sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Finsk är ett intressant fall (se nedan), eftersom denna varietet kanske kan ses som ett exempel på en dialekt stadd i utveckling från konservativ till sammanflätad . De sammanflätade romanidialekterna har en tämligen unik struktur . Trots att de olika dialekterna utvecklats oberoende av varandra uppvisar de en mycket likartad sammanflätning av olika språkliga nivåer, dv s ordförråd i förhållande till grammatisk och fonologisk struktur. s ordförråd är huvudsakligen från medan den grammatisk a strukturen och uttalsmönstren till stor del kommer frå n omgivande språk, t ex spanska vad gäller caló, engelska för angloromani, svenska fö r svensk romani.12 Ett antal mer eller mindre utförliga beskrivningar a v några av dessa varieteter föreligger (för en översikt, se Bakker & Cortiade, 1991). Hur de olika sammanflätade dialekterna av har uppstått ä r oklart, och olika förslag till möjliga scenarier har skisserats. I dess a fö rslag har processer som relexifiering, regrammatikalisering samt även kreolisering och pidginisering figurerat som möjliga ingredienser i utvecklingen (se t ex , 1979; Hancock, 1970, 1984, 1992; Bakker & , 1991; Boretsky & Igla, 1994a). Intressant är dock att hela denna moderna diskussion om sammanflätad uppkomst förutsätter att varieteterna utvecklats bland rome r och på det sättet har ett direkt samband med tidigare varieteter av . Vi ska återkomma till denna punkt när det gäller synen på svensk . 12 Detta förhållande har ibland motiverat författare till att betrakta t ex angloromani s om en varietet av engelska snarare än av ; jfr termen (, 1979). Enligt Hancock (1991, 1993) är det valakiska dialekter, t ex kelderash, som oftast har kommit att användas för nationell och internationel l kommunikation mellan olika grupper av romer. Andra dialekter som använts för dokumentation är t ex arlidialekten av balkanroman i (Hancock, 1991: 110). På arlidialekten finns en betydande lokal litteratur samt bl a en översättning av The of Europes Gypsies ( &Puxton, 1972) utförd av författarna själva (Puxton & , 1990). Hancock (1993: 102f) föreslår en modell för utvecklandet av en in - ternationell standard för ett romskt skriftspråk, vilken bygger på tanke n att som underlag använda en dialekt med många talare, nämlige n kelderash, och komplettera med material från andra dialekter, bl a arli och sinto (jämför uppkomsten av det nynorska skriftspråket; se t ex Vaagland , 1982). Frågan om standardisering av är kontroversiell, liksom i andra liknande fall i synnerhet när det gäller minoritetsspråk. Strävandena att utveckla en eller flera former av romaniskriftspråk som ett kommunikationsmedel för så många som möjligt av världens rome r diskuteras också av Puxton (1980). Han nämner arlidialekten som en av de existerande dialekter på vilket en sådan standard skulle kunna komma att baseras pga det stora antalet talare och de socio-politiska omständig- heterna i dåvarande . Denna diskussion baserades dock på den positiva utveckling för som hade inletts i före kriget. Som ett viktigt steg i den vetenskapliga beskrivningen av - och därigenom i språkstandardiseringsprocessen - kan nämnas den först a världskongressen om som hölls (Puxton, 1980). Denn a har följts av ett flertal internationella sammankomster, som har behandlat olika aspekter av och romskt språkvårdsarbete. har med säkerhet talats . I de n äldre litteraturen (Björckman, 1730; Rabenius, 1791, citerade i Etzler , 1944) har antaganden framförts om att det skulle ha funnits romer i så tidigt som , men dessa antaganden bygger med all sannolikhet på felaktiga tolkningar av källorna (Etzler, 1944: 13f). Enligt de första säkra källorna uppm ärksammades romer i , vilket naturligtvis inte utesluter att de kan ha befunnit sig inom gränser något tidigare (jfr Liégeois, 1987: 13). källan är tänkebok , och den andra Swensk Cröneka, där det berättas: samma åår her war höffuiitzman worden kom en part aff thet folket som fara omkring ifrå thet ena landet til thet andra, them man kallar Tatare, hijt i landet och til Stocholm, förra hade the aldrigh her warit. (Citerat i , 1904: 10, se även , 1964/1970: 13) Det finns uppgifter som pekar mot att dessa första romer ska ha nåt t via och . En finner vi i den första känd a danska källan om romerna; ett brev där den skotske kungen ber de n danske att med nåd mottaga en grefve af lilla på väg till (, 1904: 10). I tänkeböcke r 1512 (se ovan) är det just en greve som omnämns. En anna n uppgift som tyder på ett skotskt samband är två p ass utfärdade av måg och dotter för den s k tattaren eller egiftiern . Denne tycks ha tillhört en stor släkt, som fanns kvar i 162 4 (, 1904: 11). uppmärksammades romerna på olika håll i ; i och 152 5, 1555, 1572, 1577 och 1579 (, 1904: 12). blev romerna förmål för både den världsliga och den kyrkliga makten s negativa uppmärksamhet, och ett stort antal dekret och lagar utfärdade s vars verkliga eller virtuella syfte (ibland oklart vilket) var att förvisa , segregera eller, senare i historien, tvångsassimilera dem (, 1911: 16-20; Etzler, 1944: kapitlet Zigenarna i , ss 44-129). De åtgärder som föreskrevs varierade från ärkebiskopens befallning 1560 till landets präster att inte ha samröre med romerna, bl a att inte döpa deras barn, till Placat om Tartarnes fördrifwande af landet som innehöl l stadgar om dödsstraff för romska män och utvisning av romska kvinnor och barn, följt av ett antal andra förordningar om förvisning ut ur landet (Etzler, 1944: 68ff). Det hände dock att präster bröt mot dopförbude t (Etzler, 1944: 58), och inget fall av avrättning är känt (, 1911 : 17). Effekten av de upprepade utvisningsåtgärderna är ok lar. Å ena sidan anger vissa källor att dessa var anledningen till att en grupp romer hamnade i den östra riksdelen (i princip nuvarande ) eller för - svann ut ur landet till bl a (Tillhagen, 1965: 13), och - visserligen ofta bara för att snart återvända, åtminstone då de t gäller och (Gjerdman, 1945: 7). Till den finska delen av riket anlände med säkerhet romer ; å r 1584 ska en grupp på 37 romer ha befunnit sig i , och år 159 7 rapporterades att 200 romer fängslats och skulle drivas tillbaka till den svenska riksdelen (, 1904:14). Å andra sidan finner man bl a i språkligt material tecken på fortsatt kontakt mellan romska grupper i hela (Etzler, 1944: 178ff; , 1944: 228; , 1993). En anledning till att romer förflyttade sig mellan den svenska och den finska delen av riket var att romer i stor utsträckning värvades i den svensk a hären eller av andra skäl följde svenska trupper i , varvid även de ofta stora familjerna följde trupperna åt (Etzler, 1944: 130ff). Som framgår bl a av att det ständig t utfärdades nya förordningar riktade mot tattare eller zigenare, fann s det hur som helst kontinuerligt romer från den första europeiska migra - tionsvågen kvar i landet. Politiken förändrades också successivt unde r i riktning mot assimilationsåtgärder med bl a lösdriverilagar . I olika förordningar 1748 och 1772 stadgas om särbehandling oc h utvisning av nyanlända zigenare, men det är oklart i vilken utsträckning de romer som dessa förordningar åsyftade var helt nya i landet elle r snarare sådana som rörde sig inom det nordiska området. Ättlingar ti ll de tidigaste romerna finner man bl a bland dem som senare kommit att kalla sig resande. Det historiska sambandet är dock kontroversiellt (se nedan). Såväl bland de resande själva som andra före- kommer skilda uppfattningar om relationen romer-resande (, 1995: 155f). försvårades romern as resande pga den nya nationsgränsen mellan och 1809 samt strängar e restriktioner på förflyttning såväl inom landet som mellan de nordisk a länderna. Därmed kom en grupp att mer perma - nent bli kvar i avskilda från de övriga nordiska romerna. Fö r denna grupp har senare beteckningen kalé eller kaale kommit att användas (se nedan). och in 13 anlände nya grupper av romer till . Dessa utgjordes av åtta släkter so m kom från via och från via oc h (Tillhagen, 1965: 14). Exakt när de olika släkterna anlände är inte klart, men vi kan konstatera att det åter var möjligt för romer at t passera gränser , då det gamla passtvå nget upphävdes, och , då polisen ges befogenhet att deportera personer från vissa kategorier av människor, bl a zigenare, prostituerade, dömd a brottslingar och sådana som pga ålder eller sjukdom kunde tänkas vara i behov av samhällets stöd (, 1976: 38). Enligt Til lhagen (1949: 3; 1965: 14), vars främsta källa var romen , var de åtta släkter som kom att etablera sig i fr a kelderasha, men även lovara och tjurara. Dessa invandrade romer talade alltså 13Enligt Tillhagen (1949: 3) så sent som omkring 1900 och (1964/1970: 17)huvudsakligen –1880, och . valakiska dialekter med ursprung i den andra europeiska migrationsvågen. Ännu in utfärdades bestämmelser som berörde bl a romer, t ex tvångsomhändertagande av barn efter norsk modell (, 1911: 23) samt tvångssterilisering. I vilken omfattning dessa bestämmelser kom att tillämpas i är omdiskuterat (, 1995: 54-62), men i den utsträckning det skedde måste det negativt ha påverkat romerna s möjligheter att bevara sitt språk. senare hälft kan man grovt tala om tre perioder då nya grupper av romer börjat anlända till . Först , d å passtvånget mellan de nordiska länderna upphörde, blir det åter möjlig t för romer från att resa til l . En migration från till , eller en flyttning fram och tillbaka mellan länderna, har sedan fortsatt i denna grupp. Den andra perioden började . Utöver en begränsad ens kild invandring, skedde och på 1970 - talet s k organiserade överföringar av romer från länder på kontinenten, bl a kelderasha och lovara från , , och via samt lovara från , och via (, 1981: 141; , 1982: 57ff). Sen are och därefter kom mest anknytningsfall. Det senaste tillskottet av romanitalare och romanidialekter i har skett . Dessa romer kommer framför allt som flyktingar från östeuropeiska länder, i synnerhet ifrån f d . Det finns inga samlade uppgifter om vilka dialekter de talar, men beskrivning- ar av förhållandena i de områden från vilka grupperna kom mer kan ge en uppfattning om vilka dialekter som kan vara aktuella. En beskrivning av romanidialekterna i f d ges av Boretzky & Igla (1994b), som räknar med följande dialekter: arli, bugurji och sinto samt de valakisk a dialekterna kelderash, lovari, tjurari, machvano och gurbet. Romska grupper och dialekter i Att ge en helt uttömmande bild av vilka romska grupper och dialekte r som finns i är inte möjligt; tillgängligt material ger dock en ganska god bild av de mer etablerade varieterna av . För såvä l grupper som dialekter används ett antal alternativa beteckningar, vilket kommer att behandlas relativt utförligt i framställningen nedan. Vad gäller svenska beteckningar kallades romer i de tidigaste källorna i svenskt myndighetsspråk för tattare enligt mönster från kontinenten . Man får förmoda att detta var den b eteckning som användes också bland majoritetsbefolkningen i allmänhet. Ordet zigenare introducerades i svenskan först ; i en kunglig förordning talas om sikeiner elle r SOU 1997:192 Bilaga 4 Tartare (, 1964/1970). kom zigenare att reserveras för de nyanlända valakiska romerna, medan tattare an- vändes både om de resande och i mer utsträckt betydelse om andr a människor i samhällets utkanter (jfr , 1987). En klassificering av romer i som introducerats av svenska myndigheter bygger på vistelseland under ; man talar om svenska, finska respektive utomnordiska (eller mer specifikt polska, spanska, franska, ryska etc) zigenare (Iverstam , 1988: 7). Dessa benämningar är utifrånbeteckningar och tar sål edes inte hänsyn till de faktiska sambanden inom den romska befolkningen. Med svenska zigenare menar man då den grupp valakiska romer, framför allt kelde - rasha, som kom till omkring senaste . Beteckningen finska zigenare används för den icke-valakiska grupp som härstamma r från de romer som kom till och sedan bosatte sig i , för att sedan åter invandra till i ökad omfattning frå n . Utomnordiska zigenare fungerar som en samlingsterm för ett stort antal valakiska och även icke-valakiska romer (jfr t ex Iverstam , 1988: 7; SIV-NZR, 1996: 4). Som framgår omfattar klassificeringen svenska-finska-utomnordiska zigenare inte de resande. Romernas egenbeteckning, rom, används alltmer också i . Et t påpekande om den svenska stavningen av detta ord och dess härledningar kan vara på sin plats. På uttalas orden rom och med ett å- ljud som i svenska öron uppfattas som kort å (kontrasten mellan lång och kort vokal har i de flesta dialekter av inte någon betydelses- kiljande funktion). För att detta uttal naturligt ska återges i svenskan krävs alltså dubbelt m i ordet för språket: rommani. Denna ljudenligare stavning finner vi ofta i tidigare litteratur om i (t ex , 1964/1970: 7: Rommani är zigenarnas språk.). I anges båda formerna, och rommani. Vi har här valt att följa den norm som tycks vara mest utbredd, nämligen att stava med ett m, trots att detta bruk leder till att ordet kommer att uttalas med långt å-ljud på svenska. Även beteckningarna för de enskilda romska grupperna och dialek terna förek ommer i olika former. För grupperna kelderasha, lovara, sinti m f l handlar det framför allt om smärre skillnader i böjningsformer elle r stavning såsom, när det gäller dialekterna, t ex kelderash/kalderash, sinti/sinto etc. Den svenska terminologin ansluter sig här till den internationella. Vissa av dessa beteckningar är till sin betydelse ur- sprungligen beteckningar för den nisch inom vilken gruppen huvudsakli- gen varit verksam. Kelderash t ex betyder kopparslagare. I används för romerna bl a det finska ordet (ung. svart person). Romerna där använder själva beteckningen kaale (plur. kaalet), härlett ur romaniadjektivet kaló/kalí/kalé (mask/ fem/plur14) svart, alternerat med det finska adjektivet tumma mörk eller, mer sällan, (Vuorela & , 1994: 1). Även blan d andra grupper av den första migrationsvågens romer används beteckning - ar med betydelsen svart, mörk - kale i (Sampson, 1926/1968: ixff) och caló i - vilket dock inte betyder att dessa grupper skulle vara närmre besläktade med varandra än andra grup per av icke-valakiska romer. I officiella finska publikationer används numera ordet eller romaani. När det gäller egenbeteckningar för språket används kaalen kieli (ung de svartas språk), kaalengo tsimb, /chib eller på svenska finsk . De resande kallar sig på den egna romska dialekten för (Etzler 1944: 288) eller rommano (, 1992: 71; , 1995: 151), ibland stavat råmmano (, 1977: 72). Det kan förtjä na att framhållas att resande inte är någon modern beteckning ; gruppen har kallat sig så i generationer (, 1995: 152) eller (, 1850: 16). De resandes språk har utifrån, i analogi med benämningen på gruppen, kallats tattarspråk. Egenbe - teckningen för språket är rommani (t ex , 1977; , 1977: 12; , 1992: 71), eller stavat råmmani (, 1977: 72). Den term, svensk , som vi här introducerat ansluter till denna användning, med bestämningen svensk för att skilj a varieteten från andra former av som talas i de skandinaviska länderna. I engelskspråkig litteratur används Swedish (Bakker & , 1991: 27), men också Scandoromani (Hancock, 1992) som då även omfattar motsvarande varietet i . Svensk roman i förekom mer grovt sett i två underdialekter, den skånska och de n uppsvenska (, 1977: 12). Sammanfattningsvis kan man som framgår av den historiska översikten i stora drag tala om tre perioder under vilka olika varieteter av introducerats i : , slutet av samt . De av dagens dialekter som utifrån befintlig a källor kan påvisas ha sina rötter i de två tidigaste periodernas varietete r av är svensk , finsk , kelderash, lovari och tjurari. Vad gäller den senaste periodens variteter är källuppgifterna som vi sett ytterst ofullständiga, men bland de dialekter som torde vara aktuella mot bakgrund av information om ursprungsländer och det man vet om romanidialekter i dessa länder kan nämnas sinto, arli, bugurji och gurbet. Dessutom bör man räkna med ett obestämt antal andra valakiska och icke - valakiska dialekter. 14 Formen kaaleet/kaalet , kaléer, har alltså dubbel plural (, samtal) – jfr kep-s-ar i svenska, från engelska cap-s. Några anmärkningar om svenska romanidialekters ursprung och bevarandestatus När det gäller ursprung och bevarandestatus skiljer sig förhållandena av naturliga skäl mycket mellan de olika dialekterna. Vi ska här kortfatta t belysa denna problematik för de dialekter som har en mer än 100-åri g historia i , dvs för den första periodens varieteter svensk och finsk samt den andra periodens varieteter, representerade av kelderash. Särskilt i fråga om svensk och finsk finns någr a aspekter som har diskuterats och där det fortfarande råder brist på säker kunskap. Den fråga som varit mest omdiskuterad vad gäller svensk , (eller tattarspråket, som det kallades utifrån när frågan var som mest aktuell) gäller framför allt varietetens utvecklingshistoria. E n ståndpunkt är att varieteten fått sin med svenska sammanflätade for m genom en kontinuerlig utveckling från en ålderdomligare . E n annan ståndpunkt är att den skapats av en befolkningsgrupp i samhällets utkanter som också inkluderat icke-romer. Denna grupp, som då i princip skulle ha varit svensktalande, antogs ha lånat in lexikalt material frå n i syfte att skapa ett hemligt språk. De motsatta åsikterna är hä r formulerade i renodlad form; åsiktsschatteringar mellan dessa ståndpunk- ter förekommer också. Etzler (1944) står för den förra åsikten. Enlig honom är de resand e ättlingar till de romer som kom till och deras språk är en ännu levande fast till sitt ordförråd uttunnad och grammatisk t förfallen dialekt av zigenarspråket. Det lever som naturligt språk endast inom den folkgrupp i vårt samhälle som bär tattarnamnet, och har inte t annat att göra med de lösdrivar- och förbrytaridiom, med vilka det oft a förblan dats, än att det givit dessa en mängd uttryck av främmande oc h hemlighetsfull klang. (Etzler, 1944: 157). Språkforskaren (1945) lutar åt den motsatta uppfattningen. Han finner inte Etzlers tes att språket utgör bevis för att tattarna är zigenarättlingar hållbar (ibid : 13ff). Han menar att språket är svenska med inga eller få spår a v rommanigrammatik men med ordförrådet starkt rommanifärgat (ibid. : 26). Visserligen medger han att han finner det troligt att det tattarspråk en del av dessa [tattarna] begagnar har övergått mer eller mindr e svenskpåverkat i rätt nedstigande led (ibid.:15), men menar att detta mera är att beteckna som undantag. Gjerdman stödde sig på (1945) fysiskt-antropologiska ras - undersökning av 66 tattare, vilken kom till slutsatsen att de resande inte var besläktade med zigenarna. Samma slutsats drog sociologen (1969) utifrån genealogiska undersökningar av förfäderna till 3 0 tattare. Många senare forskare och skribenter har okritiskt och ofta förenklat återgett slutsatsen att det inte finns något klart samband mellan s k tattare och romer som ett konstaterat faktum snarare än som en teori (t ex , 1976:44-45; , 1993) – en hållning som kan ha förstärkts av stigmatiseringen av begreppet zigenare. Det är inte un derligt mot bakgrund av detta diskussionsklimat att Gjerdmans ståndpunkt också vad gäller språket blev tongivande. Andra forskare förhå ller sig mer neutrala. (1993: 16) påpekar på tal om släktskapsstudier av resande i att dessa studier kan kritiseras för bristande genealogiskt djup och menar att man inte kan dra några säkra slutsatser om de resandes ursprung. själv medger också i en senare artikel: Den av mig själv förfäktade tesen om tattarvä- sendets huvudsakligen sociala karaktär har säkert bidragit till att avliva en del rasmyter men kanske inte tillräckligt beaktat möjligheten att zigenare eller zigenarättlingar även kan döljas bakom helt ordinära, svenskklingan- de namn utan att respektive arkivkällor på minsta sätt anger ifrågavarande personers etniska bakgrund. (Heymowski, 1987: 19). Kritik mot Heymowskis (1969) och senare (1993) avhandlingar har formulerats av (1995), som pekar på båda arbetenas begränsa de material och pga detta alltför vidlyftiga generaliseringar. När det gäller frågan om svensk ursprung är inte i första hand de genealogiska förhållandena avgörande utan snarare språkets ege n utvecklingshistoria. För språkvetare är det slående hur diskussionen om svensk har baserats på begränsade och osystematiska språklig a data. Diskussionen går oftast tillbaka på Etzler (1944), som presentera r en ordförteckning baserad på material från nio informanter samt kort a texter från tre informanter, samt ibland på relevant material från de övrig a nordiska länderna (, 1850; , 1944). Detta gäller inlägg i diskussionen från båda åsiktsriktningarna. Ytterligare data har senar e tillkommit genom en ordlista och en kortfattad grammatisk skiss i (1977). De behandlingar av svensk som förekomme r i den internationella litteraturen (Bakker & , 1991; Hancock, 1992) går också tillbaka på dessa relativt magra källor. Trots de knapphändiga språkliga källorna står det klart att svens k skiljer sig från nyskapade hemliga språk som förbrytarspråk och västgötaknallarnas månsing, där lån från och andra språk ba ra var ett av flera sätt att hitta på nya hemliga ord; ett annat sätt var att systema- tiskt byta ut och lägga till ljud i svenska ord så att t ex skilling blir , och du blir buaduns (1964/1970). Svensk har inte sådana drag. Den fråga som mest diskuteras när det gäller finsk är i hur stor utsträckning dialekten fortfarande talas. Den finska som undersökte hade fortfarande till stora delar ett ordförråd och en grammatik liknande de tidigare formerna av (, 1899: 6). Talarna använde dock många svenska, men däremot inga finska, lånord: i fråga om språket kunde man kalla zigenare svensk a och icke finska (ibid.: 8). Det påpekas i flera källor att dagens talar e befinner sig i en tydlig språkbytessituation, där alla behärs kar finska, ofta som sitt förstaspråk, och/eller ibland svenska, medan behärskningen a v inte är lika utbredd. Graden av behärskning är bättre bland d e äldre än bland de yngre (Vuorela & , 1994: 10). Det nämns ofta att utsikterna inte är så goda för finsk : Framtiden för ser int e särskilt ljus ut i (, 1969: 127). Det finns tecken på att språket håller på att utvecklas mot en form av sammanflätad med romaniordförråd och finsk grammatik och finskt uttalsmönster (Vourela & , 1994: 22). Denna tämligen pessimistiska bild vägs i någon mån upp av aktuell a uppgifter om i vilken utsträckning finsk behärskas (se nedan) . Vuorela & (1994: 10) påpekar också att det ger en mycke t missvisande bild av livaktigheten hos finsk om man utgår från det antal barn som talar språket - ett mått som annars ofta används i dett a syfte. Kunskaper i bland kalé är nämligen något som barnen få r del av först när de börjar närma sig vuxen ålder (jfr ovan om sammanflä- tade dialekter av generellt, s 17). Barnens förstaspråk är allts å oftast finska och svenska, medan finsk lärs so m andraspråk, som ett led i upptagandet i vuxengruppen. Vad gäller kelderash kan man konstatera, som nämnts ovan, att denna varietet har talats i . Kelderash hör till de s k konservativa eller flekterande valakiska dialekterna. På samma sätt som svensk och finsk fyller kelderash en viktig symbolfunktion fö r sina talare. Denna dialekt är emellertid typiskt en varietet som lärs in av romska barn som förstaspråk inom ramen för den tidiga socialisationspro- cessen. Ett vanligt förhållande för svenska romer som tillhör denna gru pp är att man har kelderash som förstaspråk och svenska som andraspråk . Genom kontinuerlig nyinflyttning av kelderashtalande romer sedan 1960- talet får man anta att varieteten har vitaliserats och stimulerats under de . måste det påpekas att kelderash likso m andra språk eller språkliga varieteter som talas av minoritetsgrupper i också är utsatt för de sociala krafter som leder till språkbyte .