sou · GLB3160d1 · 1998-01-01 00:00:00 — Under den givna förutsättningen att institutionella relationer inom EU varierar åtskilligt bör varje individuell ansökarstat utveckla institutioner som passar deras respektive interna ekonomiska, politiska och kulturella struktur. En ordning som kan hantera minoritetsfrågor, regionala ekonomiska skillnader och politiska maktfördelningsfrågor. För integrationsprocessen är det viktigt att dessa institutioner förmår garantera nationell säkerhet och uppfyller demokratiska krav. Detta är också en förutsättning för att de ska kunna bli fullfjädrade partners inom ramen för utvidgade policynätverk och delta i konkurrensen om EU:s projektmedel. EU:s regionalpolitik står alltså inför genomgripande förändringar. Med många nya medlemmar finns det inget utrymme för generösa sidobetal- ningar i linje med tidigare utvidgningar. Varje insats måste vara klar till form och verkan. Genom att unionen växer måste också regelverket finslipas. Att åstadkomma klarare spelregler torde ligga i linje med svenska intressen. Kraven på att ett större element av folksuveränitet och demokrati introduceras torde i längden vara svåra att avvisa. Inför en sådan utveck- ling är det viktigt att redan nu börja tänka i termer av maktbalanser mellan EU:s centrala institutioner. En stärkt roll för är ett tillvä- gagångssätt som inte leder till starkare hierarki, men som visar på en välvillig inställning till att det tas steg i riktning mot ytterligare fördjupning och ökade inslag av demokratiska beslutsformer. Ett alterna- tivt angreppssätt är att driva frågan om starkare förankring i nationella parlament. Detta skulle innebära en helt annan tolkning av behovet av dubbla majoriteter, i vilken beslut måste godkännas i både något av EU:s centrala organ (ministerrådet eller parlamentet) och riksdag. I takt med att ansvaret för utvecklingen i nya medlemsländer växer genom strukturpolitiska åtaganden kommer unionens bristfälliga organisation alltmer . Organisationen var tänkt att innesluta sex medlemmar och kommer kanske snart att ha 26. De institutionella frågorna måste åtgärdas innan en utvidgning blir möjlig. I förhållande till institutionella förändringar är policyskift relativt enkla att göra. Kvalificerad majoritet i ministerrådet räcker för att få en ny policy antagen och dessutom spelar det direktvalda parlamentet en betydligt större roll nu jämfört med tidigare. Som påpekats har regional- och struk- turpolitiken förändrats på ett påtagligt sätt i samband med utvidgningar. Skillnaden den här gången är att stegvisa lösningar kan bli mycket kost- samma för EU. Den ekonomiska utvecklingsnivån i Öst- och Centraleuro- pa släpar efter så mycket att det inte går att ta full hänsyn till deras interna problem på Europanivå, många av problemen fordrar nationella lösningar. Eftersom deras förhandlingsläge inte är gynnsamt blir det svårt för dem att tillskansa sig olika former av kompensationer i utbyte mot medlemskap. Den press som ligger på EU-staterna är att inte låta ett historiskt tillfälle gå dem ur händerna. Besvikelse och utbrett socialt missnöje i ansökarstaterna riskerar att rulla tillbaka det som uppnåtts i form av integration med . Detta genom att tilltron minskar till demokrati och marknad- sekonomi som lösningar på dessa länders problem. I samband med medlemsutvidgningar blir budgetens omfång föremål för mellanstatliga förhandlingar. Erfarenheter visar att budgeten påverkas kraftigt av de sido-betalningar som uppstår till följd av förhandlingar under en regeringskonferens. Om man hårddrar det hela torde varje regering vara intresserad av att få tillbaka så mycket som möjligt, helst mer än vad den betalar i medlemsavgifter. För att undvika stora transfereringar, med motiveringen att det gäller att visa solidaritet med staterna i Öst- och , kan istället en reducerad medlemsavgift erbjudas . På det sättet vinner de nuvarande EU-länderna tid i sina interna förberedelser för en utvidgning. Tillsammans utgör regional- och strukturpolitiken samt jordbrukspolitiken den helt dominerande delen av utgifterna. Skall infasningen underlättas med en omfördelning av utgifterna borde dessa båda politikområden förutsättningslöst ses över. De upptar av EU:s budget och har en konserverande karaktär. Jordbrukspolitiken för att den gynnar ursprungsmedlemmarna. Regional- och strukturpolitiken därför att den är ett resultat av och anpassad till tidigare utvidgningar. De planerade åtgär- derna att dra ner antalet fondprogram och gemenskapsinitiativ är en nödvändig åtgärd. Det är också osäkert om en kostnadsram på av unionens BNP räcker till för att ta in tio nya medlemmar. Allra helst som det förutsätter en ökning av BNP inom EU-15 . Det finns inte heller någon beredskap för ekonomiska eller politiska kriser i vare sig ansökarländerna eller EU självt. Ansökarländerna förväntas, trots att de befinner sig i ett känsligt omvandlingsskede, uppvisa politisk och social stabilitet. Absorbtionsförmågan är sannolikt inte mindre i ansökarländerna än i det forna DDR. Erfarenheter från enande visar att omvandlingspro- cessen trots generösa stödinsatser tar att genomföra. Att begränsa stödens storlek till av medlemsländernas BNP kan därför komma att försvåra möjligheten att hantera den nya situation ett medlemskap innebär. Ett begränsat stöd kan leda till ökade spänningar mellan regioner inom dessa länder som de är utsatta för ett stort omvandlings- tryck. En ytterligare komplikation tillkommer om den delade förhand- lingsstarten blir verklighet. Att ett ökat stöd på 7 miljarder Ecu skulle vara tillräckligt för att föra ifatt de som skall vänta på förhandlingar verkar vara en för nätt tilltagen summa. Det finns med andra ord en risk för att utvidg- ningens kostnader har underskattats. Kommissionen ger en alldeles för okomplicerad bild . Det handlar ändå om en övergångstid som ligger framåt. Fallet DDR har lärt oss att det även med ett osedvanligt starkt finansiellt stöd tar att anpassa produktion och livsvillkor till västvärldens standard. Att EU:s nuvarande organisation skulle klara förhandlingar med alla länder är emellertid svårt att se. Det är ett enormt experiment att försöka anpassa organisationen till ett så stort intag, men när löften redan är avgivna är det EU:s skyldighet att inte skapa större problem än de man tänkt lösa med den föreslagna utvidgningen. Trots ambitioner att inte göra skillnad mellan medlemsländerna är med den planerade utvidgningen en gradering i sikte. De länder som ansluter sig till EMU kommer att bilda en inre kärna. I praktiken innebär det att vi har en grupp av stater INOM EU som ägnar sig åt förbere- delser för inträde i myntunionen, medan andra har valt att avvakta. Det är till denna skara av länder som de Öst- och Centraleuropeiska länderna får ansluta sig. Blir EMU av ansluter sig nya medlemmar till en yttre krets av icke EMU-medlemmar eftersom länder som riskerar att märkbart försvaga den gemensamma valutan troligtvis inte kommer att släppas in i valutasamarbetet. Ambitionen inför kommande utvidgning bör vara att minimera antalet sidobetalningar. Det finns också mycket som tyder på att struktur- och regionalpolitiken måste få en annan roll än vid tidigare utvidgningar. 2EGIONALPOLITISKA KONSEKVENSER I ANS¶KARL¤NDERNA Den regionala nivån är generellt sett svag i alla ansökarländerna. Dels beror detta på det historiska arvet från sovjettiden, men det finns också andra förklaringar. En är att många av länderna är ytmässigt små och att det därför inte funnits behov av ett regionalt tänkande. Staterna är och har varit lätta att överblicka från centrum. Detta gäller framför allt Balticum. I kommissionens ländergenomgång är den regionala nivån inte särskilt grundligt behandlad. Det förefaller som om kommissionen ser det nödvän- diga i att politiken på alla områden i ett första skede måste ha en väl samordnad nationell strategi för att lyckas. Utredningen kan ansluta sig till den tanken om det gäller en kort övergångsperiod, men på är det alldeles nödvändigt att de numera komplicerade processer som de inblandade nätverken bidrar till förankras på såväl regional som lokal nivå. Utan en hög admininstrativ kompetens går inte den regionala utvecklingen att initiera och utan en demokratisk förankring går den inte att genomföra. Därför behöver alla ansökarländerna omfattande och direkta hjälpinsatser för att utveckla sina nationella regionalpolitiska koncept och den sam- hällsorganisation de skall förankras i. finns det en stor skara myndigheter och priva- tintressen som verkar i de flesta av staterna. Runt är svenska intressen inblandade i alla ansökarländerna. Insatser sker genom utbyte av erfarenheter mellan myndigheter och utbildningsinstitutioner. Även privata affärsintressen finns rikt företrädda och tillsammans utgör alla dessa aktörers närvaro en chans till kunskapsutbyte och ett sätt att vidga kompe- tensnivån hos den nya uppsättningen administratörer och ledare i ansökar- länderna. Det är en mycket viktig process som med samordnande insatser kan påskyndas i . Det av regeringen initierade Öster- sjöprogrammet borde för framtiden ha en klart uttalad ambition att sam- ordna ett omfattande utbytessystem mellan , övriga nordiska länder samt och för att därmed bygga upp en ny kader av tjänste- män, lärare, forskare och entreprenörer på det regionala planet. Att i ett så tidigt skede som möjligt knyta samman regionerna i alla staterna runt måste vara det effektivaste sättet att nå såväl djup som bredd i arbetet med att stärka förbindelserna. Det skulle också bidra till att ge utvecklingsprocessen den demokratiska förankring som måste till för att den ska bli långsiktigt uthållig. Om motsvarande program genomförs med konsekvens i de andra nordiska länderna skulle det bli en bra start för den nya tid som väntar. För resten av ansökarländerna vore liknande avtal med grannstaterna ett steg i rätt riktning. Ett lovande tecken är att de flesta ansökarländerna inser behovet av en regional utvecklingsprocess. Flera av staterna har dessutom sett till att frågorna om regional utveckling får en samordningsansvarig inom rege- ringen redan från start. Det kan förhoppningsvis leda till att den regionala utvecklingsprocessen blir ett livskraftigt politiskt tema som motvikt till den gamla ordning som dröjer sig kvar. Det faktum att flera stater inte anses mogna att uppta förhandlingar i första omgången kan vara en smula oroande ur regional utvecklingssynpunkt. Att anses mogen att uppta förhandlingar med alla andra borde vara en inspirationskälla till fortsatta reformsatsningar. Regioner som gränsar till bl.a. har en mycket låg levnadsstandard enligt europeiska mått, men även i jämförelse med de delar som gränsar till och . Den spänning som kan komma ut av denna regionala obalans måste bli föremål för särskilda insatser i alla stater. Utredningen är tvek- sam till om de avsatta medlen kommer att täcka behoven under den vänte- tid kommissionen utgår ifrån. Det är sannolikt att kommissionens budgete- rade 45 miljarder Ecu för inte kommer att klara kostnaderna för utvidgningen och att budgeten därmed får svårt att rymmas inom EU:s budgettak på av medlemsstateras totala BNP. Såvitt utredningen förstår finns det inga starka sakskäl till att utestänga någon ansökarstat på grund av att den administrativa apparaten eller förutsättningarna för att ta emot och använda EU:s strukturfondsprogram skulle vara sämre i ett land än i ett annat. Det finns skillnader, men det är omöjligt att rangordna länderna med utgångspunkt i föreliggande fakta. Det gäller särskilt där kommissionens negativa inställning till regionalpolitiska beredskap inte stämmer med den litauiska regeringens uppfattning. Inget av de aktuella ansökarländerna vill bli lämnade utanför och ett till synes omotiverat och svårgenomträngligt rangordningssystem kan ge upphov till spänningar inom och mellan ansökarländerna. Unionen har redan bundit sig för att göra en östutvidg- ning och det kan inte ligga något avgörande argument i att låta vissa stater börja förhandla medan andra får vänta. Alla skulle kunna börja men slutföra förhandlingarna och då skulle i vart fall inte argumentet om orättvis behandling få något utrymme i debatten. En gemensam förhandlingsöppning skulle dessutom skapa rådrum för ansö- karländerna och ge mindre utrymme för de oppositionella krafter som vill förhindra att en utvidgning av unionen får särskilda konsekvenser för det egna landet. Kanske ligger begränsningen mera i EU:s egen struktur än i ansökarländernas? Med den potential som etableras i närområdet erhåller och hela Östersjö- och Bottenhavsregionen en förbättrad tillgänglighet och en mer central belägenhet i förhållande till växande marknader. Det bästa sättet att utveckla handeln med är att öppna för import från dessa länder och med tanke på att handeln främst hindras av länkrelaterade brister och att transportlänkar har inslag som ger dem en karaktär av semikollektiva varor måste en central policyslutsats bli att: %TT MEDLEMSKAP F¶R ANS¶KARL¤NDERNA ¶KAR F¶RUTS¤TTNINGARNA F¶R EN EUROPEISK TRAFIKPOLITIK MED SYFTE ATT UTVECKLA DE TRANSPORT OCH KOMMUNIKATIONSL¤N MELLAN –ST OCH 6¤STEUROPA kan också spela en avgörande roll för utvecklingen av framförallt En hållbar utveckling av ansökarländerna kräver insatser utöver ett unionsfinansierat stöd. $EN REGIONALA PROCESSEN I ANS¶KARL¤NDERNA M¥STE UNDERST¶DJAS AV GRANNSTATERNA $ET GR¤NSREGIO NALA SAMARBETET ¤R I DETTA AVSEENDE VIKTIGT För att följa händelseförloppet i måste kunskapsuppbyggnaden kring den regio- nala utvecklingsprocessen knytas närmare till forskningen. Ett sätt att hantera detta vore att upprätta ett institut med ansvar för den regionala utvecklingen i ansökarländerna. Ett institut som förslagsvis kan lokaliseras till något av de nya medlemsländerna. Det är inte heller självklart att marknaderna själva förmår genomföra den strukturella förnyelse de svenska regionerna varit i starkt behov av . En förnyelse av den regionala näringsstrukturen krävs oavsett om EU utvidgas eller ej. Om utvidgningen leder till att branscher som är på tillbakagång möter en ökad efterfrågan kan det önskvärda omvandlings- trycket minska. Det är därför viktigt att de strukturbevarande delarna av svensk och EU initierad arbetsmarknads-, närings- och regionpolitik avvecklas. $ET KR¤VS EN TYDLIG STRUKTURF¶R¤NDRANDE INRIKTNING INOM EUROPEISK OCH SVENSK N¤RINGS OCH REGIONPOLITIK Däremot visar just politikinsatserna i förhållande till näringsstruktur och regional utveckling att den politiska processen inte med säkerhet kan hantera en sådan förändring bättre än marknaderna. kompetensfrämjande och produktutvecklande signalerna måste därför ställas i fokus för regionernas arbetsmarknader. %NDAST GENOM ATT MARKNA DERNA GENOMSYRAS AV TYDLIGA SIGNALER OM VAR DEN FRAMTIDA INKOMSTTILL V¤XTEN FINNS F¶RHINDRAS ATT ARBETSKRAFT KNYTS UPP I N¤RINGAR MED L¥NGSIKTIGT OGYNNSAM INKOMSTUTVECKLING En ökad konkurrens från kan i detta avseende tydliggöra inom vilka branscher inkomstutvecklingen ytterligare kommer att bromsas upp. En dominerande tendens i den långsiktiga befolkningsförflyttningen är inflyttning mot städer. Små regioner utan åtminstone en kunskapsoriente- rad stadsbildning får sårbara arbetsmarknader. Invånare i små orter med låg tillgänglighet till kunskapsorienterade städer måste vara beredda på en sämre inkomstutveckling än invånare i regioner med mer dynamiska arbetsmarknader. Fortsätter regionernas befolkningsunderlag att stagnera måste det med nödvändighet innebära en tilltagande befolkningskoncent- 2EGIONER M¥STE D¤RF¶R UTVECKLA SINA KOLLEKTIVA RESURSER I FORM AV PRODUKTIONSFAKTORER TEKNIK MILJ¶ OCH N¤TVERK F¶R ATT SKAPA ATTRAKTIVA ARBETSMARKNADER För att regionerna själva ska kunna agera och för att nationella och euro- peiska instanser ska kunna besluta om transregionala åtgärder krävs en samlad bild av regionernas resurser och länkar. Kunskapen om de svenska regionernas nationella och internationella beroenden samt deras resurstill- gångar är en begränsande faktor för den regionala politiken. $EN REGIONALA PROBLEMBILD SOM FINNS UNDER DEN NATIONELLA YTAN ¤R INTE TILLR¤CKLIGT TYDLIG Möjligheterna att tydligare och snabbare kunna möta de omställningskrav och den konjunkturkänslighet en integrerad europeisk marknad innebär kräver dessutom en högre effektivitet i den svenska regionalpolitiken. 'ENOM SEKTORSSAMORDNADE OCH KONCENTRERADE INSATSER KAN EN NY REGIONPOLITIK ST¤RKA 3VERIGES KONKURRENSKRAFT. viktigt att detta händelseförlopp kan knytas närmare forskningen på området. Jämförelser med enande visar att kostnaden för en östutvidg- ning kan bli betydligt dyrare än vad den Europeiska kommissionen har räknat med. Detta ställer stora krav på en genomgripande reformering av den gemensamma regional- och strukturpolitiken. För att hushålla med resurserna krävs en ökad koncentration och tydlighet som i sin förlängning medför en förändrad målindelning. $ET FINNS D¤RMED MYCKET SOM TALAR F¶R ATT 3VERIGE M¥STE R¤KNA MED MINSKADE ANSLAG IFR¥N %5. Slutligen kan nämnas att utredningen i sitt material inte har hittat några klara sakskäl för en delad förhandlingsstart.