sou · GLB3194 · 1998-01-01 00:00:00 — JK har, utan direkt för- fattningsstöd, bl.a. i de s.k. lönegarantiärendena, även tagit på sig upp- giften att pröva skadeståndskrav grundade på överträdelse av gemen- skapsrätten. Detta framstår som praktiskt och rimligt. Den enskilde kan givetvis alltid, om han så önskar, föra talan vid domstol men som hit- Behöver skadeståndslagen ändras ... tills torde det ofta vara enklare och snabbare att vända sig direkt till JK. För att klarlägga att samma handläggningsregler skall gälla för krav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten som när anspråk fram- ställs med stöd av skadeståndslagen bör det emellertid i förordningens 3 § göras ett tillägg av innebörd att JK även är behörig att handlägga anspråk på ersättning som grundas på påstående om överträdelse av gemenskapsrättens regler. Det kan noteras att JK:s kompetens av naturliga skäl endast omfattar ärenden där staten är part. Krav som grundar sig på åtgärder av kom- munala eller andra icke statliga institutioner kan således inte prövas enligt något förenklat förfarande utan får anhängigöras genom ansökan om stämning vid domstol. Så har skett och samma ordning kommer även att gälla beträffande krav grundade på överträdelser av gemenskapsrätten. Man kan diskutera om ett anspråk som har sin grund i en överträdelse av gemenskapsrätten alltid bör anses vara riktat mot staten – och därmed omfattas av JK:s behörighet – med hänsyn till den princip som säger att ansvaret för en överträdelse av en interna- tionell förpliktelse alltid anses åvila staten oavsett vilken del av stats- apparaten som faktiskt begått felet. En sådan ordning är dock inte självklar och kan vara svår att tillämpa för den enskilde rättssökanden. Det lämpligaste torde vara att den konkreta ansvarsfördelningen mellan stat och kommun m.fl. får ske på samma sätt i dessa ärenden som när talan förs om ersättning enligt 3 kap. 2 § SkL, dvs. enligt de riktlinjer som lag och praxis fastställt. Enligt direktiven skall utredaren beakta vad som sägs i de generella direktiven till samtliga kommittéer och särskilda utredare om att pröva offentliga åtaganden (dir. 1994:23) och redovisa eventuella regional- politiska konsekvenser (dir. 1992:50). Några regionalpolitiska konsekvenser finns inte att redovisa. När det gäller uppdraget att förutsättningslöst pröva offentliga åtaganden kan följande sägas. Det ansvar för medlemsstaterna som lagt fast genom domarna i och därefter följande avgöranden innebär att svenska staten, liksom övriga EU-länder, under vissa förutsättningar kan drabbas av utgifter i form av ersättning till enskilda som lidit skada på grund av statens överträdelser av EG-regler. Till detta kommer de kostnader som är förbundna med själva prövningen av dessa ersätt- ningsanspråk. Åtagandet att betala skadestånd och att garantera en rättssäker prövning av ersättningsanspråk är en konsekvens av EU-medlemsskap och kan inte ensidigt ändra eller påverka denna ordning. kan inte heller genom nationell lagstiftning fullt ut bestämma ersättningens storlek eftersom denna skall fastställas med beaktande av de riktlinjer som EG-rätten genom domstolens avgöran- den fastställt. Någon möjlighet att avstå från detta offentliga åtagande finns så- ledes inte. Det finns emellertid trots det visst utrymme för att påverka statens utgifter i denna del. i ett längre perspektiv kan , lik- som övriga EU-länder, genom politiska beslut förändra gemenskaps- rättens innehåll såvitt gäller frågan om det allmännas ansvar för över- trädelser av EG-regler. Den möjlighet som står till buds är att på ett korrekt sätt genomföra och tillämpa gemenskapsrättens regler och därigenom undvika sådana överträdelser som kan ge upphov till ersättningsansvar. För att uppnå detta krävs en hög utbildnings- och kunskapsnivå när det gäller EG-rätten och dess koppling till svensk rätt – i , inom statsförvaltningen i allmänhet och i dom- stolarna men också bland de politiker som deltar i lagstiftning och be- slutsfattande. Goda kunskaper om EG-rättens innehåll hos besluts- fattarna utgör en garanti för den enskilde medborgarens rättssäkerhet som staten därmed minimerar utrymmet för sådana fel som kan medföra ersättningsskyldighet och skapar förutsättningar för en korrekt bedömning av de ersättningsanspråk som skall prövas. Förslaget till lag om ändring i skadeståndslagen (1972:207) 3 kap. 7 § Skälen för att denna bestämmelse bör upphävas framgår av den all- männa motiveringen avsnitt 10.3. Det finns inte anledning att införa någon övergångsbestämmelse som begränsar möjligheten att föra talan med anledning av beslut som meddelats före regelns upphävande. 3 kap. 10 § I denna bestämmelse regleras frågan vilken domstol som skall pröva ersättningsanspråk enligt 2 § med anledning av dom eller beslut av högsta domstolen, regeringsrätten, hovrätt eller allmän underrätt och med anledning av beslut eller åtgärd av vissa höga ämbetsmän och domare. Det nya andra stycket innebär att samma forumregler som i de fall som stadgas i första stycket gäller vid ersättningstalan enligt 3 kap. 2 § SkL också skall tillämpas när en skadeståndstalan med anledning av sådana domar, beslut eller åtgärder som sägs i första stycket grundas på påstående om överträdelse av EG-regler. Härutöver har i para- grafens första stycke gjorts några mindre språkliga moderniseringar. Ett alternativ till det föreslagna nya andra stycket skulle kunna vara att helt enkelt ta bort den särskilda hänvisningen till 2 § i första stycket. Denna lösning förutsätter emellertid att det inte kan förekomma någon ersättningstalan med anledning av domar, beslut eller åtgärder av de organ och personer som bestämmelsen anger som skall väckas vid annan domstol än vad som här föreskrivs. Av specialmotiveringen till den ursprungliga regeln i skadeståndslagen framgår att man vid bestäm- melsens införande ansåg att en uttrycklig begränsning var motiverad. (Se prop. 1972:5 s. 552 f.) Det allmännas skadeståndsansvar vid En särskild utredare tillkallas med uppdrag att analysera frågan om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av Europeiska gemen- skapens (EG:s) rättsordning. Utredarens huvuduppgift blir att beskriva det skadeståndsansvar som medlemsstaterna enligt av- göranden har mot enskilda vid överträdelse av EG-rätten samt att före- slå de ändringar som kan behöva göras i svensk lag. Det allmännas skadeståndsansvar enligt skadeståndslagen I 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) finns den grundläggande be- stämmelsen om det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutöv- ning. Enligt den bestämmelsen skall staten eller kommun ersätta per- sonskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars full- görande staten eller kommunen svarar. Förutom staten och kommu- nerna kan enligt bestämmelsen ansvar åläggas landsting, kommunal- förbund, församlingar och kyrkliga samfälligheter. Det allmännas ansvar förutsätter att skadan har vållats genom fel eller försummelse. Det är således fråga om ett slags culpaansvar. Enligt förarbetena till bestämmelsen bör dock frågan huruvida skadestånds- ansvar föreligger avgöras på grundval av en mer objektiv bedömning av det förfarande som har orsakat skadan (se prop. 1972:5 s. 469). Det allmännas skadeståndsansvar är avgränsat så att ansvaret gäller för skador som har vållats vid myndighetsutövning. ståndsansvar omfattar såväl person- och sakskada som ren förmögen- hetsskada. Särskilda regler gäller för det allmännas ansvar för skador som vål- lats genom beslut av bl.a. eller regeringen. Enligt 3 kap. 7 § får sålunda talan inte föras med anledning av beslut av eller regeringen eller av eller Regeringsrätten, om inte beslutet upphävts eller ändrats. Sådan talan får inte heller föras med anledning av beslut av lägre myndighet, vilket efter överklagande prö- vats av regeringen, eller Regeringsrätten, utan att beslutet upphävts eller ändrats. Bestämmelsen gäller även vid sådan talan mot staten som grundas på påstående om försummelse av riks- dagen eller regeringen att fatta beslut (se NJA 1978 s. 125). Begränsningen av det allmännas skadeståndsansvar enligt 3 kap. 7 § tillkom främst av konstitutionella skäl och mot bakgrund av att rege- ringens beslut till stor del grundas på en diskretionär prövning (se a. prop. s. 336 f.). Vid sidan av det särskilda skadeståndsansvaret för fel och försum- melse vid myndighetsutövning gäller för offentlig verksamhet allmänna regler om inom- och utomobligatoriskt skadeståndsansvar. En medlemsstats skadeståndsskyldighet vid överträdelse av EG-rätten har i några förhandsavgöranden enligt artikel 177 i slagit fast att en nationell domstol under vissa förutsätt- ningar kan ålägga staten skadeståndsskyldighet gentemot en enskild som lidit skada på grund av statens överträdelse av EG-rätten. I förenade målen C 6/90 och C 9/90 och mot [1991] ECR s. I-5357 förde enskilda personer talan mot itali- enska staten med anledning av att hade underlåtit att genomföra ett direktiv som föreskriver införande av en lönegarantifond. EG-dom- stolen tog i sitt avgörande ställning till bl.a. frågan om en enskild kunde få ersättning av staten med tillämpning av direktivets bestämmelser (direkt effekt), alternativt gottgörelse för den skada som lidits på grund av att direktivets bestämmelser inte kunde tillämpas. I frågan om statens skadeståndsansvar anförde domstolen att EG- rättens system och artikel 5 i innebär att medlemsstater- na i ett fall som detta har en principiell skyldighet att ersätta skada som vållats enskilda genom statens brott mot EG-rätten. Domstolen fram- höll att nationella domstolar är skyldiga att upprätthålla de rättigheter som EG-rätten ger enskilda, att skyddet för dessa rättigheter skulle för- svagas om enskilda inte kan få gottgörelse när deras rättigheter kränks genom statens överträdelse av EG-rätten samt att möjligheten till gott- görelse är särskilt viktig när den fulla effektiviteten av EG-reglerna förutsätter agerande av medlemsstaten och en brist härvidlag medför att enskilda inte i nationella domstolar kan göra gällande sin rätt enligt EG-reglerna. En central fråga är under vilka betingelser den principiella skyldig- heten för staten att betala skadestånd ger enskilda rätt till ersättning. Här anförde inledningsvis att det beror på överträdel- sens karaktär. Domstolen konstaterade vidare att underlåtenhet att ge- nomföra ett direktiv skall medföra rätt till ersättning förutsatt att vissa villkor är uppfyllda. För det första måste syftet med direktivet vara att skapa rättigheter för enskilda. För det andra måste det vara möjligt att bestämma innehållet i dessa rättigheter på grundval av direktivet. För det tredje måste det finnas ett orsakssamband mellan överträdelsen av statens skyldigheter och den skada som lidits. Domstolen anförde vi- dare att statens skadeståndsskyldighet skall prövas enligt nationell rätt samt att även forum och förfarandet styrs av nationella bestämmelser. Sådana bestämmelser får dock inte vara mindre förmånliga än de som skulle gälla för motsvarande krav enligt nationell rätt och inte heller vara sådana att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få ersättning. har senare även prövat frågan om en medlemsstat kan vara skadeståndsansvarig om den nationella rätten innehåller be- stämmelser som strider mot primärrätten . I två avgjorda för- enade mål (C 46/93 Brasserie du mot och C 48/93 The Queen och Secretary of State for Transport mot FactortameLtd och andra) prövade frågan om staten är skadeståndsskyldig mot enskilda som lider skada på grund av att na- tionell lag strider mot . Domstolenfann att staten under vissa förutsättningar kan bli skadeståndsskyldig för sådana överträdel- ser av primärrätten som hänför sig till den nationella lagstiftaren. Angående förutsättningarna för skadeståndsskyldighet anförde dom- stolen inledningsvis att de är avhängiga av vilket slag av överträdelse av gemenskapsrätten som vållat skadan (jfr Francovich-målet). När den nationella lagstiftaren förfogar över ett stort utrymme för skönsmässig bedömning skall förutsättningarna för statens ansvar enligt domstolen i princip vara desamma som för EG:s utomobligatoriska skadestånds- ansvar i en jämförbar situation. Under sådana förhållanden har enskilda som lidit skada enligt rätt till skadestånd, om den EG- regel som har överträtts har till syfte att ge enskilda rättigheter och överträdelsen är tillräckligt allvarlig samt det finns ett direkt orsaks- samband mellan överträdelsen och den skada som har lidits. EG-dom- stolen anförde vidare att det för skadeståndsskyldighet inte krävs att har konstaterat ett fördragsbrott; skadeståndsskyldighet inträder så snart de av domstolen angivna förutsättningarna är upp- fyllda. Enligt skall skadeståndsskyldigheten med de angivna förbehållen bestämmas enligt nationell rätt. Domstolen framhöll dock att rätten till skadestånd enligt nationell rätt inte får göras beroende av uppsåt eller vårdslöshet men att vissa omständigheter – vilka anges i domen – som inom ramen för en nationell rättsordning kan anknyta till begreppet vårdslöshet är relevanta för att bedöma om överträdelsen är tillräckligt allvarlig. När det gäller vilka regler som enligt nationell rätt skall gälla för beräkningen av skadeståndet förklarade att ersättningen skall vara adekvat i förhållande till den lidna skadan och vidare att nationella regler som utesluter ersättning för utebliven vinst inte är förenliga med gemenskapsrätten. Liksom i Francovich- målet förklarade att nationella regler om rätt till skade- stånd inte får vara mindre förmånliga än de som gäller för liknande an- språk som grundar sig på nationell rätt och att de inte i något fall får vara utformade på ett sådant sätt att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få skadestånd. I ett vid inlett mål (C 5/94 The Queenoch , Fisheries and Food mot [] Ltd) är fråga om statens skadeståndsansvar på grund av åtgärder av en admi- nistrativ myndighet vilka strider mot EG-rätten. För svenska statens del har frågan om skadeståndsskyldighet på grund av överträdelse av EG-rätten aktualiserats med anledning av de ändringar i reglerna om lönegaranti som trädde i kraft . Staten har stämts vid svenska domstolar under påstående att vissa be- stämmelser står i strid med EG:s lönegarantidirektiv (80/987/EEG). I en dom fastslog att direktivet måste tolkas så att det hindrar tillämpning av den s.k. karensregeln i 9 a § första stycket lönegarantilagen (1992:497) i dess dåvarande lydelse. Med anledning härav och även i vissa lönegarantimål rörande tillämp- ningen av den s.k. närståenderegeln i 12 § sjätte stycket förmånsrätts- lagen (1970:979) har Justitiekanslern för statens räkning sett till att skadestånd betalats till ett antal löntagare. Det behöver klarläggas hur svensk nationell skadeståndsrätt förhåller sig till EG-rättens principer om statens skadeståndsansvar mot den som lidit skada på grund av statens överträdelse av EG-rätten. En särskild utredare skall ges i uppdrag att undersöka detta och att föreslå de lag- ändringar som kan vara påkallade. En uppgift för utredaren blir att analysera praxis och att närmare beskriva EG-rättens innehåll när det gäller förutsätt- ningarna för och räckvidden av det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten. En annan uppgift blir att gå igenom den svenska regleringen och undersöka om det finns bestämmelser som står i strid med EG-rätten. Utredaren skall särskilt uppmärksamma bestämmelserna i 3 kap. 2 och 7 §§ skadeståndslagen. För att skadeståndsskyldighet skall föreligga enligt 3 kap. 2 § skade- ståndslagen krävs att skada har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Utredaren skall överväga dels om kravet på fel eller försummelse som förutsättning för skadeståndsansvar bör justeras när fråga är om skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten, dels om avgränsningen av det allmännas ansvar till skador som har vållats vid myndighetsutövning har relevans för statens skadeståndsansvar en- ligt EG-rätten. Utredaren skall vidare undersöka om kretsen av skade- ståndsansvariga i 3 kap. 2 § skadeståndslagen behöver modifieras med hänsyn till EG-rätten. En särskild fråga gäller statens skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten som kan hänföras till lagstiftaren (jfr bl.a. det nämnda målet Brasserie du Pêcheur och andra). Utredaren skall mot bakgrund av praxis överväga den begränsning av det allmännas skadeståndsansvar som föreskrivs i 3 kap. 7 § skadeståndslagen och ta ställning till om bestämmelsen behöver ändras. Om utredaren kommer fram till att det finns bestämmelser om det allmännas skadeståndsansvar i den svenska lagen som inte står i över- ensstämmelse med EG-rätten, skall utredaren lägga fram förslag till sådana ändringar som behövs. Utredaren skall också pröva om det bör införas särskilda regler om det allmännas skadeståndsansvar för överträdelse av EG-rätten och i så fall lägga fram förslag till sådana regler. Som framgått är i vart fall ett ytterligare avgörande från EG-dom- stolen som avser staternas skadeståndsansvar att vänta. Att EG-rätten inom detta område är under utveckling måste beaktas vid utformningen av eventuella nya lagbestämmelser. Den analys av skadeståndsrätten som utredaren skall göra kan aktu- alisera också andra lagändringar än de som berörs i dessa direktiv. Ut- redaren är i så fall oförhindrad att lägga fram förslag till sådana änd- ringar. Utredaren skall studera hur de aktuella frågorna har lösts i andra medlemsstaters rättsordningar och överväga om någon sådan lösning kan komma i fråga för svensk rätts del. Att beakta i övrigt för utredaren Utredaren skall beakta vad som sägs i de generella direktiven till samt- liga kommittéer och särskilda utredare om att pröva offentliga åtagan- den (dir. 1994:23) och att redovisa eventuella regionalpolitiska konsek- venser (dir. 1992:50). Med hänsyn till uppdragets karaktär torde det inte bli aktuellt att redovisa jämställdhetspolitiska konsekvenser (jfr dir. 1994:124). Uppdraget skall vara slutfört . Allgårdh, O , m.fl., EU och EG-rätten. En lärobok och handbok i EG- rätt, Publica, 2 uppl 1995 , , Remedies for breach of EC law before swedish courts, i Lonbay/Biondi (ed) Remedies for Breach of EC law, in European 1997 , , Rättsskyddsprincipen – EG-rätt och nationell sanktions- och processrätt ur ett svenskt civilprocessuellt perspektiv, IUSTUS förlag, akad.avh. , , Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen, , 2 uppl 1996 (cit. , , Skadestånd vid myndighetsutövning I, , 1976 (cit. , , Skadestånd vid myndighetsutövning II, , 1978 (cit. , , Europarättens grunder, Juristförlaget 1994 Bramstång , , Legalitet och objektivitet inom förvaltningsrätten i belysning av tio utlåtanden, Juristförlaget i , The Court of of Communities, Sweet and , 4th ed, 1994 , , The role of court of in the en- forcement of unimplemented directives, vid , nr 21, 1994 , , m.fl., När tar EG-rätten över?, Bokförlaget , 1996 Gulmann, , m.fl., EU-ret, Jurist- og Forlag, 3 uppl 1995 , T.C., Community , Claren- don , 3 uppl 1994 Kylhammar, , The EEC Directive on Product Liability: Its Implementation in , Juristförlaget 1994 , , Offentlig förvaltning utanför myndighetsområdet, IUSTUS förlag, akad.avh. , , Dansk EF-medlemskab: Konsekvenser for rettskildelære og retssystem, IUSEF nr.11, Senter for i , Universitetsforlaget 1994 , , Retskilderne, Jurist- og Forlag, 4 reviderede udgave 1995 , , ed., The Relationship between European Com- munity and National : the Cases, 1994 , m.fl., EG-rätten ny rättskälla i , Publica 1993 , , European Community Case , Handelshøj- skolens Forlag, 1993 Usher, , Plender and Usher´s Cases and Materials on the of Communities, Butterworths, 3 uppl 1993 , , tolkningsutrymme: Om förhållandet mellan normstruktur, kompetensfördelning och tolkningsutrymme i EG-rätten, Juristförlaget, akad.avh. Maj:ts förslag till skadeståndslag m.m. Ds 1989:12 Det allmännas ansvar enligt skadeståndslagen SOU 1993:14 EG och våra grundlagar Ds 1993:36 Våra grundlagar och EG – förslag till alternativ SOU 1993:55 Det allmännas skadeståndsansvar SOU 1994:10 Anslutning till EU – förslag till övergripande lag stiftning Ds 1994:48 medlemskap i den Europeiska Unionen 1994/95:19 medlemskap i unionen (del 1 - 3) , , SvJT 1993 s. 805, Domstolsväsendets anpassning till EES och EG , , SvJT 1996 s. 348, Brister i implementeringen av EG- direktiv , , SvJT 1997 s. 163, Statens skadeståndsansvar vid brott mot EG-rätten Barav, , 1991, Damages against the state for failure to implement EC Directives Barav, , X Congress of Lawyers´ Union (UAE) 1996, The effectiveness of judicial protection and the role of the national courts , , JT 1991-92 s. 407, retspraksis som integra- tionsfremmende faktor Emiliou, , oct 1996, s. 399, State Liability Under Community : Shedding on the ? , , for Retsvæsen , Medlems- staternes erstatningsansvar för overtrædelse af EF-retten van Gerven, , 32: 679-702, 1995, Bridging the gap between community and national laws: towards a principle of homogeneity in the field of legal remedies? , , SvJT 1991 s. 221, EG och de svenska domstolarna , , JT 1995-96 nr 2, a. 282, Behöver vi en ny skadestånds- , , m.fl., for Retsvæsen 1996 s. 257, Statens erstatningsansvar for udstedelse af love, der strider mod EU- retten , m.fl., SvJT 1994 s. 23, rådgi- vande yttranden Kleineman, , JT 1994-95 s. 141, Vad en domare bör veta – ett rätts- fall om statens ansvar vid felaktig rättstillämpning , Bo, SvJT 1996 s. 193, EG-rätten, och domstolskontrollen över förvaltningen , , JT 1994-95 s. 369, Reflektioner över svensk rättstradi- tion i en europeisk rättsmiljö , , SvJT 1995 s. 401, Vad betyder EU-medlemskapet för de svenska domstolarna? Peczenik, , JT 1994-95 s. 306, Svenska lagmotiv i Europeisk Union , , JT 1991-92 s. 626, EG-samarbetet och den svenska rättskälleläran , , JT 1996 s. 441, Strängt skadeståndsansvar för med- lemsstaterna vid överträdelse av EG-rätten Quitzow, C M, JT 1996-97 s. 682, Private enforcement i EG-rätten – en studie av medlemsstaternas skadeståndsansvar i samband med överträdelser av gemenskapsregler Schäder, , Förhandlingarna vid det 34:e i , Del II s. 137 ff., Unionens och medlemsstaternas kompetens inom EU , Hans, Advokaten 5/96 s. 8, avgörande Factortame III och Brasserie du Pêcheur. Frågor om det allmännas skadeståndsansvar vid överträdelse av EG-rätten Ström, , Advokaten 5/96 s. 6, Svenska domare är skyldiga att tillämpa EG-rätten , , Advokaten 6/96 s. 24, EG-rätten och den svenska löne- garantilagstiftningen – En kritisk kommentar till tidigare artiklar av och , , SvJT 1992 s. 188, Om svenska domstolars självständig- het i ett EG-rättsligt perspektiv , , SvJT 1995 s. 384, Lagstiftaren inför rätta – svenska sta- tens skadeståndsskyldighet för brott mot EG-rätten , , JT 1995-96 nr 4 s. 1075, Objektivitet och kritik i EG- rätten Wooldridge, and D´Sa, , 1996 s 161, ECJ Decides Factortame (No 3) and Brasserie du Pêcheur Case 26/62 van Gend en Loos, [1963] ECR 1 Case 6/64 v , [1964] ECR 585 Case 9/70 Grad [1970] ECR 825 Case 11/70 Internationale Handelsgesellschaft [1970] ECR 1125 Case 39/72 Comm v [1973] ECR 101 Case 41/74 van Duyn [1974] ECR 1377 Case 43/75 Defrenne II [1976] ECR 455 Case 106/77 Simmenthal I [1978] ECR 629 Case 8/81 [1982] ECR 53 Case 14/83 and Kamann[1984] ECR 1891 Case 152/84 [1986] ECR 723 Case 222/84 [1986] ECR 1651 Case 314/85 Foto Frost [1987] ECR 4199 Case C-12/86 Demirel [1987] ECR 3719 Case C-103/88 Fratelli Costanzo[1989] ECR 1839 Joined cases C-143/88 och C-92 /89 Süderdithmarschen [1991] ECR I-534 Case C-322/88 [1989] ECR I-4407 Case 353/88 Briantex [1989] I-3623 Case C-106/89 Marleasing [1990] ECR I-4135 Case C-188/89 [1990] ECR I-3313 Case C-213/89 Factortame I [1990] ECR I-2466 Joined cases C-6/90 and C-9/90 resp. Bonifaci and others v Italian Republic, [1991] ECR 5357 Case C-208/90 Emmot [1991] ECR I-4269 Opinion 1/91 [1991] ECR I-6079 Case C-271/91 [1993] ECR I-4367