sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta har ofta inneburit brott i de kontinua som förekommer bland språkliga varieteter i ett område. T ex är de språkliga varieteterna på vardera sidan gränsen mellan Neder län- derna och lika varandra, men på den tyska sidan kallas de dialekter av tyska och på den holländska sidan dialekter av nederländska. har detta fått som följd att de va rieteter som talas på den tyska sidan om gränsen blir mer lika det tyska standardspråket, medan de som talas på den nederländska sidan blir mer lika holländskan. Detta beror på standardspråkets utjämnande effekt som verkar genom skolan (barnen får lära sig att läsa på och använda respektive st andardspråk), genom medier etc. Samma förhållanden gäller vid den svensk-norska gränsen. Sammanfattning om skillnaden mellan dialekt och språk Det är uppenbart att inget av de kriterier som kan sättas upp för vad som är språk och vad som är dialekter är undantagslöst. Hur man än dra r gränsen mellan vad som anses vara språk och vad som anses vara dialekt, finns det andra helt parallella situationer där gränsen dras annorlunda . Språklig variation är mångfasetterad och det är därför inte underligt at t man på olika håll i världen och i olika sammanhang begreppsmässig t organiserar denna komplexa verklighet på olika sätt. Även om ett givet sätt att se på skillnaden mellan språk och dialekt, som vi sett i ovanstående avsnitt, inte kan användas undantagslöst i all a sammanhang, finns det några förhållanden som gäller med tämligen stor sannolikhet. 1.För att en språklig varietet ska kallas för en dialekt av ett visst språk , måste historisk släktskap föreligga så att uttalsmässiga, grammatiska och ordförrådsmässiga paralleller är tydliga. 2.Språkliga varieteter som är ömsesidigt förståeliga kallas oftast fö r dialekter, medan sådana som inte är ömsesidigt förståeliga oftast kalla s för språk. 3.Språkliga varieteter som är standardiserade och har skriftsprå k betraktas oftast som språk snarare än dialekter. 4.Standardiserade språkliga varieteter som används för officiell a funktioner i en stat kallas i allmänhet för språk och inte dialekter. 5.Standardiserade språkliga varieteter som saknar officiella funktioner kallas ofta men inte alltid för språk snarare än dialekter. 6.Språkliga varieteter som saknar en särskild skriven form och som ä r relaterade till ett standardiserat språk kallas oftast för dialekter snarare än språk. 7.Språkliga varieteter som talarna själva upplever som egna språk kallas ofta för språk snarare än dialekter. Två av dessa punkter, 1 och 2, har med språkliga relationer mellan varieteter att göra, medan de övriga, 3-7, gäller skillnader i sociopolitisk ställning. Det är samspelet mellan dessa å ena sidan lingvistiska och å de n andra sociala, politiska och även psykologiska dimensioner som i verkligheten ger ett givet utfall. Även om det är de språk liga förhållande- na som utgör basen för diskussion om närhet och avstånd mella n språkliga varieteter, är det i slutändan de förhållanden som har me d varieteternas sociopolitiska ställning att göra som i dagens samhäll e bestämmer om en varietet ska kallas ett språk eller ej. Bland de finska varieteter som talas i skiljs i allmänhet norrbot- tensfinskan, meänkieli, omfattande tornedalsfinskan och gällivarefinskan (, 1988),3 ut från de varieteter som talas i övriga delar a v landet. Diskussionen om skillnaden mellan språk och dialekt som underlag för ställningstaganden om minoritetsspråksstatus är mes t relevant för de norrbottensfinska varieteterna. Vad gäller övriga finska varieteter är det klart att de utgör represen - tationer av det finska språket. I den finska som talas i speglas i stort sett hela den dialektala variation som förekommer i och givetvis det finska standardspråket. Pga de täta kontakter som dagens kommunikationssamhälle möjliggör mellan finskan i och finskan i får finskan i ständigt nya impulser från , me n den påverkas självklart också av att den existerar i nära kontakt me d svenskan (Lainio, 1995: 125). Vid en diskussion om det finska språkets ställning i är det dock viktigt att nämna existensen av , vars uppgift är att "vårda och utveckla finska språket i " (, 1993: 16). arbetar med en lång rad språkvå rdsfrågor samt rådgivning till den sverigefinska befolkningen om t ex översättning a v begrepp som är specifika för det svenska samhället. Den ger också u t ordlistor och en språkvårdstidskrift samt anordnar språkvårdsseminarier. Den sverigefinska språknämnden och dess språkvård motsvarar de n finlandssvenska språknämnden och dess arbete med svenskan i . Den sverigefinska språknämnden beaktar särarten och de speciella villko r som gäller för finskan i . För övrigt hänvisas till departementspromem orian Finska i . Ett inhemskt språk (, 1994). Meänkieli som eget språk Trots att denna rapport understrukit hur suddig gränsen mellan språk och dialekt är och visat att etikettvalet kan bli tämlige n godtyckligt, har jag valt att tala om språk i rubriken till detta avsnitt om meänkieli. Frågan är nämligen i detta sammanhang om meänkieli kan ses som e n 3 Bruket av dessa benämningar diskuteras mer i detalj i nästa avsnitt. språkvarietet som i struktur och samhällsfunktion är så skild frå n standardfinska att den kan betraktas som ett eget språk.4 Denna rapport har inte som egentligt syfte att ge en grundläggande beskrivning av meänkieli eller dess samhällsfunktion. För detta hänvisas till de referenser till arbeten om meänkieli som anges i denna rapport. I stället kommer jag att hänvisa till vissa fakta om meänkieli som står at t finna i litteraturen, fakta som syftar till att ge underlag för en bedömning av hur rimligt det är att betrakta meänkieli som ett eget språk. Genom - gången av skillnaderna mellan begreppen språk och dialekt har bl a visat att sådana varieteter som betecknas som språk uppfyller ett antal kriterier för sociopolitisk status och lingvistiska relationer till andra varieteter. Detta betyder att en given varietet kan stämma in på fler eller färre a v dessa kriterier. Det är detta perspektiv vi kan lägga på meänkieli. Hu r "språkig" är denna varietet? Innan vi går in på denna fråg a ska vi emellertid avgränsa vad det är för en språklig varietet vi talar om. Var talas meänkieli och hur stor ä r talgemenskapen, dvs hur många är det som är talare av meänkieli? Oc h hur förhåller sig termen meänkieli till termen tornedalsfinska? Tornedalsfinska - för att börja med den kanske mest bekanta beteck - ningen - talas i ett språkligt-kulturellt område som omfattar , och kommuner samt delar av Ki runa kommun framför allt , , , och (Wande, 1993: 249), där kärnområdet utgörs av egentliga Tornedale n (den geografiska enheten), dvs området närmast älv (jfr ocks å Wande, 1982: 43f). Ett vidare begrepp är norrbottensfinska, vilken förutom tornedalsfinskan omfattar gällivarefinskan (ibid.: 45; Ha nsegård, 1988: 1). Användningen av dessa beteckningar är emellertid inte s å entydig som det just sagda kan ge vid handen, vilket bl a hänger samman med att begreppet tornedalsfinska ibland används i vid bemärkelse , synonymt med norrbottensfinska (Wande, 1982: 45) - det förekommer t ex att talare av gällivarefinska använder tornedalsfinska om sin ege n varietet (, personlig kommunikation) - och ibland, som ovan , sidoordnat med gällivarefinska. Ett exempel är avhandling om aspekter på ordförrådet i de två varieteterna (, 1991). Här se s gällivarefinskan och tornedalsfinskan som varieteter på samma nivå snarare än som varieteter där den ena, gällivarefinska, ingår i den andra, tornedalsfinska. Wande (1982: 44) uppger också att gällivarefinska n betraktas som icke hörande till tornedalsfinskan. Skälen till detta är dels dialektologiska, dvs skillnader i språkstruktur, dels att talarna av denna varietet inte själva identifierar sin finska som tornedalsfinska. 4Jag vill här tacka för benäge n hjälp med att samla in nödvändig information ur tillgänglig litteratur om meänkieli. fikationen är som vi sett ovan ett viktigt kriterium för vad som räknas so m en viss varietet. Begreppet meänkieli förefaller faktiskt vara mer entydigt än tornedals- finska; det motsvarar närmast norrbottensfinska. Detta betyder att begreppet meänkieli täcker såväl gällivarefinska som tornedalsfinska . (under utgivning) säger angående de varieteter som talas i gällivarebyarna att "[a]lla dessa varieteter och mer därtill hör [.] til l 'Meänkieli'-gruppen". Det finns ingen statistik över antalet talare av meänkieli. Skattninga r försvåras av att tillgänglig basstatistik, t ex SCB:s statistik över hu r många elever i som har finska som modersmål (hemspråk), inte skiljer på olika varieteter av finska. (1995: 344) anger siffran 25.000 för antalet tornedalingar. Denna siffra gäller dock så vitt ma n för står den etnisk-kulturella gruppen tornedalingar snarare än antalet talare av tornedalsfinska eller meänkieli. Som Wande (1982: 44) påpekar är det inte ett nödvändigt kriterium för den tornedalska identiteten at t vederbörande är finsk talande, även om den finskspråkiga bakgrunden är ett av kärnelementen i denna etniska identitet. Skattningen 25.000 ä r emellertid troligen grovt i underkant. På grundval av uppföljningar o m andelen elever i med finska resp tornedalsfinska som hemspråk utförda av i under 1970- oc h 1980-talen kommer (under utgivning) fram till att det förmodli- gen finns ca 40.000 personer inom "som har tornedalsfin- ska som hemspråk". Troligtvis, menar han, är antalet ännu större, kanske 50.000, eftersom en större andel bland den äldre befolkningen än bland de unga (som ju skattningen baserades på) talar meänkieli. (1996: 41) uppskattar att tornedalsfinnarna totalt omfattar 75.000 personer och kommer i ett annat sammanhang (, under utgivning) fram till att de utgör 80.000 eller fler. Språkstrukturella relationer mellan meänkieli och finsk finska Dialektologer har traditionellt räknat den finska som talas i och i övrigt som hörande till det västfinska dialektområdet . har indelningen av finska dialekter i enbart två huvudty- per, västfinska och östfinska, ifrågasatts från olika håll. Främst har d e nordfinska dialekternas särart som delvis blandade dialekttyper demon- strerats. Wande (1982: 53) framhåller att tornedalsfinskans dialektala bas är västfinsk, men att det också finns östfinska och karelska drag . Paunonen (1991: 92) föreslår en indelning av finska dialekter i tre i stället för två huvudtyper, "rena" västdiale kter, "rena" östdialekter och nordliga blanddialekter. Han påpekar att termen blanddialekter inte är väl vald: "de nordliga dialekterna är synkroniskt sett inte mindre rena än de andra. " Motivet för att ändå kalla dem blanddialekter är att de innehåller båd e västliga och östliga forme r. Paunonen framhåller också att det föreligger en tydlig dialektgräns inom de nordliga dialekterna mellan kemi- och tornedialekterna och gör följande bedömning: "är det möjligt, att den skarpaste gränsen följer , dvs att den går mella n meänkieli och de dialekter som talas på den finska sidan." (s 93). På ta l om de finska dialekter som talas i den norska , kvändialekter- na, pekar han också f ö på att dessa innehåller så många in novationer "att det är mer än befogat att avskilja dem som egen undergrupp" (ibid.). Paunonens påpekande att kvändialekterna genom sina många innovatio- ner gått sin egen väg, liksom att alltmer också blir de n tydligaste dialektgränsen mellan torne- och kemidialekterna är värt at t uppehålla sig vid . Vad som skett i dess a områden är att den finska som talas i och pga riksgränserna utvecklats skild från den som talas i . Som vi har sett är hinder av olika slag, t ex politiska gränser, just sådant som resulterar i språklig splittring. I det här aktuella fallet har en utveckling skett på den finska sidan, och en annan på den svenska. I (band 1, uppslagsordet finska), anges att massmedierna och mobiliteten haft en nivellerande inverkan på de finska dialekterna . I stora drag har dialekterna på den finska sidan varit utsatta för den utjämning- stendens som sker inom stater, även om de perifera dialekterna har bevarat sina former bättre än dialekter som talas närmre det politiskt - administrativa centret. Detta betyder att de nordfinska dialekterna i påverkats mindre av standardspråkets utjämningspress än mellan - och sydfinska dialekter (Hansegård, 1988: 304). Hur som helst, vad som skett på den finska sidan om gränsen är att barnens språk influerats a v standardfinskan bl a genom träning i skriftspråket, och för både barn och vuxna har det varit betydelsefullt att det finska standardspråket förekom- mer i media och i alla andra sammanhang. På den svenska sidan upphörde finskan att användas i skolorna, och den standardiserade finskan spelade där en obetydlig roll. Finskan kom att utvecklas huvudsakligen som ett talat språk, dessutom i mycket nära kontakt med svenskan. Särskilt i ordförrådet har meänkieli ett betydande inslag från svenskan: "Nästa n hela det ordförråd som har med det moderna samhället att göra, den nya teknikens termer, skolterminologin, arbetsmarknads- och allmän samhällsterminologi etc är hämtade från svenskan" (Wande, 1982: 59) . Detta betyder att nya svenska lånord i meänkieli lagts till det äldr e svenska inflytandet på finskan som är likartat över stora delar av de t finskspråkiga området. Wande (1992a: 632) illustrerar det tornedalsfinska ordförrådet med följande figur: Figuren finns endast i den tryckta versionen (1974) redovisar en empirisk undersökning av ett finskt intervjumaterial med ett 40-tal talare av tornedalsfinska. Hon menar att det svenska inflytandet var mindre än förväntat. Relaterat till social bakgrund producerade talarna 1,1 (den högre av två sociala grupper) respektive 1,7 (den lägre gruppen) svenska ord per 100 finska. Det svenska inflytandet i syntaxen var litet. Även samiskan har spelat en roll som långivare (, 1989; Hansegård, 1988: 290ff, för exempel särskilt s 292). Hansegård påpekar att det samiska inflytandet varit större på gällivarefinskan än på " tornefin- skan". Sammanfattningsvis kan sägas att de skilda politiskt-kulturella förutsättningarna har lett till att större skillnader finns mellan det finska språk som talas på respektive sida om gränsen än vad som skulle ha varit fallet om villkoren hade varit mer likartade för utvecklingen i hela området. Å andra sidan måste man konstatera att "[v] ad själva språkfor- men beträffar, ljudsystemet, morfologin, bassyntaxen, så skiljer sig tornedalsfinskan knappast på ett radikalt annorlunda sätt från standardfin- skan än vad många andra finska dialekter gör" ( Wande, 1982: 67). Slutsatser angående meänkielis språkstatus utifrån språkstrukturella kriterier Trots att man sålunda måste sluta sig till att skillnaderna mellan de finska varieteterna på den finska respektive svenska sidan av gränsen numera är större än de varit tidigare, skulle de språkstrukturella kriterierna för vad som är språk och dialekt inte ensamma peka ut meänkieli som ett ege t språk skilt från finskan. Likheterna mellan varieteterna på re spektive sida gränsen är påtagliga. Hansegård (1988: 306) understryker att tornedalsfin- skan "delar de allra flesta drag med en eller flera dialekter, som talas i ". Han menar att de finska varieteter som talas i är vad han kallar dialekter eller allmogespråk, dvs närmast motsvarande vad vi ovan benämnde genuina dialekter eller folkmål, och om man jämför dem med motsvarande normnivå i och inte med standardspråket, s å framstår de inte som särskilt avvikande. Å andra sidan är graden av språkstrukturella skillnader tämlige n oväsentliga när det gäller att ta ställning till om en varietet ska betraktas som ett eget språk eller som en dialekt av ett annat språk. Vi har sett i det inledande avsnittet att det ibland finns näraliggande varieteter som betraktas som olika språk och avlägsna varieteter som betraktas so m dialekter. Det är alltså onödigt och i slutändan omöjligt att använda denn a dimension i diskussionen om meänkielis status som språk. Det finns helt enkelt ingen på språkstruktur baserad måttstock som äger giltighet för att avgöra när två varieteter är så olika va randra att alla är överens om att de måste vara olika språk. Som nämndes i den inledande översikten är ömsesidig förståelighet inte något man kan sluta sig till t ex utifrån storleken på skillnaderna mellan de två aktuella varieteterna. Ömsesidig förståelighet är också beroende av de kommunicerandes motivation att förstå varandra och erfarenhet a v varandras varieteter. Graden av ömsesidig förståelighet kan alltså bar a fastställas genom undersökningar. Det finns inga undersökningar som ger något mått på hur väl talare av meänkieli å ena sidan och talare a v standardfinska eller talare av dialektal finska på den finska sidan om älv förstår varandra. Det som kommer närmast - och som kan ge e n vink om åtminstone hur tornedalingar förstår standa rdfinska - skulle vara en publikundersökning genomförd av 1979 angåend e norrbottniska lyssnare till det finskspråkiga programutbudet. Enligt denna fanns det ca 40.000 personer i , , o ch kommuner som kunde förstå radioutsändningar på standardfinsk a (, 1980 refererad i Wande, 1984: 228f). Som Wande påpekar är ca två femtedelar av dessa senare tiders invandrare och således inte talare av tornedalsfinska. Ändå får man uppfatta dessa siffror så att majoriteten av den tornedalsfinsktalande befolkningen förstår standardfinska. Trots bristen på egentliga undersökningar kan det ändå vara värt at t diskutera vad förhållandena som gäller vid den svensk-finska gränsen har för betydelse för ömsesidig förståelighet. Den särutveckling för finsk a varieteter på den svenska sidan gränsen som vi talat om i föregåend e avsnitt kopplad till den utveckling i riktning mot standardfinskan som förekommer på den finska sidan har förstås, som vi tidigare konstaterat, haft som följd att varieteterna på respek tive sida gränsen numera är mera skilda . Att särutvecklingen skett särskilt på ordförrådssida n innebär att den ömsesidiga förståeligheten kan ha försämrats i vis s utsträckning. För fö rståeligheten är det nämligen viktigare att de talande är bekanta med samma ordförråd än att de har exakt samma uttal oc h grammatiska struktur i sina varieteter (jfr , 1978: 71, om hur lexikala fel hos andraspråksanvändare försämrar förståeligheten mer ä n grammatiska fel). Det kan också konstateras att modern forskning har visat att man i allmänhet har underskattat förståelseproblemen vid kommunikatio n mellan talare av olika varieteter, särskilt mellan standardspråkstalare och talare av dialekter (Sato, 1989: 266). Även om talarna u pplever sig förstå varandra tämligen väl, uppstår ofta tolkningsproblem och missförstån d som har en direkt bakgrund i att varieteterna har olika lexikala och grammatiska uttryck för parallella innehåll. Det är troligt att dett a för hållande också gäller i fråga om meänkieli på så sätt att talarna a v denna varietet och talare av finsk finska inklusive standardfinska har större svårigheter att förstå varandra än vad som alltid är uppenbart. Sato kopplar icke standardtalande barns sämre skolframgång och låg a motivation för skolarbete - förhållanden som konstaterats i mång a sammanhang - till deras svårigheter att förstå undervisning på standards- pråket. Det är inte osannolikt att det ointresse bland tornedalsfinska barn för hemspråksundervisning direkt på standardfinska som konstaterade s när den finska hemspråksundervisningen först infördes åt minstone delvis har denna bakgrund (se nedan under . Det förhållandet att attityderna gentemot tornedalsfinskan ofta vari t ganska negativa från riksfinskt håll, där dialekten betraktats som "arkaisk, starkt 'dialektal' och som bemängd med svenska lånord", kopplat till e n särskilt tidigare negativ bild av den egna varieteten från tornedalingarnas sida (Wande 1982: 65), kan ha påverkat motivationen till ömsesidi g förståelse i ogynnsam riktning. Speciellt från standardfinskt håll tord e denna attityd ha lett till en upplevelse av svårigheter att förstå tornedals- finska. Det förhållandet att tornedalingarna tidigare ej haft erfarenhet av finskt skriftspråk kan ha inneburit svårigheter för förståelsen från deras sida . Men det finns också en uppfattning från tornedalingarnas sida om att den egna varieteten är så annorlunda att (finsk) finska inte går att förstå. Man kategoriserar sig som "ej finsktalande" eller säger att man inte kan förstå "finska" (Hansegård, 1988: 306). Slutsatser angående meänkielis språkstatus utifrån kriteriet ömsesidi g förståelighet Som vi klargjort tidigare och som exemplen från meänkieli i förhållande till dialektala varieteter av finska och standardfinska visar är begreppet öm sesidig förståelighet mycket suddigt. Förståelsesvårigheter existera r uppenbarligen i olika utsträckning, och dessa svårigheter ska ses inte bara i ett lingvistiskt språkförståelseperspektiv utan också ett sociopsykologisk t perspektiv där talarnas motivation och attityder spelar en stor roll. På samma sätt som vid det förra lingvistiska kriteriet, språkstrukturell a skillnader, går det inte att ge ett allmänt accepterat mått på ömsesidi g förstå elighet som skulle vara avgörande för när två varieteter vore at t betrakta som dialekter (för att de hade en hög grad av ömsesidi g förståelighet) eller olika språk (eftersom de hade en låg grad av ömsesidig förståelighet). beskrev 1988 situationen vad gäller standardisering av vad han kallar "norrbottensfinska" på följande sätt: "Skapandet av ett norrbottensfinskt standardspråk står bara i början och arbetet med at t åstadkomma en sådan språkform ha r ännu inte helt gått igenom något av [...] stadier" (s 310), nämligen de stadier som vi presenterade ovan. Hansegård menar visserligen att selektionsfasen inte bör vålla s å stora problem, eftersom författare på meänkieli själva lyckats skapa e n fungerande språkform byggd på det egna talspråket. Dessutom mena r Hansegård att varieteten "om man bortser från gällivarefinskan" är s å enhetlig att man enkelt skulle kunna finna en lämplig utgångsform fö r standardiseringsarbetet. Han pekar vidare på att kodifieringsarbetet bara just har påbörjats; en redaktionskommitté för en ordbok hade just tillsatts. Inför elaboreringsfasen, dvs den process i vilken möjligheter skapas att använda meänkieli i alla sociala funktioner, ser han betydande svårighe- ter: ska man använda svenska beteckningar på moderna företeelser eller ska man utnyttja standardfinskan? Likaså lämnar han det öppet vad som kan komma att ske med acceptansen av ett standardiserat språk. Mot denna bakgrund måste man säga att det sedan detta skrevs, 1988, gjorts stora framsteg vad gäller standardiseringen av meänkieli. E n omfattande ca 10.000 ord publicerades 199 2 (redigerad av och ). Trots att denna inte hade ett uttalat syfte att bidra till normeringen av meänkieli, har den kommit att användas som rättesnöre för t ex stavningen (Lainio, 1995: 124) . har följt principen att dels "ta med ord som återspeglade äldre tornedalsk kultur, en ordskatt som håller på att försvinna, dels at t man för det moderna ordförrådet, i den mån det var möjligt skulle undvika at t använda svenska lånord" (Wande, 1992b: xi). Av stor vikt är att ordboken speglar den variation i ordformer och ordbetydelser som förekomme r regionalt (ibid.: xiii). Detta gör att förutsättningarna är gynnsammare för acceptans i hela talgemenskapen; alla kan känna igen egna ord och ordformer. En annan milstolpe i standardiseringen av meänkieli är de n just utkomna tornedalsfinska grammatiken Meänkielen kramatiikki av och . utk om även en gällivarefinsk ordbok, utarbetad av . Genom existensen av ordböcker och grammatik kan kodifieringen a v meänkieli sägas ha tagit ett stort kliv framåt. och grammatik är de grundläggande kodifieringsdokumenten. Här återstår det emellerti d rimligtvis ett stort arbete.