sou · GLB3113 · 1998-01-01 00:00:00 — Även manliga anställda sade sig vara av samma mening, förutsatt att kvinnor hade utbildning och erfarenhet. Det tidiga 70-talets jämställdhetsanda märks tydligt i artiklarna. Men för många av männen som intervjua- des fanns det ändå en gräns – kvinnor skulle inte jobba under jord. Deras fruar skulle inte få bli borrare, de skulle ha möjligheter att vara kvinnliga. En hustru skall inte vara smutsig, trött och bul- lerskadad. Kvinnlighet gick alltså inte att förena med tungt kroppsarbete. Kvinnliga arbetare däremot såg sina arbeten utifrån andra erfarenhe- ter och perspektiv. Typiska kvinnoarbeten som städning ansåg de vara betydligt tyngre än de arbeten de utförde inom gruvdriften. Som en kvinna som arbetade ovan jord i sovringsverket sade: Det är tyngre att vaka på lasarettet, än att ha nattskift här. Det är lika tungt att städa som att skotta sten. Fast man får inte vara rädd att hugga i, att bryta naglarna eller att bli smutsig. Misstänksamheten mot kvinnor som potentiella konkurrenter fanns också. De äldre manliga arbetarna borde ha känt sig mest hotade, men som svar på frågan Hur blir Du bemött av manliga arbetskamrater? svarade en av de kvinnliga provtagarna: Det tas inga extra hänsyn och det är bara bra. Ja, vi kvinnor i provtagningen har förstås fått våra slängar av män som tycker att vi inte borde ta det här ganska eftertraktade jobbet från manli- ga anställda. Det är konstigt nog dom yngre männen som resone- rar så. Dom äldre har accepterat oss från början. Vi tar det lugnt med dom som eventuellt tittar snett på oss. Man får ju förstå att dom kanske är rädda att bli förflyttade eller vad som kan ligga bakom. Annars är kamratskapet mycket bra. Numerärt sett utgjorde kvinnor inget direkt hot mot den manliga arbetskraften i gruvan. Antalet kvinnor vid hade visserligen ökat , men av de 300 kvinnliga anställda, arbetade endast 23 kvinnor under jord, och 12 av dessa var städare. Totalt vid var av arbetskraften kvinnor och en tredjedel av dem var tjänstemän. både centralt och lokalt (förutom Gruvtolvan i , som 1974 uttalade att förbudet mot kvinnors gruvarbete borde slopas) ställde sig ytterst tveksam till kvinnors underjordsar- bete. Man hänvisade till avsaknaden av sanitära anordningar för kvinnor, till dieseldriften som kunde medföra farliga avgaser och till att exponering för radon under jord utgjorde en större fara för kvinnor än för män. Just problemet med radon i gruvan, om det kunde orsaka genetiska eller andra skador på människan (bland annat orsakade den lungcancer) hade diskuterats . Men man menade också att arbetet helt enkelt inte var passande för kvinnor: Jobbet under jord är för tungt för dem, ansåg ordföranden i . I gruva och på kontor Och om nu kvinnor prompt ville börja om från början och utföra tunga arbeten, så behövde de inte göra det vid en gruva, menade en annan facklig företrädare; det fanns ju ingen lag som förbjuder dem att bära tegel på byggen. (Skip 1975). Det intressanta med dessa kommentarer är hur skarpa de är – speciellt med tanke på hur få kvinnor som var anställda och att de arbeten som kvinnor utförde under jord, med undantag av städning, ansågs vara lätta. föreslog arbetsmiljöutredningen, som skulle formulera en ny arbetarskyddslag, att regleringen av kvinnors gruvarbete helt skulle avskaffas. Det var inte förenligt med nutida syn på rätten till arbete att uppställa onödiga hinder för vare sig kvinnors eller mäns tillträde till olika arbeten. Utredningen hade kommit fram till att de arbetsmiljöproblem som kunde förekomma i gruvor – buller, damm, avgaser och rasrisker – inte i sig var mer farliga för kvinnor än för män; de utgjorde inga könsspecifika risker. Vad beträffar radonet menade man att strålningsdoserna sannolikt var så små att det inte förelåg någon risk för fosterskador. opponerade sig skarpt mot försla- get. Mot utredningens jämställdhetstänkande ställde man sitt eget skyddstänkande. I sitt utlåtande skrev man bl.a: De skyddseffekter som § 34 [som reglerade kvinnors gruvarbete, förf. anm.] innebär har fått ge vika för den intensiva debatt som förts för jämlikhet mellan könen Det helt avgörande för att förbundet vill behålla det nuvarande dispensförfarandet för kvin- nans användande under jord är motiverat av ett rent skyddstän- kande. Förbundet kan f.n. inte utesluta misstanken att kvinnor i högre grad än männen löper större hälsorisker i underjordsarbete. Förekomsten av radon i gruvorna anses utgöra ett större faromo- ment för kvinnor än för män med hänsyn till kvinnans roll som barnaföderska. var det inte arbetet som sådant utan själva miljön som kvinnor måste skyddas ifrån. Men fortfarande resonerade man utifrån biologiska argument och en syn på kvinnor som ett kön och inte som en grupp individer. Man bortsåg ifrån att inte alla kvinnor var barnaföderskor och från att de skulle kunna bedöma riskerna i arbetet själva. aviserade planer på att fortsätta sin satsning på kvinnliga arbetare. Eftersom man befarade en potentiell (manligt) arbetskraftsbrist, ville man försöka öka andelen kvinnliga anställda från till . Hur satsningen skulle ha utfallit kommer vi dock aldrig att veta. Följande år drabbades företaget av en svår kris och började avskeda arbetskraft. Eftersom kvinnorna var sist in, blev de först ut. var det avskedade manliga arbetare som återfick sin anställning. Kvinnornas ställning som sekundär arbetskraft gjorde dem sårbara vid en ekonomisk kris. Regleringen av kvinnors arbete i gruvor upphävdes helt 1978. Hur det numera är med den kvinnliga arbetskraften i underjordsarbete är svårt att se i statistiken, men enligt FoB 1990 är endast en försvin- nande del av de arbetare som jobbar med gruvbrytningsarbete kvinnor (). Gruvjobb är karljobb? Kvinnors gruvarbete under visar att det är inte arbetets karaktär i sig som avgör om en arbetsuppgift definieras som kvinnlig eller manlig. utförde (vissa) kvinnor ett fysiskt tungt och hårt arbete som gruvarbetare under jord. Gruvarbetet var inte ett kvinnoarbete, men väl ett arbete som i en bestämd historisk situation kunde utföras av kvinnor och som ingick i deras arbetsupp- gifter som medlemmar i bergsmanshushållet. De organisatoriska förändringarna i gruvarbete innebar att kvinnor försvann från underjordsarbete till förmån för män. pågick en ideologisering av kvinnor som svaga och i behov av skydd. Detta medförde att gruvarbetet fick en stämpel som manligt. Stämplingen blev oerhört trög att ändra. När kvinnor återigen tilläts arbeta i gruvor hade det byggts upp sega strukturer som försvårade för dem att återuppta arbetet. Gruvarbete hade nu definierats som farligt för kvinnor och uppfattningen om vad som var lämpliga kvinnliga arbetsuppgifter var strikt. Den fanns långt in på 1970- talet kodifierad i lagstiftning. Så länge kvinnor utförde passande arbeten, såsom städning och sjukvård, var deras närvaro i gruvan accepterad. De hälsades till och med varmt välkomna. Men när de började konkurrera om manliga arbeten – förvisso i en mycket liten skala, men ändå – uppfattades de som ett hot mot manliga gruvarbetare. Gruvarbetets stämpel som manligt grumlades när kvinnor återinträdde i arbetet. De manliga arbeten som kvinnor utförde i den moderna gruvan var fysiskt lätta; i många kvinnors tycke lättare än de städjobb de hade utfört tidigare. När även kvinnor kunde ha samma arbetsuppgifter som män kunde arbetet inte längre karaktäriseras som manligt och därmed för farligt eller för tungt för kvinnor. För att bevara gruvarbetets maskulina stämpel var det i stället nödvändigt att definiera kvinnor som ovillkorligen annorlunda än män. Som barnaföderskor måste de nu I gruva och på kontor skyddas från miljön. Paradoxalt nog var det dock inte miljön utan specifika arbetsuppgifter som de fjärmades ifrån. Inget kan tyckas vara mera fjärran från gruvarbete än kontorets kvinnliga värld. Kontorsarbete, jämte sjukvårdsarbete, är det vanligaste kvinnliga förvärvsarbetet . Kvinnor utgör av arbetskraften inom hithörande yrken. I skapandet av detta kvinnoarbete, på kontoren och inom tjänstesektorn i stort, finner man dock samma historiska mönster och processer som i det manliga gruvarbetet. Manliga normer och värderingar om kvinnor och män som arbetskraft har styrt utformandet av arbetet och angivit ramarna inom vilka kvinnor kunnat agera. Lagstiftning har även i tjänstesek- torn varit av betydelse, framförallt för gifta kvinnors möjligheter att arbeta. I perioder av ekonomisk kris har den kvinnliga arbetskraften varit utsatt och kvinnors sekundära plats på arbetsmarknaden blivit synlig. Ändå har just tjänstesektorn erbjudit öppningar för kvinnor i arbetslivet. Kvinnor i statens tjänst växte det fram en uppfattning om att kvinnan primärt skulle vara maka och mor, hemmahörande i den privata sfären. Synsättet fick ett uttryck i skyddslagstiftningen för kvinnor. Paradoxalt nog spred sig denna nya ideologiska föreställning som demografiska förändringar gjorde att gruppen ogifta kvinnor i behov av försörjning blev allt större. Borgerliga kvinnor sökte en passande utkomst inom tjänstesektorn – skolor, kontor och sjukvård – som expanderade starkt under trycket av urbanisering och industrialisering. Det var staten som, för att klara sina ökande åtaganden , först beredde kvinnor dessa nya arbetsmöjligheter. Riks- agen hade öppnat små- och folkskolan för kvinnliga lärare , och senare del började de nyinrättade kommunikationsverken, till exempel posten, telegrafen och järnvä- gen, successivt att anställa kvinnor. Förekomsten av billig men relativt välutbildad kvinnlig arbetskraft framstår som en förutsättning för tjänstesektorns fortsatta expansion och . Kvinnliga anställda var långt billigare än män och höll nere kostnaderna för arbetsgivarna. Å andra sidan var dessa kvinnor ett problem eftersom kvinnors lönearbete innebar ett brott mot den rådande genusideolo- För staten, det vill säga som utövade det statliga arbetsgivarskapet, skapades ett dilemma: Lika djupt som tanken på att medelklasskvinnans plats var i hemmet, lika djupt satt hos de flesta riksdagsmän tanken att statens främsta uppgift var att spara. Resultatet blev en krock mellan dessa normsystem. (, 1996). Staten hanterade krocken dels genom att skapa en medveten skiktning av arbetsuppgifter och karriärvägar efter kön, dels genom att tillämpa en praxis mot gifta kvinnors lönearbete. Statens målsättning var att spara pengar och det gjorde man bland annat genom att komplettera en relativt liten grupp fast anställda statstjänstemän med en stab av extra personal, vars storlek kunde anpassas efter behov. Det var framförallt kvinnor som besatte dessa extra tjänster. Arbetet var oftast rutinartat, till exempel renskrivning, bokföring och siffergranskning, lönen låg och anställningsförhållan- dena osäkra. Kvinnor kunde dock anställas på mer kvalificerade arbeten som till exempel telegrafister där höga krav på utbildning och färdigheter gällde, men då till lägre lön än män. Det var ytterst svårt för kvinnor att få ordinarie tjänster och det fanns en könshierarki även när det gällde ordinarieskapet. Inom telegrafverket, exempelvis, kunde kvinnliga telegrafister befordras till föreståndare endast vid mindre telegrafstationer, medan män förestod de större, en regel som gällde . Kvinnor fick inte heller tillträde till de högre statliga ämbeten (så kallade fullmaktstjänster) som krävde akademisk examen förrän . Den främsta skiljelinjen mellan kvinnliga och manliga anställda gällde dock civilstånd. Den kvinnliga tjänstemannen eller kontoristen skulle vara ogift – att anställa en gift kvinna kom aldrig på tal när statens tjänster öppnades för kvinnor – och vid giftermål förväntades hon lämna sin tjänst. På så sätt kunde till exempel staten uppfylla sin roll som arbetsgivare, utan att bryta mot den rådande ideologi som föreskrev att giftermål gjorde mannen till familjeförsörjare och kvinnan till maka och mor. blev kvinnor dessutom omyndiga vid giftermål. Att staten skulle företrädas av en omyndig person var, i alla fall på högre tjänster, otänkbart. När kvinnor i allt större utsträckning anställdes och dessutom i vissa fall gifte sig uppstod en krock mellan verklighet och ideologi. En praxis för hur man skulle hantera den gifta kvinnliga tjänstemannen måste utvecklas. Resultatet blev ibland egendomliga kompromisser, då olika verk valde olika lösningar. En telegrafist som gifte sig utanför telegrafverket tvingades avstå från sin tjänst. I gruva och på kontor postverket fick den gifta kvinnan stanna kvar, men endast som extraanställd; hon förlorade en eventuell anställning som ordinarie tjänsteman och därmed rätt till pension och andra förmåner. Efter omfattande utredningar och debatt utfärdade 1912 allmänna regler för statliga verk, vilka fastställdes slutgiltigt . En gift kvinna kunde få tillträde till en statlig tjänst sedan Kungl. Maj:t prövat fallet och givit sitt tillstånd, och en ordinarie kvinnlig tjänstean som gifte sig var skyldig att avgå från sin tjänst endast om verksled- ningen krävde det. Först med behörighetslagen 1923 blev gifta kvinnors rättigheter till statstjänst likställda med de ogiftas. Under trycket av den höga arbetslösheten ekonomiska kriser växte det fram ett allt mer högljutt motstånd mot gifta kvinnors arbete. De statligt anställda kvinnornas nyvunna rätt att kvarstå i tjänst trots giftermål ifrågasattes och inom både statliga verk och i fördes fram förslag på ett nytt äktenskapsförbud. Endast efter en hård kamp tillförsäkrades 1939 både privat och statligt anställda kvinnor rätten att behålla sina arbeten vid giftermål, något som skall ses i perspektivet av det sena 30-talets allt intensivare debatt i befolkningsfrågan. Statens successivt ändrade attityd gentemot gifta kvinnors arbete växte fram under trycket av en ekonomisk verklighet – kvinnor, även gifta, utförde sitt arbete till lägre lön än män – men även som resultat av den kamp för kvinnors lika rättigheter politiskt och i arbetslivet som hade tagit fart . Dock belyser hela diskussionen om gifta kvinnors rätt att behålla sina tjänster alla kvinnors, både ogifta och gifta, villkorliga plats i arbetslivet. I alla avseenden – anställningstrygghet, befordringsmöjligheter, arbetsv illkor och lön – hade kvinnor en status som andra klassens arbetare, en ställning som utgick från föreställningar om kvinnors och mäns rätta plats i samhället och om deras natur. Mannen var familjeförsörjare, kvinnan bara tillfälligt ute i arbetslivet i väntan på giftermål. En gift kvinna, som ville fortsätta sitt förvärvsarbete, utmanade denna föreställnings- värld. Men även den ogifta kvinnans arbete kunde i förlängningen bli ett hot. Om hon krävde lika lön som mannen eller samma arbetsvill- kor och rätt till tjänster – det vill säga rätten att bli betraktad som likvärdig en man – hotades könshierarkin och med den männens auktoritet och maktutövning. Motståndet mot en allt för långtgående likställighet mellan könen kom till klart uttryck i diskussionerna kring kvinnors rätt att inneha så kallade fullmaktstjänster, de allra högsta ämbetena i den statliga byråkratin. Kvinnor som ämbetsmän? Debatten om kvinnors rätt till högre tjänster hade förts sedan 1870- talet, då kvinnor fick rätt att avlägga akademisk examen. öppnades efter hand vissa typer av lärar- och läkartjänster för (ogifta) kvinnor och efter blev frågan föremål för ett omfattande utredningsarbete i . Detta utmynnade i behörighetslagen, som gav kvinnor samma principiella rätt som män till statliga ämbeten, dock med vissa undantag. Kvinnor fick inte inneha tjänster som kunde kräva våldsutövning (till exempel militärtjänster eller vissa fångvårdstjänster) eller innebar upprätthål- landet av den allmänna ordningen, det vill säga polisbefattningar och höga läns- eller kommunala ämbeten såsom tjänst som landshövding, rådman med flera, där tjänsteinnehavaren hade det yttersta ansvaret för ordningsmakten. Även präst- och domartjänster och tjänst som gymnastiklärare för manlig ungdom var förbjudna för kvinnor. Som har påpekat, präglades debatten om behörighets- lagen av ett dubbelt budskap. Å en sidan tog man av rättviseskäl principiellt ställning för likställighet mellan könen. Man hävdade också – med tongångar man känner igen från dagens jämställdhetsde- batt – att detta skulle gagna nationen. Kvinnor var en outnyttjad potential: Att omsorgsfullare och på ett ändamålsenligare sätt tillgodogöra oss all tillgänglig produktivkraft kan i stort sett endast resultera i en högre nivå av välstånd och lycka för hela samhället, män som kvinnor. (, cit. i Waldermarson, 1996). Å andra sidan fick inte likställigheten drivas så långt att statens intressen – dess auktoritet – kunde äventyras. Kvinnor, oavsett formell kompetens, skulle inte få tillträde till tjänster som de av naturen, alltså sin särart, var oförmögna att upprätthålla. Detta gällde inte bara tjänster som kunde innebära utövande av fysiskt våld (eller utmana sedligheten). Även tjänster som innebar ledningsfunk- tioner och auktoritetsutövning över landets medborgare, som statens och kyrkans representanter, måste förbehållas män. Manlighet var sålunda en förutsättning för vissa tjänster; en kompetens, som har uttryckt det, som kvinnor aldrig kunde besitta. Att tillträda en tjänst som landshövding ligger långt ifrån vad sekelskiftets kvinnliga skrivbiträde eller telefonist kunde föreställa sig. Men behörighetslagen uttrycker kulmen på en sekellång utveckling inom vilken kvinnor erövrat allt fler formella rättigheter till arbete. Behovet av att hålla nere kostnaderna i statlig verksamhet I gruva och på kontor hade öppnat nya områden för kvinnor, och förändringar i samhället – politisk kamp för kvinnors rättigheter och den borgerliga kvinnans uttåg på arbetsmarknaden – innebar att kvinnor sökte tänja på sina möjligheter. Villkoren för de kvinnligt anställda måste anpassas till den nya verkligheten, men utgångspunkten var manliga normer och värderingar. Behörighetslagen var en anpassning till nya betingelser, men med könshierarkin ideologiskt intakt. Behörighetslagens förbud mot viss kvinnlig anställning gällde . Med undantag för militär- och prästtjänster likställdes då kvinnor och mäns ställning inom civilförvaltningen. Prästerskapet öppnades för kvinnor först . finns det inget arbete inom statsförvaltningen som är förbjudet för kvinnor. Den sista restriktio- nen, rätten att bli befäl i det militära, togs bort 1977. Kvinnors och mäns formellt lika rättigheter har dock inte inneburit att deras relativa ställning inom den statliga tjänstesektorn har ändrats på något avgörande sätt. Kvinnor dominerar fortfarande inom yrkeskategorin lägre tjänstemän, medan män är i majoriteten bland högre tjänstemän och chefer. När det gäller fördelningen av arbete mellan kvinnor och män har det svenska samhället genomgått en betydande omvandling . Kvinnor har historiskt inte enbart varit passiva mottagare av förändring utan även aktörer som själva försökt definiera sina villkor i arbetslivet. Förvärvsfrekvensen är (1997) nästan lika hög för kvinnor som för män. Lönegappet har på lång sikt minskat. Det finns några formella hinder för kvinnligt yrkesarbete. Arbetarskyddslagstiftningen är könsneutral. Målsättningen är att reglera arbetet och inte de arbetande. Ändå är manligheten i sig fortfarande en styrande princip vid arbetsmarknadens utformning. , efter publiceringen av artikeln om kvinnliga brandmän, fanns rubriken läraryrkets låga löner att läsa i . har andelen manliga lärare i tjänst stadigt minskat. Kvinnodominansen är ännu mera markant bland dem som är under utbildning till lärare. Kvinnor utgjorde av lärarkåren 1994–95, men var av de utexaminerade lärarna . Anledningen till männens försvinnandet anges vara den låga lönen, men även försämrade arbetsförhållanden och dåliga karriärmöjligheter, med andra ord att yrket börjar visa de karaktäristika som ett typiskt kvinnoarbete har: låg lön och låg status. Den intressanta nyheten i artikeln är dock ett statligt förslag till en lösning på problemet. nyinrättad lärarutbildning har man fått i uppdrag att satsa på underrepresenterat kön – män – i en naturvetenskapligt inriktad utbildning. Samtliga lärare inom denna utbildning kommer att vara disputerade, vilket inte är fallet vid andra lärarhögskolor, och den grundskollärarexamen som tilldelas kommer att vara den enda förekommande som ger behörighet till forskarutbildning. Lite tillspetsat kan man säga, att staten b ygger upp en ny manlig karriär- väg inom skolan för att på så sätt öka läraryrkets status. Att satsa på högre lön och bättre arbetsvillkor för den kvinnliga majoritet som arbetar i skolan är ett alternativ som dock inte lanserats från statligt håll. Könstänkandet är fortfarande starkt och maskulinitet har ett värde i sig på svenska arbetsmarknad även . Den historiska process som exemplifierats ovan tycks vara kontinuerligt pågående. Arbeten som behandlar könsarbetsdelningen och dess implikationer: , (1989) Mens Work, Womens Work. A Sociological History of the Sexual Division of Labour in Employment och Women workers and technological change in Europe in the nineteenth and twentieth centuries (1995) Red. Artikelns redogörelse för kvinnors tidiga gruvarbete b ygger helt på: , (1994) Kvinnor i gruvarbete, Med hammare och fackla. , (1997) Bland gruvpigor och gruvdrängar. Svenskt gruvarbete , Svenskt järn år . Från gruvpigor och smeddrängar till operatörer. Tekniska museets årsbok (Årgång 65). Utvecklingen inom den moderna gruvindustrin är hämtat ifrån: 1961: Andra lagutskottets utlåtande nr 23 samt FK protokoll nr 11. 1967: Kungl. Maj:ts proposition nr 87. Berättelse över Svenska gruvindustriarbetareförbundets verksamhet . Kvinna i , . En lång rad citat i artikeln är hämtade ur olika utgåvor av Skip/Malmaren, tidning för personal, 1968–1976 (Tidskriften benämns Skip ). Slutbetänkande avgivet av arbets- miljöutredningen. Bakgrund till förslag om arbetsmil- jölag. Bilaga 1 till arbetsmiljöutredningens betänkande. Kvinnor i statens tjänst finns att läsa om i: , (1994) Statsbyråkratins erogena zoner. Staten som mötesplats för manligt I gruva och på kontor och kvinnligt i , , , , (1994) Bryta, bygga bo. Svensk historia underifrån. , (1996) Kvinnor i statens tjänst – från biträden till tjänstemän. En aktörsinriktad undersökning av kvinnliga statstjänste- män organisering, strategier och kamp första hälft. (1996) Acta universitatis upsaliensis. Studia Historia Upsaliensia 179. , (1995) Kön och klass i , Arkiv för studier i arbetarrörelsens historia nr 65. , (1996) Kön, klass och statens finanser – en historia om statligt arbetsgivarskap och statsanställda kvinnor 1870– 1925 i , , , , (1996) I statens tjänst. Statlig arbetsgivarpolitik och fackliga strategier 1870–1930 . , (1980) Kvinnor, klasser och lagar 1750–1980 . , (1969) Den höga tröskeln. rätt till ämbete. Statistik är hämtad ur: Folk- och bostadsräkningen (FoB) 1990. Förvärvsarbetande och yrke. Varför har kvinnor haft så svårt att få makt och inflytande inom fackförbunden ända in i modern tid? Till och med fackförbund med kvinnlig majoritet har haft ett fåtal kvinnliga ombudsmän, funktionä- rer och ordförande. Hur skall detta förklaras? Forskningen har visat att män impregnerat organisationerna med sina särintressen och speciella behov, skaffat sig privilegiet att formulera problem i allmängiltiga termer, såsom varande köns- neutrala, och därigenom också tillskansat sig makten över och inom fackföreningsrörelsen. Denna text handlar om hur (Gruv), med uteslutande manlig medlemskader, framställt organisa- tionen som manlig. Med vilka symboler och vilket språk skapade man olika manliga identiteter? Hur visades relationerna mellan könen och vilken betydelse hade detta för bilden av gruvarbetaren och fackföre- ningsrörelsen? Utgångspunkten är en reportageserie i tidningen betaren 1943–1948. Reportagen visar hur Gruv försökte skapa idealmän. Män visas i huvudsak i relation till andra män, och i ringa utsträckning till kvinnor.