. När så vill ge landets husmödrar ett direkt ansvar för nationens ekonomiska tillstånd placerar även hon kvinnorna i ett påtagligt samhällsnyttigt fokus. Hur allvarligt ser på denna uppgift framgår av kursiveringarna i hennes föredrag: Det är en stor sak att ge en kvinna uppdraget att sköta ett hem. Det är en farlig sak att lämna ett hem i händerna på en okunnig, ansvarslös, ovålig kvinna. Men det är en härlig sak för en kvin- na, som förstår sin uppgift, att gå i ett hems små enkla förhållan- den och sköta dem med klokhet, sparsamhet och ordning och veta, att vad på henne ankommer, har samhällets ekonomi en hörnsten att vila på. föddes idén om den professionella husmodern, både inom borgerlig och socialdemokratisk kvinnoideologi. Denna rationella hemkvinna lanserades som ett alternativ å ena sidan till den gammaldags amatörhusmodern, å andra sidan till den självförsörjan- de yrkeskvinnan. Att vara en modern husmor ställde höga krav på hemteknisk utbildning och effektivitet – fackutbildning för sitt kall, med ord – och borde alltså uppskattas som det kvalificerade arbete det var. I detta husmorsled ställer in sig. Ett exempel är hennes skarpa kritik av (ja, hon rentav hatar) ordet självförsörjande som sanktionerar en förment skillnad mellan kvinnor som arbetar inom och kvinnor som arbetar utom hemmet. Alla utför de ett arbete och bidrar på det viset till sin försörjning, oavsett om de kontanta medlen hamnar i kvinnans egen eller i makens plånbok. Den moderna husmodern möter också i inlägg. Även för henne är hemmet en arbetsplats som ställer höga krav på kunskap och organisationsförmåga. Men en skillnad mellan Siléns respektive inställning till husmodersrollen uppenbaras när världen utanför hemmet efterlyser deras husmödrars insatser. Enligt kommer kvinnans svar – visserligen inte utan vånda – att bli: För mig finns ingen väg från hemmets dörr. I inlägg, däremot, tjänar hemmets port snarare som startpunkt än som gräns. För hennes rationella husmor räcker inte bara tiden utan också engagemanget för mer än hem och familj. Alltså bör kvinnan säga ja till de förväntningar som samhället har på henne. Just som kvinnor, med kvinnlig begåvning och yrkeskunnighet som hemmamänniskor, är kvinnorna skyldiga att bidra inom de samhälleliga sfärer som på ett eller annat sätt hör till hemmet: bostadsfrågan, ungdomsvård, sjukvård. Hemmet är vårt kall! Här ha vi för den för oss kvinnor så svåra pliktkonflikten. Skall husmodern feja i hemmet eller besöka en behövande sjuk? Läsa en bok eller revidera Mjölkdroppens räkenskaper? Något entydigt svar kan inte ges, menar , utan varje kvinna måste med bönens hjälp själv avgöra hur hon disponerar det dyrbaraste vi äga – tiden. förutsätter att samhällets rop efter moderlighet riktas till alla kvinnor. Hos ligger tyngdpunkten annorlunda, när hon förespråkar tanken på att vissa kvinnor – de ogifta – tar sin moderlighet med sig ut i samhället, medan gifta kvinnor odlar sin i hemmet. Här företräder hon en vanlig lösning på det dilemma som alltsedan den så kallade kvinnofrågans uppkomst hade genomsyrat diskussionen. samhällsbevarande intressen av att hålla familjen intakt, dvs. med makan-modern hemma, stod de allt fler ogifta medelklasskvinnornas behov av försörjning. Den kompromiss som kom att accepteras försvarade gifta kvinnors plats i hemmet som de ogifta tilläts förtjäna sitt uppehälle utanför, som lärarinnor, sjuksköterskor eller något annat med garanterat kvinnlig aura. I detta sammanhang var en centralgestalt. Hennes syn på kvinnans natur och uppdrag erbjöd en ideologisk överb yggnad till borgerlighetens lösning på kvinnoproblemet (även om andra inslag i hennes tankevärld avvisades, inte minst av kyrkan, som sekulariserad och darwinistisk). På planeringsstadiet hade insisterat på att just skulle bjudas in till kongressen. Att utesluta hennes namn är att dämma bort en viktig ström i den ifrågavarande [kvinno] rörelsen. Uppenbarligen vägde uppskattning tyngre än hennes kritik av Keys inställning till kristendomen. I inledning möter vi också en gestaltning av den kvinnoroll som framför allt blivit förknippad med : samhällsmodern. Att en kvinna inte blivit mor, hävdar , betyder inte att hon i en vidare bemärkelse inte är mor. Liksom drömmer om hur de ogifta kvinnornas moderlighet tillåts impregnera kyrka och samhällsliv. Mission och diakoni överflödar av arbetsuppgifter; i skolan utför trofasta lärarinnor mödrars arbete. Och med en hektisk samhällsom- vandling har också mindre etablerade områden för kvinnliga insatser hamnat i akut behov av moderlighet: Arbetet flyttade ut från hemmet. måste hemmet flytta in till arbetet. De stora skarorna av kvinnliga arbetare i industrien be- höva omhändertagare och rådgivare. Redan finnas inspektriser, konsulenter, fabrikssystrar. Men här vänta ännu stora kvin- nouppgifter. Denna keyskt formulerade moderlighet ger således kvinnor ut- rymme att överskrida hemmets gränser. Men det är för den skull inte fråga om att kvinnor fritt skulle ta för sig. förordar ingalunda gifta kvinnors yrkesarbete, utan talar om de ogifta som saknar hem där deras moderlighet kan flöda. Och för dem rekom- menderar hon fasta, utvecklingsbara ämbeten, dvs. bestämda och begränsade arbetsuppgifter. förespråkar alltså inte kvinnors val av livsuppgift – studier, familj, arbete eller annat – efter individuell håg och fallenhet, utan efter en noga avgränsad och avgränsande kvinnlig kallelse. Om vi sammanfattar de svar som kvinnorna vi mött gav på tidens frågor – denna brusande underliga tid med teologen – ser vi hur de cirklar kring ett gemensamt centrum: hemmet. Hemmet definierar modern, husmodern och samhällsmo- dern. Det är hemmet som bestämmer kvinnans uppgift, oavsett om hon är gift eller ogift och således oavsett om uppdraget utförs inom eller utanför hemmets väggar. Hemmet som ideal delas av dem alla, även om inläggen ger associationer åt olika håll. Där förlägger sin prästgårds- eller bondepastoral till ett nostalgiskt då, är Siléns och husliga mikrokosmos med sina resonemang om ekonomi och hygien tydligt förankrade efter kriget. Där kvinnoideal minner om en viktoriansk angel in the house förebådar och husmor den professionella hemmafru som skulle bli folkhemmets version av progressiv kvinnlighet. I en artikel om kvinnor och politik ställer det tysta inflytandet kvinnor av tradition tilldelats mot kvinnors direkta politiska makt. De resonemang vi följt ovan, om kvinnorna och hemmet, skulle kunna stödja denna boskillnad mellan å ena sidan kvinnors inflytande via hemmet och å andra sidan kvinnors makt i offentligheten. måste man hålla i minnet att tiden inte tillåter några entydiga historieskrivningar. öppning mot offentligheten är ett exempel; ett annat finner vi hos som i sitt bidrag till kongressen hyllar könens arbetsfördelning – mannagärningen ute i världen och kvinnans skönaste uppgift i hemmet – som hon själv var politiker och arbetade för kvinnlig rösträtt. Men om Rappes hållning Hemmet är vårt kall! ur dagens synvinkel kan verka motsägelsefull är ståndpunkt desto klarare. är tiden inne för kvinnor att som medborgare ta sitt politiska ansvar! Liksom de andra kyrkliga kongressdeltagarna understryker att samhället behöver kvinnorna, och att kvinnor har särskilda bidrag att ge. Efter rösträtten skall den politiska dagord- ningen möbleras om enligt kvinnors preferenser. skall naturligtvis kvinnofrågor som lika lön och tillträde till stängda yrken bevakas, men också sådana allmänna politiska frågor som står kvinnorna särskilt nära, uppfostran, sedlighet, nykterhet, fattigvård, hälsovård, barnavård, måste få större utrymme. Att den samtida kvinnorörelsen framhäver mäns och kvinnors olikhet har odelade gillande. Uppgiften som och naturen sedan årtusenden anvisat oss, nämligen att vårda hemmets helgd förutsätter hon. Men den avgörande skillnaden mellan inlägg och dem vi mött tidigare är att för – liksom, skall vi se, för – framstår kvinnors närvaro i offentligheten som lika självklar och angelägen som i hemmet. För socialarbetaren har decennier av välgörenhetsarbete givit kvinnor myndighet också i offentligt socialt arbete. För teologen innebär kvinnors sociala kallelse en uppfordran att tjäna genom att tjäna medmänniskan i samhället, eftersom vi ha alla ansvar för hurudant samhället är. För röst- rättsaktivisten innebär kvinnors nyvunna rösträtt en given plikt. Och för teologen är den politiska makten ett privilegium som inte strider mot kvinnan gudomliga bestämmelse: I själva verket är det icke svårt att ur djupet av kvinnorörelsens innersta kunna lyssna ut en längtan efter ett inflytande, som på allvar skall kunna införa de religiösa, bärande, ursprungliga vär- dena i statslivet. Och våga vi endast helt föra med oss vår kvinn- liga syn även in på det offentliga området, våga vi flytta den rent kvinnliga ansvarskänslan över från hemlivets område – då, men endast då, skulle vi i vår mekaniserade och materialistiska tid möjligen kunna åstadkomma en syntes av hemlivets skönhet och vårt moderna samhällsideal. Just i egenskap av kvinnor är det vi ha att söka förvandla samhället till en lem i . I ett brev till Diakonistyrelsen karaktäriserar kvinnorörelsen som farlig, eftersom den berör själva grundvalen för allt samhällsliv, nämligen hemmet. Också i sin inledning till kongressen tar hon upp saken. En förutsättning för kvinnorörelsen finner hon i att kvinnor inte förstått vad deras livsuppgift moderska- pet egentligen innebär. Som mor är kvinnan med olösliga band knuten till allt organiskt liv. Alla kvinnor uppfattar dock inte denna närhet som en rikedom, utan tvärtom har vissa reagerat mot denna bundenhet. Detta motstånd har enligt kunnat bli en grogrund för kvinnorörelsen. Kravet på rösträtt har kvinnorna hämtat också från demokratirörelsens – felaktiga, får vi förstå – uppfattning om demokratiskt inflytande som en mänsklig rättighet. Att rösträtt skulle vara en förutsättning för kvinnors människovärde irriterar djupt. Vi kvinnor äro inga parvenyer, som till äventyrs räkna medborgarskap, utan vi hava varit med om att bygga upp Sveri- ges rike från grunden. En kvinnorörelse som ser idealet i en abstrakt och formalistisk likställighet med mannen och som inte förstår kvinnans egentliga kallelse missriktar således sin energi. I stället för att förblindas av rösträtt, kommunalpamperi, talarstolar och sammanträden kring gröna bord måste kvinnorna fråga sig vad som är viktigt för dem . Svaret måste enligt bli, har vi sett, äktenskap, hem och moderskap – inte en politisk gärning i offentligheten. Historikern har klarlagt hur det klassiska könsteoretiska problemet om likhet eller särart – är könen i grunden lika eller olika? – inte finner några enkla lösningar i det tidiga 1900-talets kvinnodebatt. Inte heller uppfattades frågan alltid som viktig. I brev till , vars syn på kvinnans säregna egenskaper hon inte delade, skriver författaren , att för hennes del får kvinnans väsen vara fågel eller fisk bara hon får plats för sitt väsen. För Stéenhoff var kvinnors utrymme viktigare än kvinnors natur. Inte heller mellan , och löser paret likhet–särart några knutar, eftersom alla tre utgår från särartstanken om kvinnans specifikt moderliga gåvor. De avgörande skillnaderna dem emellan handlar snarare om var kvinnor befinner sig och vad kvinnor gör än vad kvinnor är . Kyrkan, kvinnorna och makten Inläggen vid speglar olika sätt att förhålla sig till frågan om kvinnor och makt. Om vi väljer att tolka makt som autonomi, dvs. möjligheten att efter eget tycke utforma sitt liv, har resonemangen kring kvinnans uppgift i hemmet avslöjat en skeptisk eller rentav negativ inställning till sådan kvinnomakt. När hem, äktenskap och moderskap uppfattas som det a priori kvinnliga kan endast vissa val accepteras; kvinnors möjligheter begränsas av deras tydligt definierade uppdrag. Ett annat sätt att förstå makt är som möjlighet att påverka sam- Hemmet är vårt kall! I tudelning ställs kvinnors inflytande i hemmet – vilket enligt inte är makt i egentlig mening – mot kvinnors makt i offentligheten. Men kvinnorörelsens strävan efter sådan offentlig makt betraktades ofta med misstro inom kyrkan. Kyrkohistorikern har visat hur prästen , företrädare för kyrkans diakonirörelse, i stället för tidens osunda kvinnorörelse ville se en sund. Denna sunda kvinnorörelse skulle frigöra kvinnorna, också de ogifta, till mo- dersuppgifter som diakonissans. Den osunda, däremot, ställde enligt Centerwall felaktiga krav på kvinnans likställighet med mannen i socialt och politiskt avseende. Tillsammans kan och sägas illustrera Centerwalls och andras uppfattning om sunt och osunt i kvinnors strävanden. De flesta medverkande på hörde hem- ma i borgerligheten eller medelklassen (vilken benämning vi nu vill använda). Deras sociala hemvist avspeglas i en tredje aspekt av makt, nämligen maktlösheten. Ofta stod dessa borgerliga kvinnor främman- de inför de villkor som deras systrar i arbetarklassen levde under; förhållanden som lämnade föga utrymme att förverkliga det goda livet såsom medelklassen tolkade det. Kongresskvinnorna var erfarna från föreningar och konferenser. Till deras respektabla grupp hörde varken överste danshoppa eller lantarbeterska, och antagligen fanns inte heller någon av dem med på kongressen. Men det betyder inte att de inte förekom i diskussionen. Modedockan står i skottgluggen hos när hon kritiserar de unga mödrarna för att hellre ägna sig åt yrkesarbete eller nöjesliv än att vårda familjens fridlysta område. Ännu mer närvarande är de frånvarande arbetarkvinnorna. placerar sitt hem i en vagt tecknad stormaktstid. Oss förefaller den snarare vara hämtad ur de samtida bilderböckerna Ett hem eller Spadarvet; det är akvareller eller vackra vardagshem vi associerar till. Sociologen har karaktäriserat de nya enkla ideal – ljus, luft och färg – som växte fram som ett för den uppåtsträvande medelklassen. God smak blev dess markör på en föränderlig social karta: mot å ena sidan purpurplysch och tofsar hos överklassen och å andra sidan underklassens lusiga misär. Till samma socialt- ideologiska komplex räknar de husliga (renlighet, ordning) och moraliska (anspråkslöshet, sparsamhet, disciplin) egenskaper som tillsammans med – formulering – ett starkt och moraliserande äkthetsimperativ hamrades in i de borgerliga husmödrarna. I matlagning, barnuppfostran eller den egna klädseln – ställdes krav på kvinnornas äkta vara, mot slarv, yta, tillgjordhet och lull-lull. Det är detta borgerliga hem vi möter i soliga tavla. Hennes beskrivning av tiden då de ljusa glada hemmen rymde glada människor och då allt gick öppet och ärligt till förmedlar de ideal som medelklassen tagit på entreprenad. Att vackra hem ritades för just arbetare var ingen tillfällighet. ivrade reformvän- ner ur skilda politiska läger för upplysning och förbättring både av och för arbetarklassen. Inte minst fick arbetarkvinnorna och deras barn del av uppmärksamheten. Historikern har undersökt hur en grupp medelklasskvinnor i Södra KFUK:s regi byggde upp en stor filantropisk verksamhet bland unga fabriksarbe- terskor i . Syftet var att genom kurser, föredrag och lämplig förströelse skola dem till goda hustrur och husmödrar. Projektet hade en omisskännlig borgerlig prägel. Samma uppmaning- ar som tidens otaliga rådgivare för hus och hem riktade till medel- klassfruarna fick dessa arbeterskor ta emot. Genom undervisning i sömnad och matlagning skulle de lära sig att med flit och sparsamhet och på små inkomster kunna leva ett ur ett borgerligt perspektiv anständigt liv, skriver . Så kom idén om medelklassen att expandera åt två håll: inåt och nedåt. Men rörelsen nedåt var problematisk, eftersom klyftan mellan borgerlighetens ideal och arbetarklassens verklighet var bråddjup. För lantarbetarhustrun med mjölkning, tolv kring bordet och en trettonde nyfödd att föda och klä torde förmaningar att organisera sitt hushåll enkelt och flärdfritt ha tett sig i bästa fall umbärliga, men troligare överlägset hånfulla. Naturligtvis var vissa kyrkliga debattörer medvetna om detta gap. var en tidig och ihärdig meddelare från arbetarklas- sen, som i flera reportageböcker rapporterade om smuts, stress och ständig brist. Men vanligare i den kyrkliga sociala debatten var – som i inlägg – denna tydliga spänning mellan borgerliga normer och arbetarklassens möjligheter. Dessutom hörs ofta en otvetydig ton av moralisk kritik. Hos avslöjas både avstånd och moralism i hennes diskussion om husmoderns betydelse för samhäl- let. Tillsammans med ekonomin och moralen hör nämligen, argu- menterar , de enskilda hemmens hygien till de områden där grunden för samhället läggs: Där födas de små – kraftiga eller svaga eller degenererade. Där vårdas de med sund föda, frisk luft, renlighet, hela och lämpliga kläder och med det, som går utanpå allt, därför att det ligger un- der allt: föräldrakärlekens oavlåtliga omsorg. Eller – de vanvår- das med olämplig, illa lagad mat, med slarv och smuts, med tra- sor och grannlåt, d.v.s. djupare sett: med likgiltighet eller okun- Hemmet är vårt kall! nighet eller båda i förening. Beskrivningen av de goda och de dåliga hemmen följer nästan övertydligt de ideologiska mönster som idéhistoriker och etnologer funnit i borgerlighetens efterlämnade papper. I termer av ordentlig- het, duglighet och hälsa drog medelklassen upp gränserna mellan sig själv och arbetarklassen, som när låter fysisk miljö, moralisk halt och rasbiologisk standard bli ett i den tidstypiska föreningen av slarviga hem, sedlig förslappning och degenererad avkomma. Medelklassens distans röjs dock tydligast i den koppling gör mellan klass och föräldrakärlek. Om moderliga känslor demonstreras i bra mat och varma, snygga kläder blir bleka, blåfrusna barn i trasor och grannlåt per definition oälskade barn.