sou · GLB383d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Utbild- ning kunde vi t.ex. ordna genom folkhögskolans försorg och i sjukhusets egna lokaler. Städerskorna fick undervisning på sin arbetstid. Genom detta minskades emellertid återigen tiden för städningen, vilket inte kan anses särskilt gynnsamt för städerskornas totala situation. Utbildning via folkhögskolan pågick från och till . Under den tiden läste städerskorna kemi, arbetsmiljöfrågor, budget samt diskuterade åter sin organisation. Förutsättningarna förändrades nämligen ständigt eftersom sjukhuset var inne i en omorganisations- fas och avdelningar stängdes respektive kom till. Undervisningen ledde till en hel del konkreta resultat. I samband med kemiundervisningen fick kvinnorna till exempel veta att den sprit de använt till att tvätta handfat med är starkt uttorkande. Detta står det ingenting om i de föreskrifter som följer med spriten. I undervisningen om budget och data har städerskorna fått en inblick i och kunskap om det budgetsystem som sjukhuset höll på att gå över till. Då systemet presenterades vid en träff för sjukhusets personal kunde städerskorna ståta med att vara de enda som förstod sig på det. Detta var naturligtvis något av en triumf för städerskorna. Vid en genomgång av städmetoder fick kvinnorna också veta att vaskning av golven, vilket i hög grad bidragit till deras stora arbetsskadeprocent, sliter onödigt mycket på golven och bör undvikas! Efter detta fuktmoppade de i stället och sparade på så sätt såväl golv som ryggar och axlar. 4 Hur gick det sedan? påbörjades en grupporganisation där städerskornas egen kunskap skulle komma bättre till sin rätt. Kvinnorna fick sin egen budget (fast ramarna sattes av sjukhusdirektionen), de planerade själva sina städområden, fick en så kallad moppmoped (en slags mopedliknande mopp) och de hade tid för studier och gymnastik. Arbetsskadorna minskade avsevärt i omfattning. Däremot såg de sig fortfarande som en mycket utsatt grupp när det gäller omflyttningar, osäkerhet vid omstruktureringar som skötts från högre nivå och så vidare. Deras känsla av att vara på botten av hierarkin och utsatta för godtycke från de höga herrarna kvarstod! Hur gick det sedan? Ja, sju städerskor och jag sammanträffade i städerskornas källarlokal. Dörren till korridoren hade då bytts ut till en stor järndörr i stället för en av trä med glasfönster. kunde man inte ens se in i korridoren utifrån. Kvinnorna var glada att se mig, men för övrigt var det mest sorger och bekymmer. Städstyrkan var reducerad från tio till åtta personer och var hela städcentralen nedläggningshotad. Ingen gymnastik förekom längre och inte heller någon mer utbildning. Ekonomin och städledningen sköttes av överstäderskan, men hon fick bara ta beslut om sådant som understeg . För övrigt var det basenhetschefen som avgjorde alla frågor. Städerskorna var också irriterade över att deras budget innehöll så stora overhead-kostnader, till exempel allmänna förvaltningsavgifter och att de därmed, hur mycket de än arbetade, aldrig skulle kunna gå med förtjänst. Även om vi upphörde som enhet skulle vi gå med förlust, var deras kommentar. Vi diskuterade ett tag köp- och säljsystemet som sådant (delvis med stöd av , 1994) men kom inte vidare. I detta läge var den fackliga organisationen heller inte till någon hjälp. De stödde det budgetsystem med en långtgående decentralisering som höll på att b ygga ut. Kvinnorna formulerade nu nya frågor: Hur kan det komma sig att firmor med ett vinstintresse kan vara billigare än egen verksamhet? Vem får till slut beta- la? Kanske hade en fortsatt diskussion t.o.m. lett dithän att städers- korna själva bildat en firma och sålt sin verksamhet till – vem vet? För städerskorna innebar fortsättningen en slags anpassning till det politiska (och ekonomiska) läge som var för handen. Att genomföra de förändringar som vi nu vet skulle vara de bästa för att ge städers- korna en bättre arbets- och också livsmiljö, passar inte in i de fördelningspolitiska överväganden som gäller. Att det behövs många och stora genomgripande förändringar innan människor på botten av hierarkin får det annorlunda, är inte minst deltagarna i cirkeln medvetna om. Denna kunskap gör att de trots sin utsatta situation orkar fortsätta kampen, ställa upp i officiella sammanhang och säga sin mening. Vi är inte tysta längre nu när vi blivit medvetna. 5 En fördjupning av perspektivet Hur kan det komma sig att en grupp kvinnor, som mest berättat om hur de smög längs väggarna, hur de ljög om sitt yrke och om hur dåligt de mådde, efter en förhållandevis visar så annorlunda ansikten? Vilka erfarenheter har de gjort i sitt tidigare liv och vad har den arbetssituation de försatts i gjort med dem? Det finns så oerhört litet kunskap om erfarenheter inte minst i fråga om inlärningsproces- ser och inlärningsperspektiv hos de grupper i samhället som inte finns representerade varken i själva utbildningssystemet eller i de samhäl- leliga system eller organ som beslutar om utbildningars organisation och innehåll. (Jfr också Härnsten 1995a, 1995b; , 1996.) när begrepp som livslångt lärande och lärande organisa- tioner är honnörsord ser jag det som en viktig demokratifråga att få så mycket vetskap som möjligt om hur kvinnor som dessa städerskor ser på sitt eget lärande. Under hela vårt arbete tillsammans var jag också oerhört impone- rad av styrkan hos denna grupp kvinnor. De var – trots alla nedskär- ningar och utökningar av städområdena – stolta över det arbete de gjorde. Det skulle vara och lukta rent! Denna spänning som finns hos städerskorna har jag funnit intressant att dokumentera. Jag har (med livshistorieintervjun som metod, se t.ex. , 1988) intervjuat de sju kvinnor som 1993 fanns kvar på samma arbetsplats. Efter utskrifterna av intervjuerna följde en ny period av samarbete då vi tillsammans analyserade några olika teman som jag plockat ut ur vars och ens intervju. I detta sammanhang ser jag det som mest intressant att belysa vad som sades om tidigare arbete, arbetet på städcentralen samt om vad forskningscirkeln gett. Övriga områden gällde uppväxt, skolgång samt familj och egna barn. De senare, liksom vars och ens hela berättelse, har vi också arbetat fram för publicering i ett annat sammanhang (Härnsten, 1997: se också Härnsten 1995c). Traditionellt kvinnoarbete på botten av hierarkin Många skulle naturligtvis säga att ingen väljer att bli städerska, att det är mycket lågutbildade personer med små utvecklingsmöjligheter som har detta yrke eller att det är något man sysslar med för att senare vidareutbilda sig till något annat. Ingen av dessa föreställ- ningar visar sig hålla när de sju kvinnornas liv granskas. Den utbildning kvinnorna sammanlagt har är ganska imponerande. Det handlar om hushållsskolor, storköksutbildning, lantbruksskola, verkstadsutbildning, kontorskurs. Dessutom har de haft arbeten inom områden som barnpassning, kontrollassistent, synare på fabrik, fabrikssömmerska, försäljning, servering. Naturligtvis är det traditionellt kvinnliga sysselsättningar (med undantag för verkstadsutbildningen som skedde i ett läge då man i allmänt utbildade arbetslösa till verkstadsmekaniker) och också sådant som vanligtvis inte värderas särskilt högt i lön. Däremot torde det vara svårt att hävda att det inte behövs ett ganska gediget kunnande för att klara sådana uppgifter. Denna grupp av kvinnor kan heller inte karaktäriseras som lågutbildade, den sammanlagda utbildningen hos flertalet ligger kring tio–. När vi i gruppen tog upp de olika arbetsplatserna och verksamhe- terna blev också det kunnande de skaffat sig tydligt för oss alla. Ett kunnande som göms i traditionellt kvinnoarbete och behöver synliggöras och värderas. Deras berättelser gjorde det så uppenbart, inte minst för kvinnorna själva, hur mycket alla egentligen kan om de arbeten de har kräver det. I samband med att de började städa efterfrågades emellertid inte på långa vägar det faktiska kunnande som de hade. Genom själva arbetssituationen skedde en slags avlärande och i yrket trodde heller inte kvinnorna sig om att kunna lära så mycket. Och för resten; varför skulle de det? Det de en gång hade lärt hade de ju ingen nytta av. I den situation de befann sig fanns inte behov av kunskaper i den allmänna bemärkelsen och heller inte det särskilda yrkeskunnande de lärt genom andra utbildningar. Alltså var skolbänken som de uttrycker det, ingenting för dem. När vi genom cirkelarbetet, utifrån deltagarnas egna erfarenheter tog fram sådant som skulle leda till en förändrad arbetssituation och ge kvinnorna större inflytande över sin egen situation förändrades synen på och intresset för utbildning. Naturligtvis är det inte någon av kvinnorna som säger att de under sin skolgång tänkt sig att i sitt framtida yrkesliv bli städerskor. Däremot visar det sig att flera, när de stått inför möjligheten att till exempel arbeta på fabrik, som vårdbiträde eller köksbiträde faktiskt valt städning. Detta motiveras på flera sätt. Ett är de fasta arbetstiderna (till skillnad från t.ex. arbete i storkök, där skiftesarbete och helgarbete är nödvändigt) och möjligheterna till deltidsarbete. Ett annat är den frihet som de säger att yrket har. Ingen bryr sig om var man finns och vad man gör, bara det blir städat. Dessutom framkommer en inte så liten yrkesstolthet som till exempel tar sig uttryck i en glädje över att det blir rent, att det luktar gott, att folk mår bra i de lokaler som städats. I samband med vår arbetsdiskussion blev det ytterligare tydligt för kvinnorna att de faktiskt kan mer än de själva tänker på och att det egentligen inte finns några hinder som ligger hos dem själva som personer att ha ett annat yrke. Att gå in på ett sådant är ändå inte något de ville göra frivilligt, de trivdes i gruppen, de trivdes med själva städarbetet. Det som för dem är problemet är dessa ständiga nedläggningar och förändringar. Kraften hos underordnade grupper Den intervjuade gruppen kvinnor hade vid vår cirkels början varit på samma arbetsplats och haft samma arbetsuppgifter . De hade inga planer på att byta yrke utan såg förändringen av det de hade som den viktigaste uppgiften. Att vara städerska är bra och viktigt, men under förutsättning att det organiseras bättre och värderas mer av omgivningen. Ett led i detta var den cirkel vi hade. När vi samlades för att diskutera avsnittet städutbildning och forskningscirkeln hade åter mycket hänt på städcentralen. Bara fyra av kvinnorna var därför närvarande och en stor misstäm- ning rådde. På ett sätt är naturligtvis kvinnorna besvikna över resultatet. De hade fått några konkreta förbättringar som var oerhört nödvändiga och hade de rimligare arbetsförhållanden. De har också ökat sin medvetenhet om samhälleliga faktorers betydelse för deras egen situation, men – 1997 – är det till ganska liten hjälp att organisera sig och försöka att arbeta fackligt eller politiskt för förändring för en grupp som denna. Vad man som bäst kan hoppas är ändå att känslan av att vara mindre värd har minskat och att det finns en potential för förändring det förhoppningsvis ser annorlun- da ut. 6Att synliggöra och förändra rådande strukturer – en pedagogisk utmaning är alla skingrade för vinden. Den arbetsplats där vi genomförde vår forskningscirkel, och den efterföljande deltagarorienterade studien, finns . Några av kvinnorna har fått arbete på en annan avdelning inom städverksamhet, men flera är utan arbete. Den verksamhet vi hade inom ramen för forskningscirkeln syftade bland annat till att finna former för rimligare arbetsförhållan- den och även vägar till inflytande för de grupper av kvinnor som befinner sig på botten av hierarkin. visar en utredning av LO (enligt UNT ) att mörkertalet växer när det gäller anmälan av arbetssjukdomar. Hårdare bedömningar av vad som kan klassas som arbetssjukdomar i kombination med rädslan att mista jobben framhålls som orsaker till tveksamheterna att göra anmälan. Det exempel jag här gett på hur en grupp städerskor kämpat för ett värdigare liv pekar på en viktig distinktion i dagens debatt. Det torde vara uppenbart att det inte är brister i kvinnornas kunnande, eller som det så populärt kallas – kompetens, som är orsaken till dåliga arbetsförhållanden eller arbetslöshet. Det är strukturella förhållanden och politiska överväganden som avgör om och var människors egna inneboende och erfarenhetsbaserade kunskaper tas till vara (jfr t.ex. Härnsten m.fl., 1994). Kanske kan en systematisk uppb yggnad av goda pedagogiska sammanhang utmana de organisationer som underbygger och bär upp det strukturellt förankrade synsätt som förminskar och förhindrar de många människornas betydelse och egna möjligheter. Burholm, A. (1988a) Ett annat sätt att städa – och leva. Om ett demokratiprojekt bland de 41 lokalvårdarna på länsarbetsnämnden i –88. Burholm, A. (1988b) Bara en städerska Glöm det!!! Om tolv års självstyre bland de 186 lokalvårdarna på 1974–87 . Freire, P. (1972) Pedagogik för förtryckta . Freire, P. (1975) Utbildning för befrielse . (1988) Arbetslivsforskning och utbildning för fackliga kunskapsbehov II. : , rapport nr 166. & Scharnberg, D. (1988) Om arbejderes livshistorie – indsamling og formidling I Årbog for arbejderbevægelsens historie . SFAH, s. 93–118. , L., Härnsten, G. & Isacson, M. (1989) PM angående forskningscirklar. Härnsten, G. (1991) Forskningscirkeln – pedagogiska perspektiv. (The research circle. knowledge on equal terms , 1994) Härnsten, G. (1995a) Skolan och familjen. I (red) Familjen . Pedagogiska uppsatser 34. Härnsten, G. (1995b) Den långa vägen till föräldrainflytande. Pedagogisk forskning i 125. Härnsten, G. (1995c) Choice or chance. Lifelong learning of a group of cleaners In Alheit, P. et al (Eds). The Biographical Approach in European Adult Educ a- tion. : Verband Wiener Volksbildung. Härnsten, G. (1997) De säger att det inte finns några pengar, vad finns det då att prata om? Manus för publicering. Härnsten, G., , M., , A. & , L. (1994) Kvinnopers- pektiv i pedagogiken. Rapport från en forskarutbildningskurs. Arbetsrapporter från pedagogiska institutionen nr 184. Kommunalarbetaren 12/90 & Härnsten, G. (1996) För våra barn. Fem europeiska kvinnor i tiden . Köp och sälj, var god svälj? (1994) Red. : Arbetsmiljöfon- den. Lönnheden, C. .& Härnsten, G. (1997) När de tysta kunskaparna börjar tala. En rapport från projekt med vårdpersonal vid Salberga specialsjukhus. Manus för publicering. Negt, O. (1974) Sociologisk fantasi og eksemplarisk indlæring. Negt, O. (1987) Levande arbete, stulen tid. : Röda bokförlaget. (1990) Forskningscirkeln växer fram. Lokal facklig kunskapsuppbyg g- nad i samverkan med forskare. (1988) Rapport från morgondagen . : Allmänna förlaget. (red) (1994) Barnskötarens roll . SKAF i län och . (1984) Tjejerna på tvätten. (1988) Arbete påverkan och livskvalitet . : nr 88:165. Thysk, E. (1994) Vad gör undersköterskorna inom primärvården i ? SKAF i län och . Tio små städerskeflickor (stencil,arbetsmaterial i forskningscirkeln vid Salberga sjukhus) Örtengren, R. (1988) Risker och åtgärder i städarens arbetsmiljö. Krav och möjligheter med nya metoder och redskap. I Sjukhuset 1988; 65 (5):407–408. Om ändrade gränser och relationer i sjukvården 1 Yrkesidentiteter och organisationer i omvandling Den svenska arbetsmarknaden är extremt könssegregerad. Majorite- ten män arbetar inom vissa yrken och majoriteten kvinnor inom andra. De flesta yrken tillskrivs dessutom en manlig eller kvinnlig identitet och med detta följer hur yrkesgruppen uppfattas vara relaterad till andra, hur relationerna inom gruppen utvecklas samt hur uppgifter och ansvar fördelas inom gruppen. Kanske är sjukvården en av de sektorer där könsidentifieringen av yrken är allra tydligast och kanske är sjuksköterskor den mest typiskt kvinnliga yrkesgruppen i . Inte bara därför att av alla sjuksköterskor är kvinnor, och att titeln sjuksköterska uttrycks i femininum, utan också därför att sjuksköterskornas arbete ofta associeras till en traditionell stereotyp av hur kvinnor är och bör vara. Omvårdnad, anpassning och underordning är några sådana drag i yrket som brukar förknippas med dess kvinnliga karaktär. Könsidentiteten är inte helt bestämmande för hur en enskild utöva- re av yrket agerar, men den sätter ramarna för vad som förväntas av hennes arbete, hur arbetet beskrivs och uppfattas, vad som framstår som önskvärt och problematiskt, vilken betydelse som hennes yrkes- utövande ges och hur hon blir bemött. Identiteten bidrar också till vilken ställning och status och därmed vilket utrymme och vilken självständighet som gruppen ges. Den bidrar till att avgränsa grupper med olika identitet från varandra, och utgör därmed en utgångspunkt för arbetsfördelning och organisation. Yrkens könsidentitet sätter ramar för verksamheter och verksamheters omorganisering. Ett yrkes kön följer inte automatiskt av dess nuvarande samman- sättning av män och kvinnor. Klassificeringen följer av gruppens historia och förändras vanligen inte lätt (, 1989), även om man kunnat visa hur grupper byter kön exempelvis i samband med införandet av ny teknologi (, 1992; , 1993). Yrkens könsidentitet är grundläggande och trögföränderliga strukturer. Arbetsformer, yrkesgrupper och yrkesroller inom sjukvården är stadda i omvandling. har präglats av återkommande arbetsorganisatoriska reformer, arbetskonflikter, stora personalom- flyttningar, nedskärningar och omfattande debatt. Förändringarna drivs av politiker och administratörer men också av enskilda yrkesgrupper. Av de många uppföljningar och studier som gjorts av den omfattande offentliga reformverksamheten framgår att de ofta inte lett till förväntade effekter (se till exempel Brunsson & , 1990; , 1994). Förklaringarna som givits härtill är många, men ändå återstår, vill jag mena, mycket att förklara när det gäller frågan om vad som driver fram eller hindrar förändringar i offentlig verksamhet. Flertalet studier av administrativa och organisatoriska reformer i den offentliga sektorn har fokuserat på beslutsfattare och ledare. Vad som sker i verksamhetens vardag har rönt mindre uppmärksamhet. Det har varit min utgångspunkt när jag gjort ett antal studier av offentliga organisationers vardag. Jag har bland annat följt arbetet vid en sjukvårdsavdelning, och därefter gjort återkommande intervjuer med företrädare för olika yrkesgrupper i sjukvården 1. När jag påbörjade dessa studier tänkte jag inte alls på frågor om skillnader mellan kvinnor och män, men efterhand blev det allt tydligare hur grundläggande könsstrukturen är i sjukvården. Därmed också sagt att om vi skall förstå varför vissa förändringar sker och inte sker i sjukvården, varför reformer uppstår och varför de får eller inte får vissa resultat, är det viktigt att förstå de ramar och villkor som könsstrukturen ställer för verksamhetens utövande och verksamhetens utveckling. I den här artikeln visar jag hur en yrkesgrupps kön tar sig uttryck i sjukvårdens vardag. Jag beskriver hur sjukvårdens verksamhet och organisation präglas av könsidentifieringen och könssegregeringen. Jag skall vidare visa att många av de förändringar som sker av yrkesmönster och yrkesroller kan förstås som en reaktion mot, men också ett spel i linje med, gruppernas kön. De kvinnodominerade yrkesgrupperna närmast under läkarna, till exempel sjuksköterskor och sjukgymnaster, är kanske de som allra mest aktivt söker förändra sina yrkesroller och arbetsformer. De förändringar som drivs handlar i hög grad om försök att ändra yrkesgruppernas könsidentitet. Yrkesgrupper söker betona och belysa, stärka och försvaga gruppens kön i syfte att stärka gruppens position på arbetsmarknaden. Förändringarna leder till att en del yrkesgränser 1 –1992 följde jag arbetet vid en sjukhusavdelning. Studien finansierades av . Studien resulterade bland annat i en artikel om sjuksköterskornas vardag (, 1994a). Avsnittet om sjuksköterskor bygger i stora delar på den. Jag arbetar med projekt som inriktas mot andra yrkesgrupper: sjukgymnaster och läkare. Dessa studier finansieras av respektive . är i upplösning, men de b ygger också nya gränser mellan och inom yrkesgrupper. När ett yrke identifieras som ett kvinnoyrke innebär detta dels att yrket får etiketten kvinnligt i motsats till manligt eller som tycks vara högst ovanligt, könsneutralt. Dels ges kvinnoidentiteten och därmed yrkesidentiteten visst innehåll. som yrkets kön i så hög grad formar vad som förväntas av yrkesutövningen, vad som anses typiskt för yrket, är det svårt att finna uttalade preciseringar av vad som utmärker den ena eller den andra identiteten. Detta är ett uttryck för att identiteten tas som självklar. Synen på vad som är kvinnligt och manligt och var gränser där emellan går skiftar över tiden och rummet. Yrken kan också ha olika kön och på olika platser. tas yrkets kön ofta för givet, som vore det inbyggt och självklart, som hade det fysiska grunder. Sådant som tas för givet i samhället, som är institutionalise- rat, ges för övrigt ofta förklaringar hämtade från naturen (, 1986). Både vad som karaktäriserar ett visst yrke och vad som är kvinnligt och manligt tas vanligen för givet. Det är just detta förhållande; att något tas som givet och för tiden betraktas som sant och fast, men som skapas i samhället och i mänskligt samspel och därmed kan förändras, som jag vill peka på genom att ange att ett yrkes kön är institutionaliserat och socialt konstruerat (jämför t.ex. m.fl., 1987; Czarniawska-Joerges, 1994). Identiteter finns med andra ord inte som något inneboende fast i grupper eller individer. De konstrueras och omkonstrueras fortlöpande i samspelet mellan individer och grupper samt i samspelet mellan grupper och dem de jämförs med. De konstrueras vidare i ljuset av i samhället spridda kategoriseringar och föreställningar. Könet är en av de mest grund- läggande kategoriseringar som används i samhället för att identifiera skillnader och likheter (, 1966). Det är därför inte så förvånan- de att just könet vanligen är en så betydelsefull del av yrkens identitet. Jag skall i det följande avsnittet ge några illustrationer från en sjukhusavdelning, i syfte att ge en bild av sjuksköterskornas vardag, och visa hur yrkets kön präglar arbetsfördelning och verksamhet i sjukvården. Illustrationerna är hämtade från en avdelning och jag kan inte göra några anspråk på att den skulle vara typisk. Särskilt som yrket är i omvandling kanske många tycker att det är en ganska gammaldags yrkesroll som här målas upp. En mer varierad bild ges längre fram i kapitlet där jag visar hur sjuksköterskorna reagerar mot sin identitet genom de förändringskrav de driver. Hänvisningar till andra platser och andra yrkeserfarenheter är vanliga i det samman- hanget. 2 Sköterskornas vardag på en sjukhusavdelning Jag genomförde (1991–1992) deltagande observationer på en sjukhusavdelning vid ett större svenskt sjukhus. Det är därifrån mina illustrationer hämtas. Merparten av patienterna på avdelningen låg inne för utredning, varför huvuddelen av vården var planerad. Avdelningen hade då bildats genom en sammanslagning mellan två medicinavdel- ningar med något olika specialiteter. Avdelningens överläkare var kliniker och forskare och de var specialiserade på olika områden. Antalet undersköterskor och biträden hade skurits ner väsentligt varför endast ett par undersköterskor och ett biträde nu arbetade på avdelningen 2. Tydliga gränser mellan sjuksköterskor och läkare Varje sköterska hade ansvar för en grupp patienter vilket betydde att hon skulle göra allt från att hjälpa dem med tvättning och toalettbesök till att ta tester, medicinera, svara i telefonen etc. Så hade arbetsför- delningen också varit på den ena av de två avdelningar som var sammanslagna. På den andra avdelningen hade arbetet istället varit uppdelat i en rad väldefinierade uppgifter som sköterskorna gjorde enligt visst schema på så sätt att en sköterska till exempel tog vissa blodprov på avdelningens samtliga patienter.