sou · GLB3116d8 · 1998-01-01 00:00:00 — sex hästar, fem katter, två kaniner och två hundar. Alltid när de små barnen var sjuka eller lediga brukade vi få rida ut i skogen och äta picknick. sommaren brukade vi gå till badberget med hästarna , 3:e klass = Vad är en god människa för mig?= ìééÑ~íí~ë= ëçã= ÖçÇK= iåÖí= áååÉ= á= î~êàÉ= çÇàìê= ~íí= ~ÅÅÉéíÉê~= ~åÇê~= ã®ååáëâçêë= íóÅâÉå= çÅÜ= ~íí= çëâóäÇáÖ~= Ä~êå= ãêÇ~ëK= fåíÉ= ÜÉääÉê= ~íí= ®êäáÖ= çÅÜ= äàìÖÉê= ~äÇêáÖK= a= ÇÉ= î®êëí~= ëíçêã~ê= lÅÜ= å®ê= ÇÉåå~= ã®ååáëâ~= ãíÉê= Éåë= ÄäáÅâI= êìë~ê= äáâëçã= Öä®ÇàÉ= ÖÉåçã= âêçééÉåK= eçå= ìíëíêä~ê= ÄÉâóããÉêëÑêá= î~êÇ~ÖI= éçëáíáî~= í~åâ~ê= Rätten att söka sig själv= Härom dagen hörde jag följande konversation mellan en 5-årig nudel- ätande flicka och hennes sechuan-ätande far: –Pappa, vad är ungdomar för något? –Det är jättestora barn, som nästan är vuxna. –Som stor-kusinerna? Det kändes väldigt skönt att höra. blev jag dock nervös då jag kände att jag hade så mycket ovuxet att klara av på så lite tid och att jag inte kunde stå ut med tanken på att bli en sådan där vuxen. En sådan där vuxen som bor i ett grått parhus i med och våra två undulater – och . En sådan som inte säger ifrån när den tycker att något dumt försiggår på T-centralen. En sådan som efter att ha velat väljer att gå och titta på ny golvmatta till badrummet den tredje söndagen . Ovanstående stycke är nog ett praktexemplar på ganska typiska tankar som kommer från en människa i mitten av tonåren med ångest , eftersom man inte har en aning om vad man ska bli och egentligen inte ens vet vad man vill. För jag är faktiskt en tonåring, närmare bestämt . Och förhoppningsvis är jag inte den enda som då och då känner mig som den jättestora oljepannan i bok . Boken som i korta drag handlar om ett stort hotell med en gammal oljepanna i källaren. Trycket i pannan bara ökar och ökar. Till slut pallar den inte för trycket. Den stora pannan kreverar under ett så högt tryck att hela hotellet exploderar. känns det som om det är så många som drar från så många olika håll att jag bara vill skrika tills jag brister i limningen. I allt detta måste jag lära mig mer om mig själv och vad jag tycker. Det är därför jag ville skriva om det som jag nu ska skriva om. Att hitta sig själv= Att hitta sig själv, sin egen identitet är vad tonåren går ut på. leda till ganska häftiga debatter när ens lilla dotter som förut hade en så vacker blond hästsvans kommer hem triumferande med sitt nya blåa hår. Vilket har blivit en grön tuppkam som rakas av. Men jag tror att det är väldigt viktigt att man låter sitt barn göra det det vill. att jag inte förstår föräldrar som vägrar låta sina barn vara ute och ränna till fem . Jag menar mer att jag tycker att föräldrar inte ska stoppa sina barn från att se ut hur de vill. Jag tycker att det känns jätteviktigt att jag ser ut som jag vill. I och för sig så ser jag inte alls ut som jag skulle vilja se ut men jag trivs i alla fall bättre i de kläder jag har än jag hade gjort i det senaste NK-modet. jag att föräldrar har rätt att säga vad de tycker är fult. jag inte riktigt att mina föräldrar hade rätt att kasta mina favoritbyxor, bara för att de var väldigt trasiga, trots att de gav mig pengar till ett Fast det tycker jag säkert om . När jag blivit vuxen. För egentligen såg de hemska ut. Men jag känner min rätt att ibland se allmänt hemsk ut då jag faktiskt fortfarande bara är tonåring. att jag ibland lurar mig själv att jag är vuxen. Därför behöver jag egentligen inte höra min storebrors ständiga klagovisa om hur jag bara beter mig som jag gör för att jag fått en massa omogna fix-idéer i skallen bara för att jag är tonåring. förstår väl jag också! Det känns ju som min medborgerliga rätt. av det skälet – att jag faktiskt är tonåring. Jag måste säga att jag känner mig lite stött när jag hör sägas att alla människor i tonåren genomgår en viss frigörelseperiod. kände mig speciell eftersom jag påtagit mig lite av en rebellroll får mig en rejäl näsbränna när jag i en bok läser följande:Tonåringar är i Men egentligen är det mest av allt tryggt att förstå att det finns många, många andra i samma båt. Det visste jag i och för sig redan men det känns ändå ganska skönt att få läsa svart på vitt att frigörel- sen är en period som alla ungdomar förr eller senare går igenom. Någonting som folk i min omgivning måste försöka komma ihåg är att denna skräniga period i mitt liv är ett viktigt steg i min utveck- ling mot att bli vuxen. Viljeperioderna är – trots att de säkert ibland känns mycket jobbiga för alla parter – rakt igenom positiva. försöker att trycka ner eller hålla en tonåring för hårt under puberteten kommer denne förmodligen bara att bli betydligt värre. dvs om man verkligen inte låter tonåringen utvecklas – kommer hon eller han kanske få söka den saknande pusselbiten senare i livet. Något som inte alls är lika lyckat som att redan i det första stadiet få ta itu med sina . Antingen blir det så att man alltid får en lite tillbakadragen attityd och ständigt har föräldrarnas värderingar spökande runt sig eftersom man aldrig tog det där viktiga steget ifrån dem när man var tonåring. Det kan också bli så olyckligt att man uttrycker de aggressiva pubertetskänslorna , tex , och då väljer att helt bryta med sina föräldrar. När en tonåring går i genom sin frigörelseperiod är det inte ett dugg konstigt att föräldrarna får ta den absolut största smällen. för mig självklart att det man är mest fäst vid blir svårast att ta På samma sätt är det helt naturligt att den som känner att den måste frigöra sig går på hårdast mot det som den alltid har varit mest beroende av. I det här fallet ens föräldrar. Det är inte alls så att den klassiska tonåringens hjärta helt plötsligt fylls av ett svart hat gentemot föräldrarna och barndomshemmet. Nej, det är helt enkelt så att puberteten är det första steget mot att bli en självständig vuxen individ och att det därför är nödvändigt för vissa att ta ett ordentligt kliv bort från barndomens alla vaggor. behöver känna att de kan ta avstånd från sina föräldrar . de genomgått den här perioden kommer de nog närmare sina föräldrar och förstår dem mer på nytt. måste man få testa sina vingar. Berömmer du så dödar jag dig men klagar du så dödar jag mig själv. Detta var i och för sig ett alldeles för starkt citat men jag tycker ändå att det känns ganska passande och äkta. Man kan beskriva frigörelsekänslorna som Yin och – en kraft och en motkraft. Man vill göra sig fri som man ibland önskar att man inte ville göra sig fri – man önskar att man istället kunde finna samma glädje som tidigare i att ha två kärleksfulla föräldrar som bryr sig. Den ena kraften är alltså det starka behov man känner för att utvecklas till en självständig individ. Motkraften är en längtan till att återigen bara få vara barn. Innerst inne vet man förstås att föräldrarna är ett skyddsnät som ständigt är spänt, långt där nere under en. måste nätet anstränga sig ordentligt för att hänga med i tonåringens konster. Men det hinner mystiskt nog för många alltid på något sätt med att skydda. Kampen mellan de två krafterna kan ibland leda till obekväma Ett exempel på en sådan är när man inför föräldrarna ger efter för sin längtan att bara få vara barn endast för att helt plötsligt överrumpla alla, inkluderat sig själv, med att utropa hur jävla jobbiga de är, lunka iväg till sitt rum, smälla igen dörren och kasta sig över telefonen; själv helt förvånad och snopen över att man reagerat så starkt. Jag kan allt!= så blir det helt tvärtom. Detta sker när man helt glömmer bort det där barnsliga man har inom sig och överdriver sitt eget oberoende.Man gör föräldrarna till de där otroligt barnsliga, ovetande figurerna som inte alls har lika mycket livserfarenhet som allvetande du. Du behandlar föräldrarna som barn. finns det faktiskt en chans att föräldrarna också blir lite pubertalt obalanserade vilket leder till högljudda ovuxna bråk och diskussioner. Någonting självklart som jag faktiskt inte upptäckte förrän är att vuxna inte är maskiner. Det är inte så att jag sett alla över 20 som perfekta. Nej, snarare tvärt om, men jag har i mina mest naiva tankegångar sett vuxna som ett helt eget släkte. Måhända en egen ras som inte varit unga och i vilket fall som helst verkligen aldrig varit ungdomar. I mina kortaste tankar har jag tänkt att vuxna inte har rätt att ha fel. Att vuxen skulle vara en synonym för felfri. Men har jag i alla fall börjat att förstå att så är icke fallet. Mina föräldrar, hur mycket jag än tycker om dem och ser upp till dem, är inte perfekta. I skolans barnkunskapsbok står det att det sista steget från att vara barn till att bli vuxen är när man börjat se sina föräldrar som jämlika. Att ni alla räknas till den eminenta storväxta skara människor som brukar benämnas som vuxna. När man gör detta är man fullt frigjord. Det dröjer nog ett tag för mig. Det måste ibland vara väldigt mödosamt att vara förälder till en son eller dotter i tonåren. Puberteten går förbi ganska obemärkt hos vissa medan den hos andra är späckad av mycket starka viljeyttringar. Då är det extra viktigt att inse att nästan all – definitivt denna – förändring är positiv och nödvändig. Det är viktigt att som tonårs- förälder ta sitt barns problem på allvar. Vissa har mycket problem med att utvecklas till en självständig individ och känner stor sorg av sitt liv. Denna sorg kan vara svår att arbeta sig igenom och lära sig att acceptera. Det är alltså väldigt viktigt att man som tonårsförälder är tolerant och inte tar det för hårt när ens dotter spyr galla över en då detta oftast egentligen inte är illa menat. Jag tror att nästan alla tonårsföräldrar oroar sig väldigt mycket. hör liksom till. Men om man bara försöker att minnas hur man själv kände sig som tonåring och hur viktigt det är för ens barn att vara just tonåring så tror jag nog att det går bra. Vi rymde från dagis= Mina kompisar på dagis var och min bror. Vi snodde saker från fröknarnas rum. fröknarna fråga oss vad vi hade i fickan. Min kompis och jag rymde mycket från dagis. tog med oss bröd från mellanmålet. ett hål under staketet och sprang iväg. Där åt vi upp En gång åkte vi till en tävling där man skulle rita. Min bror ville inte följa med i början men sen kom Det konstiga var att han vann en Finlands- resa för fyra stycken. Efter det ritar min bror jätte- Han är väldigt duktig. Det är roligt i skolan= När jag var skulle jag börja skolan. i skolan i för sen blev det krig. Bosnisen tyckte jag att allt var roligt. till och började skolan. I gick jag i fyra olika skolor i ettan och jag tyckte att allt var roligt och inget var tråkigt. Det bästa för barn är kanske att vi vuxna försöker förstå oss själva. Att vi funderar över våra föreställningar om normalitet och våra motiv för att tala å barns vägnar. Det bästa för barn är kanske ibland att man helt enkelt låter barn vara ifred, ger dem andrum, inte styr och ställer med dem och att man inte serverar så många färdiga synpunkter på allting. Vad kan jag som socialantropolog säga om barnets bästa? Jag sitter och pratar med en ung albansk mamma i hennes kök. Vi är tillsammans med hennes yngre, ännu barnlösa syster. Eftersom jag står i begrepp att skriva detta bidrag till antologin om barnets bästa frågar jag dem vad de kommer att tänka på när de hör begreppet barnets bästa. De tittar på varandra, rycker lite på axlarna, som för att säga att de inte riktigt vet, att man visar barnet kärlek. Att man lyssnar på barnet, blir deras trevande svar. Och vad ska jag säga? Jag kan bara instämma. Men jag undrar över vad vi, med våra olika erfarenheter, egentligen menar. Jag ser på den unga mamman och tänker på hur plågsamt hon har haft det här i i sin tröstlösa väntan på uppehållstillstånd och vad det har betytt för hennes nu treåriga son och deras relation. Hon har just svårt att riktigt älska honom och hon orkar inte lyssna på honom. Hon blir arg för allt han vill henne. Själv är den lilla pojken ofta förtvivlad och rasande och kontrollerar allt mamman gör. Han låter sig inte längre så lätt älskas. Den yngre systern funderar mindre skuldmedvetet på kärleks- betygelser. Vi visar kärlek på ett annat sätt än ni svenskar. När vi nyper ett barn och riktigt grabbar tag i det så är det för att visa kärlek. I början kan de tycka att det gör ont och börjar gråta, men sen vänjer de sig, de vet..., skrattar hon. Det är inte länge sedan hon själv var Jag påminns också om en annan aspekt av detta, om önskan att skydda sitt barn från onda ögat som kan hota dess hälsa, göra det En främling som tittar och beundrar ens söta barn kan dölja en farlig avund. Nyper man sitt barn börjar det skrika och grimasera och främlingen tittar bort. Människors handlingar har många innebörder och vi kan inte förstå dem bara genom att betrakta vissa lösryckta beteenden eller Vi måste sätta in dem i sitt sammanhang, kontextualisera. Vilka de relevanta sammanhangen är är inte på förhand givet utan kan bara upptäckas genom de frågor vi ställer. Och våra frågor är i sin tur beroende av den kunskap, de föreställningar, värderingar och miss- uppfattningar vi bär med oss. Innan jag fortsätter med detta svårgripbara tema är det kanske på sin plats att säga något om socialantropologi mer allmänt, för att sätta in mitt sätt att fundera om barn i ett relevant sammanhang. Antropologisk väg till kunskap= Som vetenskaplig disciplin studerar socialantropologin det sociala livets organisation och variationsrikedom med en jämförande ansats i en strävan att bidra till kunskapen om människans villkor. En bärande tanke för antropologin är att människor inte bara formas av den värld de lever i utan själva också formar den. Det betyder att det finns ett komplext samband mellan sociala och ekonomiska processer, subjektiv erfarenhet och kulturella föreställningar. Antropologen håller sig nära människors verklighet för att försöka förstå dessa samband, hur människor producerar och reproducerar det sociala livet. Antropologer intresserar sig förvisso för olika slags frågor och lägger tonvikten i sina analyser olika. Ändå har de vissa gemensamma utgångspunkter. Ett grundläggande antagande är att människors handlingar är meningsbärande och inte slumpmässiga. Mening skapas och symboliseras i och genom interaktionen med andra, den är en oskiljaktig del av den sociala praktiken. Men människor har olika idéer och erfarenheter liksom de har olika social position. Det gör att de uppfattar samma handling eller händelse på olika sätt. Det vi kallar kultur, detta komplex av meningsskapande, är både socialt och individuellt varierat och föränderligt. Vi har inte en kultur utan vi är kulturella. Det är genom att ställa människors handlingar och deras berättelser i relation till varandra som man får möjlighet att förstå olika händelser. Socialt liv formas inte bara av människors föreställningar, utan det handlar på samma gång om konkreta materiella och politiska realiteter: Produktion och försörjning, politiskt styre och maktför- Poängen med det antropologiska perspektivet är att dessa skilda aspekter i grunden inte är åtskilda även om sambanden mellan dem är mångdimensionella och svårdefinierade. Det ställer stora krav på hur den relevanta kontexten bestäms och avgränsas. Antropologins övergripande sätt att arbeta och samla in det etno- grafiska materialet är det långvariga fältarbetet. Detta sätt att delta i andra människors liv ger särskilda inblickar i det sociala livet. använder sina egna upplevelser och iakttagelser och reflekterar över Man umgås med människor i många olika situationer, diskuterar med dem och frågar om det man inte har förstått. försöker man skilja på sina egna föreställningar, upplevelser och känslor och deras, så att man inte bara söker bekräftelse på sina egna förutfattade meningar. Ett betydelsefullt inslag i det antropologiska arbetet är att antro- pologen både är en del av det pågående sociala liv hon eller han studerar och står utanför som ett slags fundersam främling. utomstående på det sättet ger ett visst övergripande perspektiv och inblickar i människors vardag och föreställningsvärld som de själva kan ha svårt att fånga. En viss distans är nödvändig för att kunna uppfatta och beskriva det som pågår. För att belysa detta kan jag ta som ett exempel en liten episod med en åttaårig albansk pojke, som jag här kallar Najm. Najm, 8 år= Han var stökig hemma och var ute många timmar åt gången utan att hans mor visste var han var. Najms äldre, redan vuxna syster hade relativt blivit svårt sjuk och de var på väg till sjukhuset för att hälsa på henne. Medan mamman och de andra syskonen skulle göra sig i ordning höll Najm istället på att plocka sönder radion. Mamman tjatade på honom att sluta, men han flinade och retades och ville inte låta bli. Han var dum och provocerande och jag började också känna mig irriterad på honom. När han satte sig i soffan med radion satte jag mig bredvid honom och det slog mig att det var inte radion det gällde utan den älskade sjuka systern, den vansinniga oron, rädslan och sorgen i familjen. Och skulle vi alla iväg till sjukhuset. Vad visste han om allt detta? Vad hade han gått och tänkt på under alla dessa veckor? Jag fick en känsla av att hans sönderplockande av radion, viljan att förstöra, men också att försöka komma åt vad som fanns inuti radion, var ett symboliserande av hans egen undran och försök att bemästra sin rädsla för den tumör som höll på att förstöra hans syster. Jag tog fasta på den känslan utan att fråga honom vad han kände och tänkte. Jag bara nämnde hans systers sjukdom och all oro och alla frågor det skapade. Då slutade han att plocka med radion, blev stillsam och började ställa frågor till mig om tumören, var den satt, vad som hade hänt. Hans mor och äldre syskon var för upptagna av sina egna bekymmer för att se hans och han i sin tur vädjade till dem på ett sätt som de inte förmådde tolka. Var och en har sina problem och vill inte eller kan inte alltid förstå den andras perspektiv och motiv. Om man själv står utanför den omedelbara intressesfären kan man lättare förstå vad de olika parterna håller på med. Det betyder inte att man nödvändigtvis vet bättre, men man vet andra saker, man har ett annat perspektiv. För att det ska vara meningsfullt att studera andra människors sociala liv och kulturella föreställningar kan man ändå aldrig stå helt utanför. vore att ställa sig i den oåtkomliga observatörens roll, vilket motsäger antropologins väsen som bygger på kunskap genom interaktion, reflektion och empati. Tanken är att människors handlingar är mångtydiga, men potentiellt begripliga, därför att de har en mening. Det synsättet är en viktig motivering för att bedriva deltagande Ålder som social distinktion= I alla sociala situationer gör människor distinktioner mellan olika slags kategorier av personer: I förhållande till kön, ålder, yrke, utbildning, utseende, släktskap, politisk tillhörighet, regional hemvist. Distinktionerna är många och mångtydiga. De skiftar i förhållande till de sociala situationer och det kulturella och politiska sammanhang i vilka människor rör sig. Social identitet är inte absolut och oföränder- lig. Vad antropologer vill komma åt är hur dessa distinktioner skapas och iscensätts och vilka konsekvenser de får för människor. Ålder och kön är två grundläggande kriterier för social differentie- ring, men frågan är vilken kulturell betydelse ålder och kön har i ett givet socialt sammanhang. En fråga kan vara hur ålders- och köns- hierarkier skapas och reproduceras socialt och politiskt. I vårt moderna västerländska samhälle är ålder ett mått på individuell biologisk tid, vilket också får betydelse långt bortom biologin. Varje barn observeras och erfars i förhållande till implicita eller explicita föreställningar om ålder, bedömningar görs utifrån vad som anses adekvat givet ett visst barns ålder. En politisk eller byråkratisk Barn har faktiskt en mun att prata med= För barnens bästa är det bra att barn inte slåss. ska lyssna till barn. Barnen har faktiskt en mun att Jag tycker att barnen ska sluta slåss. skulle det bli lugnare. Då skulle ingen bli arg på den Om slagsmål inte funnits skulle ingen tolkning av biologisk ålder markerar också gränsen mellan barn och Lagstiftning reglerar arbete, utbildning, rätten till egendom, Kunskap om den exakta biologiska åldern på en person är oerhört betydelsefull för oss i och har också ett starkt in- flytande över den egna självbilden. Redan mycket små barn upp- muntras att känna till sin egen ålder, långt innan de förstår själva principen om ålder. Födelsedagsfirandet är en symbolisk markering av barnet som social person, dess framsteg och goda bedrifter, liksom dess sociala och känslomässiga betydelse för föräldrarna, som fördelsedata ligger till grund för den statliga statistiken och På många sätt skiljer sig detta från hur ålder kan uppfattas och markeras i andra samhällen. I är människor generellt sett inte upptagna av en persons exakta ålder. Ålder är snarare en del av en statushierarki och relativ i förhållande till klass och genus så som dessa manifesteras i olika sociala sammanhang. Även bland barn råder en senioritetsregel, den äldre i en given situation tillskrivs alltid högre status. äldre innebär att man visas mer respekt och tilltalas med sin släkttitel istället för med sitt namn. Ålder är också öppet för manipulation. Givet lagstiftningen om tillåtna ålder för lönearbete och utbildning kan föräldrar, arbetsgivare eller myndigheter manipulera utsagor om ett barns ålder för att få tillgång till eftertraktade privilegier eller varor (Blanchet, 1996). Bland flera boskapsskötande folk i , som maasaierna, finner man andra sätt att uppfatta och handskas med ålder. organiseras manliga maasaier i åldersklassystem som bildar hier- arkiskt ordnade grupper. Inom sig, däremot, görs inte någon marke- ring av de enskilda personernas ålder. Alla är lika gamla, så att Flickor och kvinnor inordnas inte i korporativa grupper, utan differentieras i olika ålderskategorier rela- terade till deras position som ogifta eller som omskurna och gifta. Flickor och kvinnor är löst förenade med vissa manliga åldersgrupper, dem med vilka de dansade som unga flickor (Talle, 1988:94). Ålder, liksom kön, är med andra ord inte ett neutralt biologiskt faktum utan har sociala och ekonomiskt-politiska implikationer som måste problematiseras i förhållande till den kunskap man söker om barn och vad som skulle kunna vara deras bästa. Föreställningar om barn, liksom sättet att ta hand om och umgås med eller uppfostra barn är inte bara en individuell eller psykologisk fråga utan det är en oskiljaktig del av den sociala och historiska verklig- heten. Det är ett sätt att forma den verkligheten och konkretisera den sociala innebörden av att vara människa. Barn och vuxna lever i en mångtydig och ibland konfliktfylld gemenskap. Vuxna har makt och möjlighet att styra och kontrollera barns tillvaro och mellan barn och vuxna finns ett starkt socialt och känslomässigt beroende. Ändå kan man säga att barn aktivt formar sina egna liv. Deras upplevelser och erfarenheter och deras sätt att uppfatta och handskas med relationer till andra är inte bara ett utslag av vuxnas handlingar. Därför kan man endast få en djupare kunskap om hur barn lever och upplever genom dem själva, genom att iaktta och delta i deras liv, men också genom att på allvar reflektera över sina egna erfarenheter och minnen av att ha varit barn. Barns liv gestaltar sig ganska olika runtom i världen, liksom synen på vad ett barn är och hur barn ingår i samhällslivet. Ändå uppfattar de flesta människor barn som en särskild kategori, oavsett vad denna kategori anses inrymma. De tillskrivs vissa egenskaper och behandlas därefter. Det innebär i sin tur att barndom inte har samma sociala innebörd i alla samhällen, och kanske inte heller förekommer som ett specifikt begrepp. Barndom som ett slags social institution är ur denna synvinkel inte universell, vilket däremot biologisk omognad är.