sou · GLB391d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Just denna om- ständighet får rimligen antas ha spelat roll för införandet av den säkerhetsventil mot ett för det enskilda fallet alltför långt gående tvång...Ovan citerade förarbetsuttalanden och kommentar till stadgarna leder vidare till antagandet att kravet på utredning angående påstådda ideella skäl inte skall sättas högt men att viss granskning dock måste vara möjlig, såvida det ifrågasätts huruvida en begäran om avlysning från jakt bygger på vad som kan kallas genuina ideella grunder. Med utgångspunkt från vad som är allmänt språkbruk får antas att lagstiftaren med ideella skäl åsyftar skäl som bygger på en etiskt eller känslomässigt eller av likvärdiga skäl djupt grundad övertygelse med principiell räckvidd. Satt i sammanhang med avståndstagande från jakt kan detta t.ex. innebära att någon upplever en stark känsla av sam- hörighet med djuren. Det kan också vara, med viss tillämpning av vad som kan utläsas av jägareförbundets studiematerial, fråga om den som anser att jakt rent allmänt sett är en etiskt oacceptabel handling som enbart får förekomma av nödvändighetsskäl men däremot inte som sport eller fritidsnöje." En jaktvårdsområdesförening får, enligt 12 § lagen om jaktvårdsområden, bestämma att avgifter skall betalas för jakten inom jaktvårdsområdet och för villebråd som fälls. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att årlig avgift är tänkt att påföras endast dem som faktiskt utövar jakt. från avgifterna är tänkta att användas för att täcka förvaltningskostnader och kostnader för gemensamma viltvårdsåtgärder. utformas, i vilken utsträckning fondering skall ske och hur eventuella fonder skall disponeras bör regleras i jaktvårdsområdets stadgar (prop. 1979/80:180 s. 23 f.) Såsom juridisk person svarar jaktvårdsområdesföre- ningen för de eventuella skulder som kan uppkomma i den verksamhet Någon ansvarighet för sådana förbindelser åvilar inte de enskilda medlemmarna. Det har inte ansetts finnas behov av andra möjligheter till uttaxering hos medlemmarna än den som sker genom att avgifter bestäms för jakten (a. prop. s. 32 f.). En fastighetsägare är, enligt 13 § lagen om jaktvårdsområden, skyldig att tåla att anläggningar som behövs för viltvården utförs på hans mark inom jaktvårdsområdet om det inte medför olägenhet av betydelse. inte nämnts något närmare om innebörden av begreppet "olägenhet av I betänkandet har kommenterats vad som är "viltvårdsåtgärder av betydelse" under rubriken "medlemmar och röstetal" (SOU 1979:19 s. 112). "Rätten till medbestämmande kan lämpligen begränsas till frågor rörande den praktiska jaktutövningen och frågor rörande vissa viltvårds- åtgärder. När det gäller viltvårdsåtgärder som är av betydelse för en fastighets nyttjande bör bestämmanderätten vara förbehållen delägarna. Exempel på sådana åtgärder är anläggande av viltvatten och upptagande av viltåkrar." I propositionen sägs följande i specialmotiveringen till 13 § (prop. 1979/80:180 s. 33). "Genom begränsningen till anläggningar som inte medför olägenhet av betydelse får skyldigheten i huvudsak samma omfattning som den f.n. har enligt jägareförbundets normalstadgar för jaktvården." I Svenska jägareförbundets skrift "Jaktvårdsområden – stadgar med till- lämpningsanvisningar och studiehandledning" har intagits ett liknande Stadgandets innebörd utvecklas under rubriken "Förklaringar och anvisningar". Vilken betydelse sådana uttalanden kan ha för rätts- tillämpningen kan diskuteras, men det är tveklöst så att departementschefen hänvisat till äldre normalstadgar till stöd för utformningen av 13 §. I skriften sägs följande (s. 34). "Med sådana åtgärder som behövs för viltvården avses i första hand utfordringsanordningar eller åtgärder för älgpass. För att åtgärder som här avses skall få vidtagas fordras att de kan anses skäliga med hänsyn till rådande förhållande. Berörd markägare skall alltid vidtalas innan åtgärder utförs..." Ansökan om bildande av ett jaktvårdsområde får, enligt 14 § lagen om jaktvårdsområden, göras av den som äger en fastighet som avses ingå i området. Ansökan skall göras hos . En sådan ansökan skall, enligt 15 §, innehålla dels uppgift om vilka fastigheter som avses ingå i jaktvårdsområdet, deras areal och ägarnas namn och adresser samt karta över jaktvårdsområdet, dels förslag till stadgar för jaktvårdsområdesföre- ningen samt dels utredning om fastighetsägarnas inställning till frågan om jaktvårdsområdets bildande. I motiven framhålls att det måste ställas höga krav på fullständighet och noggrannhet när det gäller fastighetsredovis- ningen och utredningen om fastighetsägarnas inställning i bildandefrågan 1979/80:180 s. 33 f.). Lämpligt är att särskilda teckningslistor upprättas där fastighetsägare, genom att underteckna sådan lista, förklarar sig villiga att ansluta sin fastighet till jaktvårdsområdet. Av en sådan förklaring bör otvetydigt framgå vilka fastighetsägare som är villiga att ansluta sin mark till ett jaktvårdsområde med den omfattning och de stadgar som anges i förslaget. Enligt 16 § lagen om jaktvårdsområden skall frågan om bildandet av ett jaktvårdsområde utredas vid en förrättning under ledning av en förrättnings- man, om det inte är uppenbart att förutsättningar för bildandet saknas. får dock utan föregående förrättning besluta att bilda ett jaktvårdsområde, om alla fastighetsägare är ense om detta eller om för- rättning annars inte anses nödvändig. Enligt lag om rätt till jakt skulle frågan om bildande alltid behandlas vid ett förrättningssammanträde om fastighetsägarna inte var ense. Enligt motiven hade såväl minoriteten som majoriteten nytta av att områdesbildningen tillkom under former som garanterar objektivitet och ändamålsenlighet. Man ansåg att en utredning inför en ojävig förrättningsman var ett oeftergivligt krav vid menings- skiljaktigheter (SOU 1961:67 s. 77 f.). Skälen för denna förändring var att förenkla och rationalisera bildandet (prop. 1979/80:180 s. 16). Länsstyrel- sen får välja den handläggningsform som i det enskilda fallet framstår som lämpligast. Bildandefrågan bör dock hänskjutas till förrättning om en fastighetsägare begär det och har vägande skäl för sin begäran. Har förordnat en förrättningsman skall denne, enligt 17 § lagen om jaktvårdsområden, med ledning av ansökningshandlingarna och vad som i övrigt har förekommit göra upp ett förslag till vilken mark som bör ingå i jaktvårdsområdet och vilka stadgar som bör gälla för jaktvårds- områdesföreningen. Förslaget skall behandlas vid sammanträde inför förrättningsmannen. Enligt 18 § skall förrättningsmannen kalla fastig- hetsägarna till sammanträdet. Kallelsen skall innehålla en kort beskrivning av den avsedda områdesbildningen och uppgift om tid och plats där ansök- ningshandlingarna finns tillgängliga. Kallelsen skall före sam- manträdet delges fastighetsägarna. Vid förrättningen skall, enligt 19 §, förutsättningarna för bildande av jaktvårdsområdet utredas. Fastighetsägarna skall få tillfälle att yttra sig och förebringa utredning i frågor som är av betydelse för bildandet. Av 18 § framgår att förrättningsmannen skall avge ett utlåtande om jaktvårdsområdet bör komma till stånd. Finner förrätt- ningsmannen att det bör ske, skall han i utlåtandet ta in förslag i fråga om vilken mark som området skall omfatta och förslag till stadgar för jaktvårdsområdesföreningen. Förrättningen avslutas genom att utlåtandet och övriga förrättningshandlingar läggs fram för fastighetsägarna på tid och plats som bestämts vid sammanträde. Handlingarna hålls härefter till- gängliga för granskning under en månad. Efter utgången av skall förrättningsmannen översända förrättningshandlingarna och de erinringar som kan ha framställts till . Av stadgarna för en jaktvårdsområdesförening skall, enligt 21 § lagen om jaktvårdsområden, framgå dels i vilken utsträckning jakten skall bedrivas gemensamt inom jaktvårdsområdet och grunderna i övrigt för jakten och viltvården, dels vilka riktlinjer i övrigt som skall gälla för föreningens verksamhet samt dels grunderna för bestämmandet av avgifter till Som nämnts ovan fastställer , i samband med bild- andebeslutet, stadgar för jaktvårdsområdesföreningen i de hänseenden som anges i denna paragraf. prövning och fastställelse begränsas alltså främst till sådana delar i stadgarna som är av omedelbar betydelse för jaktvården, dvs. i vilken utsträckning jakten skall bedrivas gemensamt inom jaktvårdsområdet och grunderna i övrigt för jakten och viltvården, och till riktlinjer i övrigt för föreningens verksamhet, såsom regler för vilken kontroll som skall ske av jakträttsupplåtelser m.m. och av de jagandes kompetens, bestämmelser om och i vilken form sammanslutningen skall sörja för att medlemmar som inte jagar får del i utbytet av jakten etc. Prövningen av stadgarna avser således inte andra delar än sådana som är specifika med hänsyn till föreningens ändamål och karaktär av tvångs- sammanslutning och som inte är en överföring till stadgarna av regler som gäller redan på grund av lagen (prop. 1979/80:180 s. 117 och 123). Enligt 22 § lagen om jaktvårdsområden får ett beslut om ändring av stadgarna i de hänseenden som anges i 21 § inte tillämpas innan det har fastställts av . ett jaktvårdsområde består kan det bli aktuellt att i något avseende ändra föreningens stadgar. Sådana beslut fattas av jaktstämman. Om beslutet gäller ändring av sådana grund- läggande bestämmelser som avses i 21 § får beslutet alltså inte tillämpas förrän det fastställts av . Den samverkansform som lagen reglerar har omnämnts sporadiskt i den juridiska litteraturen. menar att det är fråga om en tvångssamfällighet (se Speciell fastighetsrätt, 4:e uppl. s. 218) och till grund för det anför han följande. "Även om inte alla fastighetsägare inom ett lämpligt område går med på att delta, kan jaktvårdsområde beslutas, om vid offentlig förrättning en kvalificerad majoritet av fastighetsägarna är överens om det och bildandet är lämpligt från jaktvårdssynpunkt m.m. Beslutet fattas sedan av ." Han menar alltså att det är en tvångssamfällighet jämförlig med sådana som man stöter på inom t.ex. vattenrätten (vid dikning) och enligt anlägg- Dessutom torde det vara fråga om en tvångssammanslutning som är offentligrättslig (se bl.a. , Gemensamhetsanlägg- ningar, s. 36, , Föreskriftsmakten, s. 63 och , Offentlig förvaltning utanför myndighetsområdet, s. 316). Av 23 § lagen om jaktvårdsområden framgår att det för jaktvårdsområdes- föreningen skall finnas en styrelse. Innan styrelsen har utsetts kan föreningen inte förvärva rättigheter eller ikläda sig skyldigheter. För att föreningen skall vara en juridisk person fordras alltså att styrelse har utsetts. Detta innebär att föreningen inte blir juridisk person förrän första jaktstämman hållits efter det att beslutat att bilda jaktvårds- området. Enligt lagen företräder styrelsen föreningen mot tredje man. Frånsett detta stadgande – och bestämmelsen i 28 § om att styrelsen ansöker om anslutning av ytterligare fastigheter till jaktvårdsområdet – finns inga regler i lagen om vilka befogenheter styrelsen har. Den organisatoriska regleringen av styrelsen och dess uppgifter beslutas alltså av medlemmarna själva. Medlemmarnas rätt att delta i handhavandet av jaktvårdsområdesfören- ingens angelägenheter utövas, enligt 24 § lagen om jaktvårdsområden, på jaktstämma. Som framgår av 3 § lagen om jaktvårdsområden räknas som medlem den som äger mark inom ett jaktvårdsområde samt den som under minst ett jaktår äger rätt att jaga på mark ingående i ett jaktvårdsområde om inte särskilda skäl föranleder annat. När det gäller rösträtt och beslut på jaktstämma gäller, enligt 25 § lagen om jaktvårdsområden och om inte annat följer av särskild bestämmelse i lagen, att varje medlem har en röst i frågor som rör åtgärder för viltvården och de närmare föreskrifterna för jaktutövningen med undantag för föreskrifter om avskjutningen, att i övriga frågor rösträtt tillkommer endast medlem som är fastighetsägare, som därvid har en röst, om inte någon sådan medlem begär att röstetalet i stället skall beräknas efter fastig- heternas areal, att ingen får för egen del rösta för mer än en femtedel av det på stämman företrädda röstetalet, att den mening som har fått det högsta röstetalet gäller som stämmans beslut, att vid lika röstetal val avgörs genom lottning och i andra frågor den mening gäller som biträds av de flesta röstande eller, om även antalet röstande är lika, av stämmans ordförande samt att beslut om ändring av stadgarna inte är giltigt, om det inte biträds av en majoritet av fastighetsägarna som skall utgöra minst två tredjedelar av antalet fastighetsägare och äga minst hälften av den mark som ingår i jaktvårdsområdet. I frågor som gäller viltvården och jaktutövningen har – med undantag för avskjutningsföreskrifter – varje föreningsmedlem en röst. Eftersom vilt- stammens storlek och sammansättning kan ha avgörande betydelse för användningen av en fastighet är det enligt motiven (prop. 1979/80:180 s. 19) motiverat att förbehålla fastighetsägarna att bestämma de normer som skall gälla för avskjutningen. Med föreskrifter om avskjutningen avses regler för hur djurstammarna skall beskattas med avseende på djurantal, kön och ålder. Till dessa frågor hör också beslut om licensansökningar för exempelvis älgjakt samt bestämmelser om avgifter för jakträttsbevis och andra avgiftsföreskrifter (a. prop. s. 37). Enligt huvudregeln har alltså varje medlem en röst. I sådana frågor där bara fastighetsägare har beslutanderätt kan röstningen emellertid ske efter arealinnehav. Om det inte fanns en möjlighet för fastighetsägare att rösta efter arealinnehav skulle detta enligt motiven (a. prop. s. 20) kunna påverka större markägares vilja att medverka i bildandet av jaktvårdsområden. De som har en fastighet under samäganderätt har självklart endast en röst när röstning sker efter huvudtal (a. prop. s. 37). Begränsningsregeln i 25 § tredje punkten lagen om jaktvårdsområden att ingen för egen del får rösta för mer än en femtedel av de på stämman företrädda röstetalet saknade motsvarighet i förslag - (SOU 1974:80). fann inte anledning att begränsa möjligheten för en person att företräda ett större antal delägare. Möjligen berodde detta på att utredningens förslag inte gav utrymme för röstning efter arealinnehav. Frågan är om begränsningsregeln gäller endast i det fallet röstetalet beräknas efter fastighetens areal eller omfattar även det fallet att någon röstar med fullmakter från andra medlemmar. Orden "för egen del" tyder närmast på att regeln omfattar endast det förstnämnda fallet. Propositionen ger inte någon klarhet i denna fråga (prop. 1979/80:180 s. 20 och 37). Trots det har det i den juridiska litteraturen hävdats att stadgandet omfattar även den som röstar med fullmakter (se /, Jakten, jägaren och lagen s. 121 och /, Fiskevårdsområden s. 81). Begränsningsregelns omfattning får anses vara oklar. kan besluta att en jaktvårdsområdesförening skall upplösas. För ett sådant beslut fordras, enligt 26 § lagen om jaktvårdsområden, att flertalet av de röstande fastighetsägarna på en jaktstämma uttalat sig för en upplösning och att detta flertal antingen utgör mer än en tredjedel av antalet fastighetsägare eller äger mer än hälften av den mark som ingår i jaktvårdsområdet. Sådant beslut får dock inte meddelas innan har förflutit från det beslutet om bildande av jaktvårdsområdet vann laga kraft. Ett jaktvårdsområde bildas alltså för att bestå tills vidare men med en möjlighet att upplösa området. Efter denna tidsperiods utgång får frågan om områdets upplösning väckas utan begränsning till vissa tids- mellanrum. Innan löpt ut finns dock ingen möjlighet att få området upplöst. Den situationen kan alltså uppstå att ett område inte kan upplösas trots att samtliga medlemmar eller en mycket stor majoritet är överens om att organisationen inte fungerar och inte främjar det ändamål lagen skall ha. Skälet för den gällande tidsgränsen är dels att en relativt kan krävas för att delägarna inom jaktvårdsområdet skall kunna bilda sig en välgrundad uppfattning om jaktvårdsområdets fortbestånd (SOU 1979:19 s. 109), dels att området därigenom får en stabilitet som gör det möjligt att finna arbetsformer som tillgodoser skilda önskemål (prop. 1979/80:180 s. 25). På ansökan av styrelsen för de jaktvårdsområdesföreningar som berörs kan , enligt 27 § lagen om jaktvårdsområden, besluta dels att föra samman flera jaktvårdsområden till ett jaktvårdsområde, dels att dela upp ett jaktvårdsområde i flera jaktvårdsområden. För sådan ombildning gäller villkoren för och förfarandet vid bildande av jaktvårdsområde. Det innebär att för en ombildning krävs att den biträds av en kvalificerad majoritet av fastighetsägarna i de tilltänkta ombildade områdena. Fastighetsägarna, liksom vid sin prövning, får därvid ta ställning till av- gränsningen av det ombildade området och till nya eller ändrade stadgar. På ansökan av jaktvårdsområdesföreningens styrelse får , enligt 28 § lagen om jaktvårdsområden, besluta att en fastighet skall anslutas till jaktvårdsområdet. För sådan anslutning fordras medgivande av fastighetens ägare och, om fastigheten ingår i ett annat jaktvårdsområde, av jaktvårds- områdesföreningen för det området. I 29 § lagen om jaktvårdsområden finns regler om uteslutning av fastighet ur jaktvårdsområdet. Om en fastighet på grund av ändrad användning eller annars väsentligen saknar betydelse för jaktvården samt fastighetsägaren och jaktvårdsområdesföreningen är ense om att fastigheten skall uteslutas ur jaktvårdsområdet får föreningen besluta detta. I de fall sådan enighet inte föreligger prövas frågan om uteslutning av . Reglerna i detta stadgande innebär att möjligheterna för en fastighetsägare att bryta sig ur ett jaktvårdsområde är små om denne har mark som är ändamålsenlig för jakt och viltvård. En fastighetsägares möjligheter att lämna jaktvårds- området i en sådan situation består då i att begära att området skall upplösas. En sådan begäran kan han dock framställa först förflutit sedan jaktvårdsområdet bildades och hans begäran måste dessutom biträdas av det antal fastighetsägare som framgår av 26 §. får, enligt 30 § lagen om jaktvårdsområden, förordna att frågor som avses i 26, 28 eller 29 §§ skall utredas vid förrättning innan beslutar. För förfarandet vid sådan förrättning gäller 17-20 §§ i tillämpliga delar. Vid upplösning av en jaktvårdsområdesförening gäller, enligt 31 § lagen om jaktvårdsområden, bestämmelsen i 62 § lagen om förvaltning av samfälligheter. Hänvisningen innebär att ett jaktvårdsområde inte får upp- lösas förrän områdets skulder har betalats eller medel som fordras för betalning har nedsatts hos . Överskott av medel skall fördelas mellan medlemmarna enligt de grunder jaktstämman beslutar om det inte i stadgarna har föreskrivits annat. Av 32 § lagen om jaktvårdsområden framgår att om den som har rätt att jaga inom ett jaktvårdsområde bryter mot de regler som enligt stadgarna eller jaktstämmans beslut gäller för jakten inom området döms denne till böter, om inte gärningen är belagd med straff i annan lag eller författning. Sådant brott får åtalas av åklagare endast efter angivelse av målsägande. Som målsägande anses även jaktvårdsområdesföreningen. Fälls eller fångas villebråd genom sådant brott skall villebrådet eller värdet därav förklaras förverkat, om det inte är uppenbart obilligt. Förverkat villebråd tillfaller jaktvårdsområdesföreningen. Bestämmelsen riktar sig enbart till den som har rätt att jaga inom jaktvårdsområdet. Vad som menas med uttrycket "den som har rätt att jaga inom jaktvårdsområdet" har inte förklarats närmare i förarbetena. En jämförelse kan dock göras med det uttryck som finns i 30 § lagen (1981:533) om fiskevårdsområden och de förarbetsuttalanden som finns till denna bestämmelse (prop. 1980/81:153 s. 71 och 283). Med rätt att jaga avses därför rimligen alla som har rätt att jaga inom området oberoende av om jakträtten grundar sig på äganderätt eller nyttjanderätt. Det bör vidare saknas betydelse om nyttjanderätten grundas på arrende eller endast innehav av t.ex. jaktgästbevis som berättigar till jakt för . Om den som är jaktberättigad inom jaktvårdsområdet bryter mot de regler som enligt stadgarna eller jaktstämmans beslut gäller för jakten döms denne till böter. Det innebär att jaktvårdsområdesförenings stadgar och beslut i frågor om jakt är straffsanktionerade. Den begränsning som gäller beträffande vad som får straffsanktioneras har sålunda inskränkts till frågor som har med jakt att göra. Eftersom lagen skiljer på jakt och viltvård torde föreningens stadgar och beslut såvitt gäller viltvård ej vara straffsanktione- rade. Det bör noteras att denna ansvarsbestämmelse (s.k. blankettstraffstad- gande), som ger ett enskilt rättssubjekt rätt att bestämma vilka beteenden som är straffbara, är mycket ovanlig, om ens förekommande, i svensk lagstiftning i övrigt (jfr dock 30 § lagen om fiskevårdsområden). När det gäller vilka företeelser som kan straffsanktioneras under begreppet jakt kan viss ledning hämtas av rättsfallet NJA 1951 s. 74. följa att de regler som gäller för jakten och som uppställes i stadgarna eller genom jaktstämmans beslut måste ha stöd i lagen eller dess förarbeten. Finns inte sådant stöd kan stadgarna eller jaktstämmans beslut inte läggas till grund för ansvar. Villebråd som dödats, fångats eller tillvaratagits vid nämnda brott skall förverkas om det inte är uppenbart obilligt. Presumtionen är alltså att förverkande skall ske, om övriga förutsättningar är uppfyllda, men åtgärden får underlåtas om det föreligger starka skäl som talar mot förverkande. Anser en medlem vars rätt berörs av beslut på jaktstämma eller beslut av jaktvårdsområdesföreningens styrelse att beslutet inte har tillkommit i behörig ordning eller att det strider mot denna lag eller annan författning eller mot stadgarna eller kränker hans enskilda rätt får han, enligt 33 § lagen om jaktvårdsområden, överklaga beslutet hos genom besvär. Den som fått avslag på en begäran enligt 3 § andra stycket om medlemskap får anföra besvär mot avslagsbeslutet. Besvärshandlingen skall ha kommit in till för beslutet. I fråga om besvär mot styrelsens beslut räknas dock besvärstiden från den dag klaganden fick del av beslutet. Jaktstämmans eller styrelsens beslut skall gälla utan hinder av att det har överklagats, om inte förordnar annat. Besvärsbestämmelsen innebär att prövning inte skall avse det överklagade beslutets lämplighet utan bara dess laglighet. ges därmed inte heller befogenhet att ersätta det överklagade beslutet med ett annat (prop. 1979/80:180 s. 40). Valet står alltså mellan att upphäva beslutet eller låta det vara. Ett beslut kan emellertid inte upphävas på den grunden att det bakomliggande materialet håller låg kvalitet och därmed kanske inte ger tillräckligt underlag för ett beslut. Besvärsinstanserna får ju som sagt inte gå in på någon allmän lämplighetsprövning av det klandrade beslutet. Klagoberättigad är endast den medlem vars rätt berörs. Nyttjanderättshavare vars rätt berörs, men som inte är medlem, saknar alltså möjlighet att få ett beslut överprövat. Den klagande medlemmen måste visa att beslutet rör hans rätt samt att det inte tillkommit i behörig ordning eller strider mot lagen om jaktvårdsområden eller annan författning eller mot stadgarna eller kränker hans eller hennes enskilda rätt. Besvärsgrunden att beslutet kränker klagandens enskilda rätt innebär att klagandens personliga rättsställning blivit lidande genom det klandrade beslutet. I praxis har ett fall där delägare inom jaktvårdsområdet gynnats framför delägare bosatta utom det ansetts kränka enskilds rätt (Svenska jägareförbundets rättsfallssamling 1979-83, s. 244). beslut enligt lagen får, enligt 34 § lagen om jaktvårdsom- råden, överklagas hos allmän förvaltningsdomstol.