sou · GLB3121d3 · 1998-01-01 00:00:00 — $EN ¶PPNA SKOLAN 217 )NNEH¥LL OCH SLUTSATSER I detta kapitel redovisar vi erfarenheter av nära samverkan mellan skola och närsamhälle. Vi argumenterar för att en sådan samverkan bör öka, och lägger ett förslag om skolan som kulturellt centrum. Våra slutsatser är följande: ·Skolans utveckling gynnas av att den öppnar sig mot närsamhället. Genom att människor och institutioner i skolans omgivning blir del- aktiga i skolans arbete och liv öppnas nya perspektiv på frågan om hur skolan ska organisera sin verksamhet. ·Ett sätt för skolan att vidga kontakterna med omvärlden är att funge- ra som ett kulturellt centrum i närområdet, bl.a. så att skolans loka- ler utnyttjas av de omkringboende för aktiviteter som är viktiga för dem. En svensk lärare och litteraturvetare besökte i början på 1980- talet för att studera vuxenutbildning. Hon kom till en skola i ett område med stora sociala problem. Befolkningen bestod av fattiga och outbil- dade invandrare. Här kom hon i kontakt med begrep- pet lokal arbetsplan. En sådan gjordes i samarbete med sociologer, som var knutna till skolan, och den innehöll uppgifter om befolkningen i området, arbetsplatser, arbetslöshet, hälsa, utbildning, åldersfördel- ning, kultur, pubar osv. Kartläggningen hölls ständigt aktuell och kompletterades successivt. Gränserna mellan skolan och det omkringliggande samhället var öppna och alla som var offentligt anställda samarbetade på olika ofta okonventio- nella sätt. När vi besökte skolan var man upptagna av hur man skulle lösa problemet med att få vissa grupper till grundläggande språkutbildning. Många i området kände sig främmande inför skolbyggnaden och ville inte gå dit. Det gällde inte minst många kvinnor som inte kunde språket och som isolerade sig i hemmet. Strategin blev att locka dem till skolan med hjälp av andra kurser än just språkkurser och man satsade på sy-kurser, pottery- kurser, danskurser osv. Via dessa praktiska kurser blev kvinnorna bekanta med skolan och skolans personal och vågade börja tänka på andra kurser. En grupp män träffades på puben och fick där sin utbildning av en socialarbetare som också var anställd som lärare. engagerades och med hennes hjälp bildades en grupp av unga mammor som behövde stöd och utbildning. Den lokala polisen drogs in i arbetet, arbets- förmedlingen, körkortsskolan osv. var samma lärare i på konferens om litteraturunder- visning. I en ny miljö och i en ny tid återkommer diskussionen om skolans förhållande till närområdet. Varför skaffar ni er inte en PR-man? Frågan ställdes av en amerikansk lära- re på en stor konferens som jag deltog och var riktad till en kvinnlig lärare som just vittnat om hur svårt de hade det på hennes skola när det gällde allt bra som faktiskt skedde i det vardagliga arbetet. I stället möttes de alltid av klagomål och krav från politiker, föräldrar, arbetsgivare osv. som befann sig utanför skolan. Dessutom var litteraturundervisningen på skolan utsatt för censurkampanjer. Den kvinnliga lärare som ställde frå- gan arbetade på en skola där man både hade anställt en PR-man och en ad- vokat som på konsultbasis kunde sköta och reglera skolans kontakter med samhället. Kostnaden för detta belastade skolans ordinarie budget – med andra ord inga extrapengar utifrån utan en prioriteringsfråga inom den all- männa verksamheten. Arrangemanget hade fallit mycket väl ut. PR-mannen informerade regelbundet de lokala medierna om skolans verksamhet och skolan syntes ständigt och mycket utåt i positiva sammanghang som de själva valde. Advokaten skyddade lärarna i rättsfrågor. Det kunde gälla an- grepp från föräldrar och elever som i andra delar av samhället var klara rättsfall men också anställningsfrågor, censurfrågor, åsiktsregistrering m.m. Lärarna kände sig trygga och skolan hade utvecklat en kollektiv självkänsla utåt mot samhället och en positiv identitet. Läraren beskrev sin skola som nu tryggt och kollektivt vågade öppna sig mot det omkringliggande sam- hället och gå i dialog. Dessa bilder av den öppna skolan ser olika ut. Ändå vittnar de om samma vilja att överskrida gränsen mellan skola och närsamhälle. I framstår skolan som en självklar del av det of- fentliga välfärdssystemet. Den kan i samverkan med andra institutioner användas för att göra livet drägligare för människor i närområdet; för att utjämna sociala och utbildningsmässiga skillnader. Sociologer kartlägger och skolan utbildar. I Londonexemplet har skolan rollen av hjälpare och ser sig som en självklar resurs i ett socialt samhällspro- jekt. Man kan tänka sig att denna skolas problem är hur dess myndig- hetsprägel kan kombineras med öppenhet och tillgänglighet. Om det är skolan som definierar behoven och problemen i närområdet, utan att de människor som bor där känner sig riktigt delaktiga, är risken stor att 137 , G. (1997): "I F¶R¤NDRING OM MODERNITET OCH SKOLA, PM till , , s. 30. 138 A.a., s. 28 f. $EN ¶PPNA SKOLAN 219 skolan hamnar i överläge och befolkningen i underläge. Men man kan också se på saken ur ett annat perspektiv: en skola som tar så här aktiv del i närområdets sociala liv måste på ett genomgripande sätt påverkas i sin syn på vad utbildning och undervisning är och kan vara. I är bilden annorlunda. Behovet av en PR-man avslöjar en mer marknadsorienterad syn på skolan och dess roll i sam- hället. Skillnaderna i jämförelse med Londonskolan har naturligtvis inte bara med tidsandan att göra utan också med det amerikanska skol- systemet, med den sociala sammansättningen i närsamhällets befolk- ning och med det faktum att det här är fråga om ungdomsskola och inte vuxenutbildning. I det amerikanska exemplet tycks kraven utifrån tyd- liga, välartikulerade och delvis hotfulla. Skolan är ibland i underläge (och behöver skaffa sig advokat! ), befolkningen i överläge. Skolan framstår inte som någon myndighet och har därmed inte heller någon självklar legitimitet. I stället måste skolan arbeta för att utveckla en egen identitet, så att man med förankring i en kollektiv självkänsla kan upprätta dialog med samhället utanför. I den dialogen behöver skolan utveckla sitt professionella språk, och PR-mannen är ett uttryck för detta behov. Utvecklingen i har sina egna förutsättningar, som skiljer den från utvecklingen i och . Den svenska skolan har ge- nerellt sett inte haft någon bred och omfattande kontakt med sitt när- samhälle, åtminstone inte , även om stats- makterna i olika sammanhang har förordat en sådan utveckling. Det hänger samman med att skolan i , framför allt i jämförelse med den amerikanska, har varit – och är – ett i första hand nationellt projekt. Den centralism som på gott och ont präglat skolans organisering har lagt hinder i vägen för kontakterna mellan skolan och närsamhället. Men en nationell skola behöver inte vara centralt detaljstyrd. Decentraliseringen är på väg att skapa en ny situation. Frånvaron av ett heltäckande regelsystem öppnar nya möjligheter för skolorna i deras försök att orientera sig mot det omgivande samhället. Närsamhället gör sig också påmint på ett annat sätt. het att välja skola för sina barn, etableringen av fristående skolor och diskussionen om skolpeng har förskjutit perspektivet på skolan. Det är framför allt föräldrars syn på skolan som kommit i fokus . Det har delvis skett med hjälp av ett marknadstänkande som i sin inskränkta form – rösta med fötterna – dock knappast ger utrymme för verklig delaktighet och verkligt medansvar. Möjligheterna har ändå ökat för ett brukarinflytande, som kan komma att utgöra en medelväg mellan politisk centralstyrning och marknadsstyrning. Om brukarin- flytandet vidgas kommer skolan att öppnas alltmer mot det omgivande samhället. 3KOLAN MITT I BYN Att skolan är öppen kan innebära flera saker: att den är öppen för alla elever och för alla elevers erfarenheter, att den karaktäriseras av ett öppet samtal där alla får säga sin mening och bli bemötta med respekt, att undervisningen öppnar sig för de resurser som finns i samhället om- kring, att det är öppet för föräldrar att komma till skolan och påverka dess arbete osv. Man kan också tala om den öppna skolan som ett rum som kan utnyttjas av lokalsamhället, ett rum också i fysisk mening: skolans lokaler. Öppnar man skolan på detta sätt, öppnar man också för kontakter och inflytanden, som kan berika skolarbetet. Vi menar att dessa former av öppenhet hänger samman, och att om gränserna mellan skolan och närsamhället luckras upp kan det leda till att skolan kommer att präglas av öppenhet i flera avseenden. Men skolan är fortfarande en i många avseenden sluten verksamhet – både psykologiskt och lokalmässigt. Det är svårt för dem som befin- ner sig utanför skolan att komma in. Det gäller såväl kulturarbetare som vill samarbeta med skolan som föräldrar som vill påverka sina barns skolliv. Det gäller såväl företrädare för det lokala arbetslivet som för andra institutioner och för intresseföreningar. Skolans benägenhet att ge sig ut i sitt närområde och utnyttja dess människor och miljöer i undervisningen tycks också begränsad på många håll. Det verkar ibland som om skolan har nog av sitt eget. Det utåtriktade får ofta ka- raktären av tillfälliga avvikelser från det normala i stället för medvetna försök att utveckla verksamheten genom integration av den värld som finns utanför. Vår utgångspunkt i denna fråga är ungdomsskolans behov av ut- veckling. Det är för att skolan ska kunna utvecklas på ett bra sätt som den behöver öppnas mot sitt närsamhälle. Vi har i kapitlet om utveck- lingsstrategi talat om behovet av att bredda tolkningsarenan, av att släppa in flera människor än lärare, elever och skolledare i diskussio- nen om utbildningens innehåll och former. Om de som bor i en skolas upptagningsområde kände sig mer delaktiga i vad som sker i skolan, kunde de på ett konstruktivt sätt ge sina bidrag till den diskussionen. För att skolan ska kunna utnyttja de utvecklingsresurser som finns i skolans omgivning måste den komma i kontakt med de människor som bor där. Uttrycket skolan mitt i byn står för en vision om en skola som fungerar som en självklar mötesplats i närsamhället, inte bara för elever som tvingas vara där under skoltid, utan också för vuxna som har frivilliga kvällsaktiviteter, möten och kurser samt för barn och ung- domar som utanför skoltid använder skolan för andra syften än målin- riktade studier. Allt som sker i skolan måste inte ske på skolans villkor. Om skolan vill komma till tals med sina brukare måste otvungna rela- $EN ¶PPNA SKOLAN 221 Sådana relationer präglas av ömsesidigt intresse och ömsesidig nytta. Att t.ex. upplåta skolans lokaler för dem som bor i skolans närområde kan ses som ett sätt att öka bredden i skolans kon- takter med omvärlden och finna mindre laddade former för samverkan. Om människor söker sig till skolan av andra skäl än att diskutera ut- bildning – kan goda förutsättningar skapas för att diskutera utbildning! Så här skrev vi i +ROCK ELLER M¶TE: I ett seminarium om föräldrainflytande med anledning av vårt första betän- kande berättade en skolledare om vilka svårigheter hon haft att komma i diskussion med föräldrarna om barnens upplevelser i skolan. Det var mest mammor som kom till föräldramöten, och de var ofta fåordiga och lät lärar- na behålla ordet. När hon och en kollega startade en batikkurs anmälde sig många av föräldrarna till kursen. Och plötsligt var det fritt fram att under batikarbetet och i kaffepauser tala om barnen, undervisningen och skolan! En förvånad skolledare menade att hon aldrig under hela sitt yrkesliv fått så många konstruktiva föräldrasynpunkter på skolan som under denna korta kurstid.139 I det engelska skolexemplet lockade man invandrarkvinnor som be- hövde språkutbildning med pottery-kurser. Även om våra utgångs- punkter och avsikter är annorlunda och gäller ungdomsskolan finns ändå en gemensam föreställning i botten: Det är inte självklart för människor att söka sig till skolan, om man nu inte av tvång måste gå där. Det gäller för vuxna invandrare som skulle kunna dra nytta av skolan för sin språkutveckling och det gäller för föräldrar som skulle behöva diskutera sina barns undervisning. Ovana vid skolkulturen, negativa erfarenheter från den egna skolti- den, underläge i förhållande till en myndighet som bestämmer över barnens utbildning osv. – det kan vara mycket som gör det svårt för människor att närma sig skolan. Då är det viktigt att man etablerar are- nor för kommunikation som inte eller ens i första hand gäller undervisningen, för att rasera murar mellan skolan och närsam- hället och för att därigenom långsiktigt möjliggöra mer jämlika samtal om skolan och skolans undervisning. Vi tror att detta är en avgörande poäng i all diskussion om den öppna skolan. Utvecklingssamtalen – för att ta ett aktuellt exempel – kan komma att förändra förhållandet mellan skola och hem. Men utvecklingssam- talen sköter sig inte själva. De är beroende av en kontext. Föräldrar måste vara förtrogna med skolan, känna sig delaktiga i dess verksam- het, vistas i dess lokaler, träffa lärare och annan personal – bli vardag- ligt bekanta med skolkulturen. Först då kan utvecklingssamtalen bli de fora för konstruktiv diskussion om den enskilde elevens utbildning som 139 SOU 1996:143, s. 61. de är tänkta att vara – och inte, som de ibland riskerar att bli, föräld- ramöten på skolans villkor. När vi i våra tidigare betänkanden understrukit vikten av att skolans lokaler utnyttjas både under och efter skoltid för verksamheter som är av intresse för befolkningen i närsamhället, så är det inte i första hand därför att vi upprörs över att lokaler ibland står tomma och att vi därför önskar ett bättre resursutnyttjande. Bakgrunden är den vi skisserat ovan. När människor vant sig vid att använda sin skola för olika syf- ten ökar möjligheterna att föra en avspänd diskussion om det som är skolans viktigaste uppgift: undervisning av barn och ungdomar. 6ARF¶R BEH¶VER SKOLAN ¶PPNA SIG MOT N¤RSAMH¤LLET Vi har i kapitel 3 om utvecklingsstrategi lyft fram två förutsättningar för skolutveckling. Den ena handlar om att stärka lärares professiona- lism, självständiga utrymme och självkänsla. Den andra rör skolans öppnande mot närsamhället. Vi menar att båda är nödvändiga, men att de senaste årens utvecklingsdiskussion i endast gällt de profes- sionellas ökade ansvarsområde. När vi talar om att bredda tolk- ningsarenan, om att flera än lärare och skolledare måste delta i diskus- sionen om hur de nationella målen ska tolkas och hur verksamheten i skolan ska läggas upp, är det närsamhällets människor vi tänker på. I ett decentraliserat styrsystem är det lättare att öppna skolan. var mer centraliserad och reglerad fanns inte samma behov av bred kontakt och diskussion. Det mesta var redan bestämt, och de instanser som angav spelreglerna befann sig på långt avstånd och på hög höjd. tycks uppdragsgivarna ha kommit närmare. Spelut- rymmet för det omgivande samhället har ökat. Det är angeläget att både närsamhället och skolan utnyttjar detta utrymme i arbetet med skolut- veckling. Det är vårt viktigaste skäl för att skolan måste öppnas. Utvecklingen både i samhället och i skolan ger flera argument för en ökad öppenhet. ·Eftersom utvecklingen går mot ett alltmer komplext och varierat samhälle, där gamla regler, konventioner, direktiv, bestämmelser och sedvänjor luckras upp, måste eleverna förberedas på annat sätt än tidigare att möta detta samhälle. 140 De måste lära sig att se mång- falden som en tillgång och vänja sig vid att hantera varierade situa- tioner. Skolan måste stå öppen mot samhället utanför och vara en 140 Ljunghill, L. F. (1997): Läraren som gåvors odlare och själens arkitekt. Intervju med och , i 0EDAGOGISKA MAGASINET 1997:1, s. 8–12. $EN ¶PPNA SKOLAN 223 del av den samhälleliga rörligheten och variationen för att kunna fylla denna uppgift. ·Elevers lärande måste förankras i deras egen kultur och erfarenhet. Elever lyckas bättre i skolan, också mätt med traditionella mått, om de får utgå från sina kulturella förutsättningar, om de får använda sin närmiljö och sitt sätt att leva i undervisningen. Därför måste skolan ha bred kunskap om elevernas levnadsvillkor och finna vägar att föra in deras vardagsmiljö i skolarbetet. Även om elevers erfa- renheter i mindre grad än tidigare generationers är knutna till den närmaste omgivningen i hemmet och på bostadsorten, är närmiljön ändå betydelsefull för deras sätt att se på sig själva och på omvärl- den. ·De skarpa gränser som tidigare funnits mellan skola och fritid håller på att mjukas upp i elevernas tillvaro. Det är t.ex. svårare än någonsin att skilja mellan fostran och undervisning – och fostran ansågs tidigare vara familjens ansvar. Alltmer av det som tidigare skedde i familjen är nu en angelägenhet för skolan. Men utveckling- en är dubbelriktad. Mycket som tidigare lärdes ut i skolan lär sig barn och ungdomar numera t.ex. inom ramen för en expanderande medie- och populärkultur. Detta gör dagens skola till en mindre av- gränsad verksamhet än gårdagens. Samverkan med föräldrar och andra människor utanför skolan är därför nödvändig. ·I framtiden kommer förhoppningsvis den konkreta verksamheten i skolan – det elever och lärare gör – att skifta från den ena skolan till den andra, även om utbildningsmålen är desamma. Hur verksamhe- ten är utformad beror på vilka elever som finns i undervisningen, vilka erfarenheter dessa elever har, personalen på den enskilda sko- lan, de konkreta förhållanden som råder i närområdet osv. Det är en utveckling som är ett förväntat och önskat resultat av decentralise- Om bilden av svensk skolundervisning som någonting en- hetligt och likartat, där elever ungefär detsamma och på samma sätt även om de sitter i olika klassrum på olika håll i landet, på all- var ska förändras behövs tillgång till varierade lärosituationer, olika kunskapsformer, skiftande konkreta uppgifter osv. Närsamhället är i detta sammanhang en viktig resurs. ·Skolans och undervisningens förhållande till arbetslivet är en viktig aspekt av den öppna skolan. I kontakt med arbetslivet kan barn och ungdomar tillägna sig kunskaper om världen i ett konkret samman- hang, i handling tillsammans med andra människor. Arbetslivet ger också exempel på att lärosituationer kan se olika ut. för ett bestämt sätt att strukturera undervisning som härskar i skolan kan brytas med en utvidgad kontakt med arbetslivet. Community Schools-rörelsen, som verkat framför allt i länder som , och , ser skolan som ett socialt, kulturellt och pedagogiskt centrum i sitt upptag- ningsområde. Rörelsens perspektiv kan tyckas vara ett annat än vårt. Vi frågar: Vad kan närsamhället göra för skolan? Inom Community Schools frågar man: Vad kan skolan göra för närsamhället? Motsätt- ningen är en chimär. Det är just genom att närsamhället uppfattar sko- lan som en självklar del av livet och verksamheten i området, som skolan på allvar kan komma i kontakt med människor utanför skolan och påverkas av dem. Detta har vi i det föregående försökt tydliggöra. Idén om community schools växte ur en utbildningspolitisk överty- gelse om att en nära koppling till närsamhället var till stor fördel både för skolans elever och för de omkringboende. Men ekonomiska över- väganden fanns också med i bilden. Skolan skulle kunna fungera som ett integrerat resurscentrum för närområdet och därmed reducera sam- hällets kostnader. Kurser utvecklades tillsammans med det lokala nä- ringslivet, närområdets vuxna använde skolans ateljéer och verkstäder för sina egna aktiviteter, skolans matsal och servering utnyttjades även av pensionärer och andra, försigkomna elever gav dataundervisning för vuxna , områdesbiblioteket flyttades till skolan och utöka- de öppettiderna, förskola öppnade i skolans lokaler osv. En rektor för en community school i talar i en intervju om skolans ekono- miska betydelse för samhället: Om man tänker på de enorma resurser som har investerats i att bygga och utrusta den här skolan, skulle det vara vansinnigt att bara utnyttja den , . Vi har öppet från sju till elva . Min uppgift är att genomföra det med de resurser jag har eller som närområdet kan bidra med. På det sättet kan vi visa alla, barn och föräldrar, att utbildning inte är något som pågår i skolan, utan det handlar om en livslång aktivitet för alla. Och att vi som arbetar här bryr oss om alla vardagliga intressen och behov hos alla som bor och lever runt omkring oss. Framför allt: att vi är beroende av deras medverkan, delaktighet och stöd för att göra det här stället till en levande medelpunkt i närområdet. Det är inte jag eller perso- $EN ¶PPNA SKOLAN 225 nalen eller barnen och skolan som äger resurserna. De tillhör hela närområ- det, och de ska brukas och utvecklas.141 I finns skolor som redan från början har byggts för att fungera som community schools. Navet i är en sådan skola. Den b ygg- des som bostadsområdet, och planerades utifrån de behov som kunde förväntas uppstå där. Navet är något av ett kulturellt cent- rum, med utställningar, ateljéer, en resturang som är öppen för allmän- heten osv. I vårt förra betänkande skrev vi om i . Den har utvecklats till en community school, med en mängd aktiviteter utanför skoltid för stadsdelens barn, ungdo- mar och vuxna. Vid ett besök på skolan framträdde denna öppenhet med stor tydlighet. var det inte tyst och tomt på skolan. Den sjöd av liv. I en sal övade en grupp tjejer körsång. I en annan fanns några killar upptag- na med trumträning. En trappa ned i källaren fanns ett stort rum av ett slag man endast ser på ungdomsserier i TV, ett Fame-rum med slipade blanka golv och väggarna runtom täckta av speglar. Ledda av en latinamerikansk danslärare och klädda i häftiga trikåer dansade ungdomar av båda könen på golvet. Musiken dånade, takten var högt uppdriven och för ett ovant öga tycktes precisionen i de samtränade rörelserna vara perfekt. Så avbröts mu- siken och ett nytt gäng tog plats på golvet. Utanför Famerummet träffade vi en socialarbetare. Han hade expeditionstid med rum i korridoren. Ungdomarna kunde söka upp honom om de ville. Vi fick inte riktigt klart för oss om det var han själv eller en social- arbetarkompis till honom som dessutom höll igång boxningsträning för dem som var intresserade – men boxades gjorde man. Skolans café, ett entreprenadföretag lett av en eldsjäl med vana vid ung- domsarbete, var full av folk som drack och småpratade. I angrän- sande lokaler spelade ungdomar kort, övade på gitarr eller störtade runt ett bordtennisbord inbegripna i rundpingis.142 Det går inte alltid enkelt och smärtfritt att öppna skolan mot omvärl- den. De försök som görs måste bygga på realistiska föreställningar om vad skolan och närsamhället förmår när det gäller vidgade kontakter. Framför allt måste man komma ihåg att närsamhällena är allt mindre homogena och stabila, om man ser till befolkningen och deras livsvill- kor. Rörligheten har t.ex. ökat, människor flyttar i ökande utsträckning. Föräldrar är mer upptagna än tidigare, och många av dem har inte tid att ägna längre tidsperioder åt sina barns skola. 1413KOLBARN 1993:4, s. 54. 142SOU 1996:143, s. 57. Dessutom finns det stora skillnader mellan stad, mindre samhällen och landsbygd när det gäller möjligheterna att föra samman skolan och närsamhället. På mindre orter är det kanske naturligare för skolan att vara ett centrum. Banden mellan skolan och bygden är av tradition starkare. Men det finns också risker för en tillbakablickande idyllise- ring av detta samband mellan landsbygdsskolan och dess närsamhälle. Skolan har haft en stark myndighetsprägel, och det har inte varit lätt för människor utanför skolan att få kontakt, även om man har levt i ett mer överblickbart socialt sammanhang. Skillnaden mellan stad och land har också utjämnats , framför allt genom den tekniska utveck- lingen, massmedierna osv. Den by som nämns i devisen skolan mitt i byn ser annorlunda ut än den gjorde för en generation sedan. Skolan måste anpassa sig till komplexiteten och rörligheten i den moderna byn. $EN ¶PPNA SKOLAN 227