sou · GLB391d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Om inte jordägaren själv gör insatser för viltvården kan korta upplåtelsetider medföra att viltvården blir eftersatt. Utredningen skall mot denna bakgrund utvärdera besittningsskyddet och överväga om åtgärder behöver vidtas som leder till längre upplåtelsetider. Enligt direktiven bör också övervägas om gällande bestämmelser i övrigt kan behöva ändras för att underlätta jakträttsupplåtelser. Utredningen skall också överväga om det till jakträttsupplåtelser kan behöva kopplas ett åläggande för nyttjanderättshavaren att på lämpligt sätt se till att nödvändig viltvård bedrivs. Det förhållandet att jaktmarken ibland ligger långt från jägarens bostadsort kan nämligen, enligt direktiven, medföra problem med att bedriva nödvändig viltvård. Av direktiven framgår att ett sådant åläg- Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 203 gande skulle kunna fullgöras genom exempelvis avtal med ortsbor om att bedriva viltvården. I avsnitt 6.3 ges en kort historisk bakgrund till nu gällande lagstiftning. Därefter redovisas, i avsnitt 6.4, gällande lagstiftning. Det senare avsnittet innehåller dels en bakgrund till besittningsskyddsreglerna i jaktlagen och annan lagstiftning, dels gällande bestämmelser vid upplåtelse av jakträtt. I avsnitt 6.5 redovisas statistiska uppgifter grundade främst på de enkät- undersökningar utredningen låtit utföra. I avsnittet 6.6, överväganden och förslag, övervägs dels vilka åtgärder som behöver vidtas beträffande nuvarande besittningsskyddsregler för att åstadkomma längre upplåtelseti- der, dels om det med hänsyn till att jaktmarken ibland ligger långt från jägarens bostadsort kan behöva kopplas ett åläggande för nyttjanderättsha- varen av jakt att på lämpligt sätt se till att nödvändig viltvård bedrivs. 6.3Kort historisk bakgrund till nu gällande lag- stiftning I direktiv fick i uppdrag att bl.a. undersöka jaktarrendatorernas ställning. Utredningen skulle särskilt pröva om det fanns förutsättningar för bestämmelser om rätt till förlängning av upplåtelsetiden för nyttjanderättshavare när starka viltvårdsskäl talar för det. Bakgrunden till direktiven var bl.a. en skrivelse från Svenska jägareför- bundet vari anfördes att till följd av stark prisstegring på jakträttsupp- låtelser åtskilliga svårigheter uppkommit för den stora gruppen nyttjande- rättshavare och att förbundet ansåg att en nyttjanderättshavare, som före- dömligt vårdat viltet på den upplåtna marken, borde ha rätt till fortsatt nyttjanderätt på motsvarande sätt som gäller vid jordbruksarrende. kom i sitt betänkande Jaktmarker (SOU 1974:40) fram till att cirka en tredjedel av landets jägare har jakträtten på sin huvud- sakliga jaktmark genom nyttjanderätt. Enligt innebar detta att det för viltvården i landet fick anses vara av stor betydelse att nyttjanderättshavare av jakt disponerar sin mark under sådana former och på sådana villkor att de har intresse av att aktivt delta i ett planerat, lång- siktigt viltvårdsarbete. Grundprincipen för en fördelning av viltvårdsarbetet 204 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. mellan upplåtare och nyttjanderättshavare borde, enligt Jaktmarksutred- ningen, vara att jordägaren åtar sig de mer omfattande nyanläggningarna som behövs för viltvården på lång sikt medan nyttjanderättshavaren svarar för sådant viltvårdsarbete som är av underhållskaraktär. Enligt utredningen var det av väsentlig betydelse för nyttjanderättshavarens intresse för viltvårdsarbetet att avtal om upplåtelse av jakträtt innehåller bestämmelser om avtalsperiodens längd. En i lag fastställd minsta avtalstid efter mönster från arrendelagstiftningen borde bestämmas så att den tillgodoser nyttjande- rättshavarnas intresse av tillbörlig trygghet men inte avhåller jordägaren från att upplåta jakt. föreslog en särskild lag om upplåtelse av jakt som omfattade avtal varigenom någon mot ersättning upplåter rätt till jakt åt annan. För s.k. korttidsupplåtelser föreslogs särskilt undantag. Utredningen föreslog vidare en kortaste avtalstid och rätt för nytt- janderättshavaren till förlängning av upplåtelsen vid upplåtelsetidens utgång. Beträffande mark som uppläts av kommunen föreslogs en minst ettårig avtalstid. Förlängning skulle – med undantag av mark som upplåtits av kommun – ske om inte arrendenämnd godkände eller fastställde annan tidsperiod. Förslaget anslöt i övrigt till bestämmelserna om jordbruksarrende i jordabalken med de avvikelser som var föranledda bl.a. av att nyttjanderätt till jakt nästan undantagslöst saknade de sociala aspekter som motiverar ett starkt skydd för jordbruksarrendatorerna. Tvist om rätt till förlängning och om avtalsvillkor skulle enligt förslaget hän- skjutas till avgörande inför arrendenämnd. förslag ledde inte till några ändringar vad gäller besittningsskyddet. Jakt- och viltvårdsberedningen tog i sitt betänkande Vilt och jakt (1983:21) upp frågan om ett förstärkt besittningsskydd till förnyat övervägande. Beredningen föreslog en bestämmelse i jaktlagen som innebar att arrende- nämnden kunde besluta om förlängning av upplåtelseavtalet om det ansågs oskäligt att upplåtelsen skulle upphöra. Nyttjanderättshavaren som skötte sina åligganden skulle alltså, enligt detta förslag, kunna påräkna en förlän- gning av avtalet om jordägaren inte åberopade någon omständighet som gjorde att avtalet borde upphöra. Som sådana omständigheter angav bered- ningen bl.a. att markägaren avser att själv jaga på marken i fråga eller låta någon familjemedlem eller någon i jordbruket eller skogsbruket anställd ta Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 205 Beredningen avstod från att föreslå en viss minsta upplåtelsetid med en generell rätt till förlängning av hänsyn till de negativa konsekven- ser ett sådant besittningsskydd skulle kunna få för utbudet av jakttillfällen. 6.4.1Bakgrund till besittningsskyddsreglerna i jordabalken (ur , Lärobok i nyttjanderätt) Hyres- och arrendeavtalen har stor social betydelse. har till syfte att tillgodose ett primärt behov hos hyresgästen och dennes eventuella familj, nämligen att trygga en bostad; även bostadsarrende syftar till att trygga samma typ av behov. I dessa fall är det viktigaste för nyttjande- rättshavaren att han kan få avtalet förlängt när avtalstiden går ut. Jord- bruks-, anläggningsarrendet och lokalhyresavtalet är ofta av väsentlig betydelse för nyttjanderättshavarens försörjning; även i dessa fall är det viktigt för nyttjanderättshavaren att kunna få förlängning av avtalet. Mot nyttjanderättshavarens intresse av att kunna få förlängning står fastig- hetsägarens intresse av att kunna avveckla avtalsrelationen t.ex. för att kunna använda nyttjanderättsobjektet eller för att kunna upplåta rätten till någon annan. Det rör sig således om parternas handlingsfrihet. Parternas behov kan även vara de omvända; nyttjanderättshavaren vill komma ifrån ett långtidskontrakt, medan fastighetsägaren vill ha en långvarig upplåtelse av fastigheten. Det typiska för nyttjanderätterna är att det rör sig om långvariga avtals- relationer. Behoven av bostad och försörjning är långsiktiga och fastig- hetsägaren har typiskt sett ett behov av att långsiktigt planera avkastningen av fastigheten. De långvariga avtalsrelationerna innebär att fastighetsägaren skall tillhandahålla ett nyttjanderättsobjekt som ofta skall bibehållas i en viss standard, och nyttjanderättshavaren skall betala vederlag och vårda objektet. Avtalsförhållandet präglas med andra ord av successiva och återkommande prestationer. När det gäller vederlaget för nyttjanderätten är intressena ofta mycket motstridiga. Nyttjanderättshavaren vill inte betala mer än nödvändigt och 206 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. fastighetsägaren vill ha en god avkastning av sin fastighet. vederlaget skall styras av utbud och efterfrågan eller om lagstiftaren skall reglera storleken på vederlaget. Lagstiftaren har gjort den avvägningen att parterna tillåts att bestämma vederlaget affärsmässigt då nyttjanderätten till största delen är knuten till nyttjanderättshavarens affärsverksamhet. fall tillåts inte en fri prisbildning. De intressekonflikter som finns rör sig till mycket stor del om dels handlingsfrihet, dels storleken på vederlaget. ansett att fastighetsägaren ofta är den starkare parten och att nyttjande- rätterna har stor social och ekonomisk betydelse är en stor del av den nyttjanderättsliga lagstiftningen tvingande till förmån för nyttjanderätts- 6.4.2Bakgrund till besittningsskyddsreglerna i lagen (1957:390) om fiskearrenden Lagen (1957:390) om fiskearrenden är tillämplig på avtal varigenom någon mot vederlag upplåter fiskerätt åt annan. Vidare krävs för lagens tillämp- lighet att ändamålet med upplåtelsen är yrkesfiske eller annat fiske av väsentlig betydelse för arrendatorns försörjning. I lagens 5 § finns bestäm- melser som ger arrendatorn rätt till förlängning av arrendeavtalet. För annan upplåten rätt att fiska på fastighet än i nu nämnda fall saknas regler om besittningsskydd. Motiven för besittningsskyddsreglerna i lagen om fiskearrende finns redovisade i prop. Av den allmänna moti- veringen framgår följande (s. 19 f.). "Som framgått av redogörelsen för de rättsregler som gäller vid upplåtelse av fiskerätt är fiskearrendators rättsställning tämligen otrygg. Syftet med den föreslagna lagstiftningen är att, i huvudsak efter förebild av de bestämmelser som gäller för de s.k. sociala jordbruksarrendena, förbättra fiskearrendatorernas rättsskydd. Om detta syfte synes råda enighet bland remissinstanserna, vilka också allmänt vitsordat behovet av lagstiftning... Önskemålet att förbättra fiskearrendatorernas rättsställning är enligt min mening högst angeläget. För detsamma talar icke blott intresset att främja en rationell fiskevård i förening med ett effektivt utnyttjande av Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 207 vårt lands fisketillgångar utan också sociala skäl. Ett rationellt drivet fiske erfordrar i regel betydande investeringar i fråga om redskap m.m. I synnerhet fasta fiskeredskap måste ofta anpassas efter förhållandena på fångstplatserna och kan stundom bli i stort sett värdelösa för fiskearrendatorn, om han ej erhåller förnyat arrende. Detta kan leda till högst betydande ekonomiska förluster och svårigheter för fiskearrenda- torn." 6.4.3Bakgrund till besittningsskyddsreglerna i jaktlagen Motiven för att införa besittningsskyddsregler i jaktlagen är av annan karaktär än de som anfördes för motsvarande regler i jordabalken och lagen Det är inte frågan om att jakträttsupplåtelser har ansetts ha stor social eller ekonomisk betydelse för nyttjanderättshavaren. om införandet av besittningsskydd har i stället gällt att sådant skydd kan förutsättas stimulera till viltvårdsåtgärder som vanligen ger resultat först på I motiven anges följande (prop. 1986/87:58 s. 58). "Enligt min mening finns det med hänsyn till viltvården starka skäl för att ge den som innehar jaktmark med nyttjanderätt ett visst besitt- ningsskydd. Detta skydd bör emellertid begränsas till att gälla fall när jakträttsupplåtelsen redan från början givits en bestämd, längre varak- tighet. Skyddet synes kunna utformas efter mönster av vad som gäller i fråga om jordbruksarrenden som är förenade med besittningsskydd..." Besittningsskyddet har utformats efter mönster av vad som gäller i fråga om jordbruksarrenden som är förenade med besittningsskydd. att avtal om jakträttsupplåtelse som slutits som överstiger ett år skall förlängas automatiskt om avtalet inte sägs upp. anges att införandet av de nya reglerna kan få till följd att vissa fastig- hetsägare, för att undvika besittningsskyddet, i fortsättningen väljer att upplåta jakträtt genom avtal som endast gäller tills vidare eller för viss bestämd tid som inte överstiger . Regeringen utgick emellertid från att flertalet jordägare borde vara intresserade av att få en nyttjanderättsha- vare som var villig att åta sig en effektiv och långsiktig viltvård på fastig- Fastighetsägarna borde därför, enligt propositionen, i allmänhet ha ett starkt intresse av att teckna avtal som inte är alltför kort. Enligt motiven innebär de föreslagna reglerna dels att fastighetsägaren inte behöver befara att han eller hon undandras möjligheterna att 208 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. tillgodose sitt eget eller närståendes jaktintresse, dels att nyttjanderättsha- varen kan undgå att tvingas godta villkor som inte är skäliga för att få behålla sin jaktmark. 6.4.4Bestämmelser om upplåtelse av jakträtt Jakt är, enligt 2 § jaktlagen, att fånga eller döda vilda däggdjur och fåglar och att i sådant syfte söka efter, spåra eller förfölja vilt. Rätten att jaga vilt ingår i äganderätten till en fastighet. Jakträtten, dvs. rätten att råda över jakten, innebär först och främst en rätt att bestämma om, av vilka, hur och när jakt enligt 2 § jaktlagen skall utövas på visst område. Denna be- stämmanderätt framgår inte av lagen utan får anses ligga i sakens natur. De vilda djur som uppehåller sig på en fastighet och där blir jagade ägs varken av jakträttshavaren eller någon annan. I rätten att råda över jakten ligger dock en rätt att vid jakt genom ockupation bli ägare till de vilda djur som uppehåller sig på det område jakträtten avser. I civilrättslig terminologi betyder ockupation vanligen ett laga fång varigenom man genom besitt- ningstagande blir ägare av ett föremål som tidigare saknat ägare (eller förlorat sin ägare). I jakträtten ingår rätt att tillgodogöra sig vilt som om- händertas, påträffas dött eller dödas i något annat sammanhang än vid jakt, om inte annat följer av föreskrifter meddelade med stöd av 25 § jaktlagen. Jakträttshavarens befogenheter i fråga om själva jakten är dock inte obe- gränsade. Denne är underkastad åtskilliga inskränkningar i sin handlings- frihet av både offentligrättslig och privaträttslig art (se , Svensk jakträtt s. 18 ff.). Med begreppet jakträttshavare torde avses den som, på grund av äganderätt eller nyttjanderätt, råder över jakten på ett visst område. Från jakträtten skall man hålla isär jaktutövningsrätten, dvs. befogenheten att utöva jakt. Jakträtt och jaktutövningsrätt behöver inte alltid samman- falla. Att man har jaktutövningsrätt på ett visst område innebär inte nödvändigtvis att den jagande råder över jakten där. Varken jaktgästen eller ens den som fått rätt att för en eller annan dag jaga på området råder över Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 209 Någon rådighet över jakten kan inte heller anses tillkomma den som får tillstånd att jaga på allmänt vatten (se a.a. s.13). Vem som har jakträtten Trots att jakträtten i princip är knuten till äganderätten till fast egendom behandlas det sakliga innehållet i denna rättighetstyp inte i jordabalken utan i jaktlagen. Av 10 § jaktlagen framgår att fastighetsägaren har jakt- rätten på den mark som hör till fastigheten om inte annat följer av 10 a § eller 11 §. Av motiven (prop. 1986/87:58 s. 71) framgår att med mark som hör till fastigheten avses även vattenområden och samfälld mark i vilken fastigheten har del. Vid jordbruksarrende har arrendatorn jakträtten på den arrenderade marken om inte annat har avtalats. När det gäller samernas rätt att jaga finns särskilda bestämmelser. Bestämmelsen i 10 § jaktlagen inne- håller således den grundläggande regeln om sambandet mellan jakträtt och äganderätt till fast egendom, dvs. fastighetsägarens rätt till jakt. Denna rätt kan ägaren upplåta genom avtal om nyttjanderätt. Tillfälliga tillstånd till jakt är inte att betrakta som upplåtelse av nyttjande- rätt. Om en fastighetsägare lovar en person att vid ett visst tillfälle få jaga på löftesgivarens fastighet är detta inte en nyttjanderättsupplåtelse i lagens mening. Detsamma gäller när en person vid jakt på egen jaktmark får fort- sätta förföljandet in på löftesgivarens mark eller om en fastighetsägare t.ex. mot utlämnande av handling som berättigar till jakt på hans eller hennes fastighet, låter en eller flera personer jaga under en viss eller eller att där fälla visst antal djur av en eller flera viltslag. För att en verklig nyttjanderättsupplåtelse skall anses föreligga måste förfoganderätten över jakten på upplåtarens område, åtminstone för någon ej allt för obetydlig sammanhängande tid, överlämnas åt den till vilken upplåtelsen sker och innefatta åtminstone det väsentliga av de befogenheter som ingår i jakt- rätten. Att jakträttshavaren undantar en eller flera djurarter eller förbehåller sig att själv få jaga betar dock inte avtalet dess karaktär av nyttjanderätt- supplåtelse (se , Svensk jakträtt s. 46 f.). I lagen anges tre undantag från huvudregeln som säger att med äganderätt- en till en fastighet följer också jakträtten. Det ena undantaget gäller jord- bruksarrendatorns jakträtt, det andra jakträtten på väg och det tredje jakt- 210 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. rätten på ett antal kronoegendomar ägda av och . Som framgår ovan har jordbruksarrendatorn jakträtten på den arrenderade marken om inte annat har avtalats. Jakträtten på väg till- kommer den som har jakträtten på den angränsande marken. Går vägen i gränsen mellan marker med skilda ägare och äger inte någon av dem vägmarken har var och en av dem jakträtten på marken. 10 a § jaktlagen, beträffande mark ägd av , innebär att på där berörda områden tillkommer jakträtten staten som har samma befogenheter som en vanlig jakträttshavare. Rätten för fastighetsägaren att tillgodogöra sig vilt inskränks genom be- stämmelserna i 25 § jaktlagen. För att skydda utrotningshotade, sällsynta och särskilt värdefulla djurarter och tillförsäkra vetenskapen och under- visningen djur av sådana arter får regeringen föreskriva att vilt som omhändertas, påträffas dött eller dödas skall tillfalla staten. På allmänt vatten som gränsar till en fastighets strand har, enligt 12 § jaktlagen, fastighetsägaren jakträtt intill från strandlinjen. På annat allmänt vatten liksom på , klippor och skär, som inte tillhör ett visst hemman, får jakt bedrivas endast efter tillstånd av om inte regeringen föreskriver annat. Bestämmelsen innebär ett undantag från huvudregeln att jakten på allmänt vatten disponeras av staten. När det gäller jakträtten på samfälld mark framgår av 13 § jaktlagen att delägarna bara får utöva sin jakträtt för egna behov. Har de kommit över- ens om annat eller har de beslutat något annat enligt vad som gäller för samfällighetens förvaltning, får de dock utöva jakträtten i enlighet med överenskommelsen eller beslutet. Överlåtelse av jakträtt m.m. Av 14 § första stycket jaktlagen framgår att jakträtt som har upplåtits i andra fall än i samband med jordbruksarrende inte får överlåtas eller upp- låtas utan fastighetsägarens samtycke. Att jakträtten inte får överlåtas innebär ett förbud för jakträttshavaren att utan sådan samtycke sätta annan i sitt ställe och därmed frigöra sig från sina skyldigheter gentemot upp- låtaren. Att jakträtten inte får upplåtas innebär ett förbud för jakträtts- Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 211 havaren att – utan att utträda ur rättsförhållandet – i sin tur upplåta jakträtten åt annan, helt eller delvis, under återstoden av avtalstiden eller del därav. I förarbetena (prop. 1986/87:58 s. 100 f. och 106) har påpekats att det inte kan anses vara fråga om någon andrahandsupplåtelse när nytt- janderättshavaren själv jagar och låter jaktkamrater delta i jakten som gäster. Vill fastighetsägaren i något hänseende begränsa nyttjanderättshava- rens rätt att bjuda in jaktgäster får detta ske genom bestämmelser i upplåtelseavtalet. Av första stycket får vidare anses följa att en jordbruksarrendator till vars upplåtelse hör jakträtt kan överlåta rätten utan jordägarens medgivande (Bäärnhielm, Arrendelagen 9:156). Överlåtelseförbudet i första stycket omfattar inte övergång av jakträtt som inte kan rubriceras som överlåtelse, t.ex. övergång genom arvskifte eller testamente. Av andra stycket framgår dock att överlåtelseförbudet i första stycket även gäller familjerättsliga förvärv och förvärv genom bolagsskifte och liknande. När det gäller tillämpningen av andra stycket vid jord- bruksarrende finns regler i 9 kap. 31 § jordabalken. Upplåtelse av jakträtt med besittningsskydd För upplåtelse av jakträtt gäller de allmänna bestämmelserna om nyttjande- rätt i 7 kap. jordabalken. Av 7 kap. 3 § jordabalken framgår att upplåten rätt att jaga är att betrakta som nyttjanderätt till fast egendom. I vanligt språkbruk kallas ofta en upplåten rätt att jaga för jaktarrende. För att jaktarrende skall föreligga krävs dock att nyttjanderättshavaren, och inte ägaren, har den upplåtna marken i sin besittning. Om en fastighetsägare upplåter jakträtt men själv disponerar övrigt nyttjande av den upplåtna marken föreligger alltså inte arrende utan nyttjanderätt enligt 7 kap. 3 § jordabalken. Däremot föreligger arrende om jakträttsupplåtelsen är förenad med ensamrätt till marken för nyttjanderättshavaren . Upplåtelsen av jakträtt blir då att betrakta som lägenhetsarrende (Bäärn- hielm och , Arrendelagen 1:4a f.). 212 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. Den väsentligaste rättsföljden av att en upplåtelse är en nyttjanderätt är att nyttjanderättshavaren kan vinna sakrättsligt skydd för rättigheten enligt reglerna i 7 kap. 10-21 §§ jordabalken. Med sakrättsligt skydd avses skydd för rättighet mot tredje man, dvs. skydd för nyttjanderättsupplåtelsen mot ny ägare av fastigheten. Det finns inga formkrav för nyttjanderättsupp- Med formkrav menas minimikrav för att ett avtal skall vara giltigt och få verkan. Vill man uppnå ett bättre skydd för nyttjanderätten kan den enligt 7 kap. 10 § samma balk inskrivas i det av inskrivningsmyndigheten förda inskrivningsregistret med därav följande rättsverkningar. Jakträttsupplåtelseavtal är enligt 7 kap. 5 § jordabalken inte bindande för Någon kortaste tid för jakträttsupplåtelse är inte Enligt äldre doktrin kan dock upplåtelsetiden påverka bedömningen av om upplåtelsen är att betrakta som nyttjanderätt. Jakträttsliga frågor av P. sägs följande (s. 58 f.). "Med jaktarrende förstå vi i det följande varje upplåtelse av jakträtt till förmån för viss eller vissa personer, förutsatt att upplåtelsen har karaktären av en verklig nyttjanderättsupplåtelse. Genom denna sista förutsättning avse vi att skilja jaktarrende från vissa detsamma närstående upplåtelser, särskilt det tillfälliga tillståndet att jaga. Om t.ex. en jakträttsinnehavare lovar en person att vid ett visst tillfälle få jaga på sin mark eller att vid jakt å egen jaktmark få fortsätta förföljandet in på löftesgivarens mark, är detta icke någon nyttjanderätt- supplåtelse i lagens mening och löftet, som i regel när som helst kan återkallas, får icke, även om det givits i skriftlig form och med vittnen, göras till föremål för inteckning. Detsamma gäller, om en jakträttsinne- havare skulle taga sig före att åt en eller flera personer utlämna s.k. jaktkort, berättigande till jakt å jakträttsinnehavarens mark under visst antal dagar eller under viss jaktsäsong eller att fälla visst antal djur av en eller flera villebrådsarter. För att ett jaktarrende, en verklig nytt- janderättsupplåtelse, skall kunna anses föreligga, måste förfoganderätten över jakten å upplåtarens jaktområde, åtminstone för någon ej allt för obetydlig, sammanhängande tid överlämnas åt den, till vilken upp- låtelsen sker." Av 7 kap. 7 § jordabalken framgår att överenskommelse om förlängning av upplåtelsetiden gäller som ny upplåtelse. Förlängning på grund av lag eller med tillämpning av bestämmelse i upplåtelseavtalet innebär dock ej att ny upplåtelse kommer till stånd. Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 213 I 15-22 §§ jaktlagen finns vissa bestämmelser om uppsägning och förlängning av avtal om jakträttsupplåtelse och om ändring av villkoren för fortsatt sådan upplåtelse. Dessa bestämmelser gäller endast upplåtelser av jakträtt av viss längre varaktighet – som överstiger – som skett efter lagens ikraftträdande.