sou · GLB3192d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Kodifiereingen av ett språk kan inte göras i ett steg utan måste göras i samverkan med elaborering och genom und ersök- ningar av den standardiserade varietetens acceptans. Vi återkommer till dessa faser nedan i samband med behandlingen av hur meänkieli kommer till användning i samhället. Ett viktigt led i standardiseringsarbetet är vidare tillskapandet av en egen . Ett språkutskott bildades geno m initiativ från (STR-T) (g Wande, personlig kommunikation). Beteckning utskott ändrades 1994 till språknämnd. arbetar uttalat med standardiseringen a v skriftspråket. STR-T är självt också ett "organ för tillvaratagande av tornedalingarnas språkliga och kulturella intressen" (, 1993: 20), dvs en av de institutioner som är inblandade i språkstandardiseringen. Likaså ä r stiftelsen /Meän akateemi med administration i ett organ som bland många andra frågor har språk på sin agenda (Norrländsk uppslagsbok, band 1). Akademin planerar att genomföra kur - ser på universitetsnivå i meänkieli (Utbildningsdeparteme ntet, 1994: 57). Till ett språks standardisering hör den elaborering som sker i samban d med att språket används i olika sociala sammanhang, framför allt des s användning i icke-informella situationer. När språket används om olik a ämnen på olika stilnivåer krävs att uttrycksmedel skapas så att det smidigt kan ge uttryck för alla möjliga sakförhållanden, sinnesstämninga r önskemål etc. Meänkieli har använts i skrift både litterä rt, i massmediala sammanhang och i offentliga dokument (Lainio, 1995: 118). Markus- och Johannesevangelierna har översatts direkt frå n grekiska till meänkieli av författaren , som också har gett ut egna verk på språket. Kaamos Nordkalottförlag har ett 20-tal titlar på meänkieli till försäljning, vilka omfattar såväl originalverk av olik a författare som översättningar (av barnlitteratur från svenska) oc h ordböcker. Meänkieli används också i teaterföreställningar. Vad gäller massmedia bör nämnas som sedan slutet a v publicerat en spalt på tornedalsfinska (Wande, 1989b: 20) samt den regionala tidskriften som grundades (Lainio, 1995: 118). I etern sänds från SR:s redaktion i /program på någon form av finska . Ca två tredjedelar av dessa sändningar är på meänkieli (SR redaktion i , personlig kommunikation). Inom ramen för riksradions finska sändningar sänds på meänkieli. Även inom andra program i dess a sändningar kan intervjuer på meänkieli förekomma, kanske ytt erligare (, chef för de finskspråkiga sändningarna vid , personlig kommunikation). Beslut har fattats (1995- 01-30) av om att grunda en digital finskspråkig kanal fr o m . Man talar där om att av sändningstiden ska vara reserverad för tornedalsfinska. Historik över finskans användning i undervisningen ges bl a i Wand e (1989a). Som ett led i försvenskningen av finska blev finska språket successivt utrangerat ur folkskolan som undervisningsspråk . Från statens sida infördes egentligen inte någo t förbud mot att använda finska i skolan, men skolornas statsbidrag var kopplat till att endast svenska användes som undervisningsspråk. Lokalt infördes på många håll förbud mot användning av finsk a, inte bara under lektionstid utan även på rasterna. Den s k , som genomförde en översyn a v folkskoleväsendet i , behandlade bl a frågan om finskans ställning i undervisningen. Utredningen genomförde bl a ett antal möten för att få en uppfattning om den lokala opinionen. Man fick vid dessa möte n uppfattningen att opinionen var stark för undervisning helt p å svenska. Bl a påpekades att föräldrarna inte ville att barnen skulle lära sig finska, att det var onödigt att ge undervisning i finska eftersom barne n redan behärskade detta språk samt att om man skulle ge undervisning i finska så skulle det innebära att barnen bleve tvungna att lära sig ett nytt språk, eftersom tornedalsfinskan bara är en dialekt. Vid dessa mö ten kom emellertid allmogen i liten utsträckning till tals; opinionen framfördes i stor utsträckning av präster och lärare (, 1966). Utredningen s betänkande föreslog att man borde fortsätta undervisnignen på Bilaga 3 SOU 1997:192 svenska enligt den inledda modellen och konstaterade att finska ej behövde förekomma i undervisningen. En viss attitydförändring skedde mot slutet av 19 30-talet då finska blev ett frivilligt ämne i den s k fortsättningsskolan, men eftersom folkskolan kort därefter omorganiserades blev denna reform mera en attitydyttring än något som hade praktisk betydelse. startade undervisning i finska som frivilligt tillvalsämne i gymnasiet i . I praktiken börjad e denna verksamhet genomföras på allvar först . utfärdade Skolöverstyrelse n besked om att det inte skulle vara förbju det för elever att tala finska på rasterna. Det var här alltså int e frågan om att häva ett förbud, eftersom något sådant formellt inte f unnits, utan snarare att sätta stopp för den praxis med förbud som utvecklat s lokalt. Hemspråksundervisning, som enligt läroplan för kunde ges i bygder med finsktalande befolkning, började genomföras på försök i . Genom hemspråksrefor - men, som trädde i kraft , blev hemspråksundervisning en rättighet för elever med annat hemspråk än svenska. När man började ge hemspråksundervisning 1970 var det finsk a standardspråket undervisningsspråk och läromedlen hämtades frå n . Många elever upplevde emellertid gapet mellan den egna varieteten av finska och standardspråket som alltför stort, antale t deltagande elever stagnerade och avhoppsfrekvensen var hög, vid viss a skolor . Sedan man gått över till en modell i vilken tornedals - finskan fick vara utgångspunkten för undervisningen med senar e övergång till standardfinska har deltagarantalet ökat betydl igt och var uppe i ca 2.000 (Wande 1989a: 44). Att denna organisation, där barnen till en början möter sin ege n språkvarietet i undervisningen, fungerar bättre för hemspråksundervis - ningen är parallellt med resultat som framkommit i andra liknande situationer. genomförde en undersöknin g i vilken pitemålstalande barn fick sin första läsinlärning på dialekten innan de konfronterades med det standardsvenska skriftsprå- ket.5 Resultaten visade stora fördelar för den grupp som undervisats enlig t denna metod jämfört med en kontrollgrupp som fått traditionell underv is- ning med läsinlärning på standardsvenska från början. s successiv övergång till standardspråket och 25 veckors undervisning i detta hade "dialektbarnen" inte bara kommit ikapp sina kamrater som från bö rjan varit utsatta för standardsvenskan. De läste dessutom båd e snabbare och säkrare och hade bättre läsförståelse än kontrollgruppen s 5 Pitemålet är en svensk dialekt som skiljer sig starkt från standardspråket. Dessa resultat gällde både när barnen testades i att läsa på standards - pråket och i att läsa på dialekten (, 1961: 136). Användningen av meänkieli i undervisningen - både som ämne och som undervisningsinstrument - innebär ett stärkande av varietetens status . bidrar denna användning till språkets elaborering på et t väsentligt sätt. I utbildningssammanhang har tornedalsfinska elever också tillsammans med samiska och zigenska elever pga sin status som tillhörande inhemska etniska grupper fått en särskild behandling. Man har dels undantagits från vissa begränsningar i rätten till hemspråksundervis- ning som infördes , nämligen att hemspråket skulle vara ett dagligt umgängesspråk i familjen. Dels är man undantagen från en regel so m infö rdes 1991, enligt vilken kommunerna är skyldiga att ordna hem- språksundervisning först då det finns minst fem elever i en undervisnings - grupp. Enligt den nya läroplanen för , Lpo 94, är tornedals- finska, samiska och zigenska elever fortsatt undantagna från ovanstående restriktioner i rätten till hemspråksundervisning. Dessutom är dess a grupper elever tillsammans med elever från de övriga nordiska länderna, dvs även finska elever med sitt ursprung från , undantagna från en nyinför d restriktion enligt vilken elever har rätt till hemspråksundervis - ning utanför timplanebunden tid under högst (se Hyltenstam & Tuomela, 1996). Denna särbehandling i regelverket för skolan utgör ett erkännande av den tornedalsfinska gruppen som särskild inhemsk etnisk grupp. Vad gäller lärarutbildning har studenter på grundskollärarlinjen vi d i , då denna utbildning startade, haf t möjlighet att inrikta sig på bl a tornedalsfinska (, 1993: 15). Utbild- ningen innehåller en valbar kurs på upp till 15 poäng (adminsitratione n vid i , personlig kommunikation). F i n s k a institutionen vid har gett två 10-poängskurser i meänkieli. Språkkurser på icke akademisk nivå förekommer också (, personlig kommunikation via ). Slutsatser angående meänkielis språkstatus utifrån språkstan dardiserings- aspekten Det är uppenbart att meänkieli genom de senaste tio, femton åren s utveckling på standardiseringsområdet tagit ett stort kliv framåt vad gäller varietetens status som eget språk. De viktigaste språkkodifierings - dokumenten föreligger i en första form genom de ordböcker och de n grammatik som utarbetats. Elaboreringsfasen har kommit en god bit genom att språket används i skriftlig form i varierade sammanhang , litterära, massmediala och i det offentliga språket. Att meänkiel i förekommer i utbildning på o lika nivåer (, lärarutbildningen och akademisk utbildning) är också en mycket viktig komponent i bilden av varietetens roll som eget språk. Om man skulle utgå från en jämförelse med andra varieteter so m betraktas som egna språk fyller meänkielis grad av standardiserin g tämligen väl måttet för vad som skulle b etraktas som ett språk snarare än en dialekt. Som vi sett i den inledande genomgången är standardi - seringsaspekten en av de faktorer som har ett avgörande inflytande på om en varietet ska kallas för ett språk eller en dialekt. Attityderna till den egna varieteten har hos talare av tornedalsfinska som nämndes ovan tidigare, åtminstone , varit tämligen negativa. Ma n uppfattade inte sin varietet som "riktig finska" (Wande, 1982: 65). Den negativa attityden till den egna varieteten förstärktes i samband med den s k halvspråkighetsdebatten i slutet av 1960- och början av 1970-talen , vilken bl a gjorde föräldrar och andra oroliga för de kognitiva oc h känslomässiga effekterna av användandet av två språk (Lainio, 1995 : 115). Denna debatt hade främst sin grund i språksvårigheter so m observerats hos tvåspråkiga just i (Hansegård, 1968). Attityderna gentemot den egna varieteten hos tornedalingarna har troligtvis alltid varit delade i någon bemärkelse, och även finns det motstridiga uppfattningar (jfr Lainio, 1995: 124). Hos vissa personer förekommer inställningen att tornedalsfinskan inte är värd att bevara eller värd att standardisera. Hos andra finns en stark önskan att bevara oc h utveckla språket. Denna starkt positiva inställning förefaller ha vunni t terräng särskilt . Inte minst har skapandet av Academia Tornedaliensis/Meän akateemi och STR-T samt språknämnden haft en revitaliserande effekt genom att detta ökat intresset för den egna varieteten. Enligt en undersökning av (under utgivning) anser att meänkieli är ett eget språk. Bland föräldrar anser att deras barn bör få undervisning i finska. Hälfte n av dessa tycker denna undervisning bör gälla tornedalsfinska, hälften finlandsfinska. Attityder är ofta svåra att beskriva på ett entydigt sätt. I en undersöknin g av tvåspråkigheten i under senare delen av 1960-tale t (Jaakola, 1973) angav av de tillfrågade tornedalingarna att de önskade, att finskan skulle bevaras i (s 137). Det var ingen stö rre skillnad i inställning beroende på om man var huvudsaklige n finskspråkig, svenskspråkig eller om man betraktade sig som tvåspråkig. var det som önskade att den dåvarande frivillig a undervisningen i finska skulle utökas, medan motsatte sig detta ( s 132). Så få som av dem som hade finska som sitt huvudsprå k identifierade sig med den egna språkgruppen (s 130f). Av intresse i detta sammanhang är också namnfrågan. Namne t meänkieli, vårt språk, har snabbt vunnit terräng som ersättning fö r uttrycket tornedalsfinska. Denna förändring speglar det förändrad e synsättet. I stället för att se den egna varieteten som en sorts finska, e n finsk dialekt, betraktar man den nu som ett språk, vårt språk. a förslag i liknande riktning har också förekommit, nämligen att benämna varieteten för tornedalska rätt och slätt (Vagerstam, refererad i Wande , 1994). Slutsatser utifrån attityder gentemot meänkieli om egen språkstatus Det finns starka etniska attityder så som man kan bedöma saken utifrå n aktiviteterna vad gäller etnisk organisation och etnisk mobilisering. Det är troligt att den självkänsla som demonstrerats successiv t markerar meänkieli som eget språk i gruppens eget liksom i det omgivan- de samhällets medvetande. Historiskt-strukturellt besläktade varieteter som talas inom ett land kommer ofta att betraktas som dialekter, medan liknande varieteter som talas på respektive sidor om en gräns ibland betraktas som skilda språk. Det hinder för kommunikation och de skillnader i förutsättningar fö r likartad utveckling som gränsen innebär har ofta som följd att ökad e språkstrukturella skillnader åstadkoms och att medvetenheten om skillnaderna blir mer tydlig. Detta är en av de faktorer som motiverar utvecklingen av olika standardiseringar för varieteterna på öms e sidor gränsen. Slutsatser för meänkielis språkstatus utifrån förhållandet politiskt - administrativa gränser I frågan om meänkieli är det klart att den historiska gränsdragningen ä r det som har lett till utvecklandet av en särskild form av finska på de n svenska sidan. Historiskt är det alltså den politiska gränsen som legat till grund för två standardiserade språkformer, även om det är standardise - ringen i sig som är den starkaste faktorn för att hävda meänkielis statu s som eget språk. Sammanfattande kommentarer angående meänkielis status som eget språk Denna rapport har försökt visa hur begreppen språk och dialekt används i olika betydelser i olika historiska, sociala och kulturella sammanhang. Begreppen används ofta i en enkel dikotomi för att beskriva en komplex verklighet, i vilken språkstrukturella, politiska, sociokulturella och psykosociala aspekter samverkar. Det är klart att en utredning begränsad till de lingvistiska förhållandena, dvs språkstrukturella likheter oc h skillnader mellan språkformer och ömsesidig förståelighet, inte kan svara på frågan om en given varietet är ett språk eller en dialekt. Det är främst varietetens funktion i samhället, inklusive dess etniska och kulturella betydelse för de personer som talar varieteten i fråga, som är avgörande för hur den betraktas, men inte heller utifrån sådana kriterier kan entydiga svar ges angående skillnaden mellan språk och dialekt. Olika faktorer ges i en given sociopolitisk kontext större eller mindre vikt. Ändå är det viktigt att en diskussion förs om vilka kriterier som ka n komma ifråga när man tar ställning till om en given en språklig variete t ska kallas för ett eget språ k eller en dialekt. Det är väsentligt att grunden för ett avgörande är klar. I fallet meänkieli har vi konstaterat att de språkstrukturella skillnaderna mellan denna varietet och finska varieteter som talas i , inklusive standardfinska, är påtagliga. Graden av ömsesidig förståelighet är svår att fastställa, men det är uppenbart att förståelseproblem förekommer i båda riktningarna. som riksgrän- sen delat det finsktalande området har talare av vad som kallas meänkieli haft annorlunda livsvillkor än talare av finska varieteter i . Detta har bidragit starkt till att skillnaderna mellan meänkieli och annan finska är mer uttalade än de skillnader som föreligger mellan aktuella talade varieteter inom . som dessa förhållande n är viktiga för hur talarna på ömse sidor gränsen betraktar och uppfatta r sina och de andras varieteter, är de i sig inte avgörande för om varieteten på den svenska sidan ska betraktas som ett språk eller en dialekt. Den funktion i samhället som meänkieli förvärvat under de senast e decennierna innebär stora förändringar i förhållande till tidigare perioder. Som nämndes ovan påpekade (1988: 306) att de finsk a varieteter som talas i är "allmogespråk". Detta står inte i motsättning till att varieteten har tagit viktiga steg i standardi- seringsprocessen. Vilken varietet som helst av vilket språk som helst kan utgör a underlag för standardisering. I standardiseringshänseende ä r meänkieli klart på en nivå där man snarare skulle kalla varieteten för ett språk än en dialekt (se ovan s 12, punkt 3). Existensen av ordböcker och grammatik och språkvårdande organ samt användningen av meänkieli i skönlitterära, massmediala, utbildningsmässiga och andra officiella sammanhang är sådant som brukar förknippas med språk snarare än med dialekter. Att tornedalsfinska elever sedan ca nämns särskilt i skolans regelverk gör också att gruppen och dess språk reda n beaktats i sammanhang som har juridiska konsekvenser. Om de lingvistis- ka faktorerna ensamma som vi sett ovan är oväsentliga för bedömningen av en varietets status som eget språk, så är dessa sociopolitiska faktore r starkt bidragande till en bedömning i den riktningen. Slutligen måste man konstatera att de kriterier som har att göra me d attityder gentemot meänkieli, både gruppens egna och omgivningens, har starkt annorlunda värden än vad som var fallet förför b ara tio, . En betydligt starkare självkänsla har utvecklats inom gruppe n i ömse sidig samverkan med att dess språk har fått högre prestige. De n interna organisationen omkring frågor som har med bevarandet av gruppens kulturella och språkliga särart speglar denna attitydförändring. förekommer konfliktartade åsikter om värdet av meänkieli . Inom gruppen finns det också personer som anser att meänkieli inte är en varietet som är värd att bevara eller utveckla. En kommentar till dess a åsiktsskillnader kan dock vara på sin plats: Man ska vara medveten om att motsatta åsikter om det egna språket eller den egna språkforme n förekommer inom alla minoriteter. Ju starkare assimilationstrycket varit och ju större graden av stigmatisering, desto vanligare är negativ a attityder. När dessa attityder håller på att förändras i riktning mot högre självvärdering är det självklart att inte alla inom gruppen ändrar åsikt - åtminstone inte . Dock är just detta, att inte samtliga minoritets- medlemmar är förespråkare av en stärkt funktion för den egna varieteten, ofta en förevändning för majoritetssamhällen att inte stödja en för ändring i denna riktning. Omgivningens attityd gentemot meänkieli har också svängt parallell t och i interaktion med att gruppens egna attityder blivit mer positiva. Det svenska samhällets acceptans av varieteten och dess talare reflekteras bl a i de särbestämmelser som gruppen tillsammans med andra inhemsk a grupper åtnjuter i skolans regelverk. Som påpekades inledningsvis är en språklig varietets status något som växer fram i politiska processer. är formella politiska beslut avgörande. Diskussionen i detta kapitel om begreppen språk och dialekt och resonemangen om meänkielis ställning mot bakgrund av denn a diskussion kan därför inte avslutas med ett ställningstagande i frågan om varieteten är ett språk eller en dialekt. Syftet med diskussionen är i stället att hålla fram och beskriva vilka faktorer som i en sådan politisk process kan anföras om man vill hävda meänkielis status som eget språk - och för den ståndpunkten saknas inte underlag - men också att visa på förhållan- den som skulle kunna användas för att argumentera för att meänkieli inte är ett eget språk - och här är underlaget mag rare. Kapitlets funktion i den politiska processen är att ge kunskaper samt underlag för tänkande oc h politiska beslut i frågor relaterade till meänkielis status. Jag vill tacka , , och för kommentarer till en tidigare version av dett a arbete. Påpekanden från och , som framförts til l mig, har också varit till stor hjälp. Jag är tacksam för dessa påpekanden. (1995), Skrift. I: , band 16. & Sabatakis, V. (1992), Grekiska. I: Nationalencyklope- din, band 8. (1995), Svenska dialekter. I: , band 17. (1985) , Language, Society and Identity. (1991), Engelska. I: , band 5. (1989), Dominant Languages. Language and Hierarchy in and . (1980), Radio finska publik . Rapport nr 17-1980. Hansegård, N. (1968), Tvåspråkighet eller halvspråkighet? : Aldus/. Hansegård, N.-E. (1988), Språken i det Norrbottensfinska området. (1966), Dialect, language, nation. American Anthropolo- gist, 68. (1972) I: , J. & , J. ), Sociolinguis- tics. Harmondsworth: Penguin Books. (1980), Sociolinguistics. Hyltenstam, K. & Tuomela, V. (1996), Hemspråksundervisningen. I: Hyltenstam, K. (utg.), Tvåspråkighet med förhinder? Invandrar- och minoritetsundervisning i . Jaakola, M. (1973), Språkgränsen. En studie i tvåspråkighetens sociologi. : Aldus/. (1995), Serbokroatiska. I: , band 16. (1995), Språkhistoria. I: , band 17. (1978), Studies of . Native Reactions to Errors Produced by Swedish Learners of English. Acta universitatis Gothoburgensis. Studies in English 44. (1991), Franska. I: , band 6. Korhonen, O. (1989), Tre språk i kontakt - en fråga om jämvikt elle r I: Symposium Lingua - Cultura. i , Utbildningsenheten. (1974), Svensk interferens i tornedalsfinskan. I: , B. (utg.), Språk och samhälle 2. Kotsinas, U.-B. (1995), . I: , band 17. Lainio, J. (1990), , och sverigefin- narnas dentala klusiler. I: Wande, E. (utg.) Att forska om språkliga minoriteter. Studies in Finnish Language and Literature, 7. Lainio, J. (1995), The sociofunctional position of Finnish in . I: Tijdschrift voor Skandinavistiek, 16. (1995), Samiska. I: , band 16. (1964), Språket och människan. Maurud, Ø. (1976), Nabospråksforståelse i Skandinavia. Nordisk utredningsserie 1976:13. (1995), Stadsmål. I: , band 17. NOU (1985), Samisk kultur og utdanning. offentlige utredning- er, 1985:14. Paunonen, H. (1991), Till en ny indelning av de finska dialekterna. Fenno-ugrica suecana, 10. (under utgivning), Tornedalsfinskan "meänkieli" som hemspråk i skolan . I: , E. & , H. (utg), En antologi om två- och trespråkighet i norra (arbetstitel). Phillipson, R. (1992), Linguistic Imperialism. Sato, C. (1989), A nonstandard approach to Standard English. TESOL Quarterly, 23. (1993), Finska språkets ställning i . (1995), Tornedalsfinnar. I: , band 18. (1995), Svenska. I: , band 17. (1995), Språkundervisningsproblemen i de finsktalande (1994), Finska i . Ett inhemskt språk. Vaagland, P. (1982), Målrørsla og reformarbeidet i trettiåra. : Det Norske Samlaget. Wande, E. (1982), Tornedalsfinskan och dess särdrag. I: Finska språket i . Finska språket i . Kulturfonden för och . Wande, E. (1984), Two Finnish minorities in . Development, 5. Wande, E. (1989a), - viktiga årtal i svensk a språk- och utbildningspolitiska historia. I: Symposium Lingua - Cultura. i Norrbot- tens län, Utbildningsenheten. Wande, E. (1989b), Tornedalsk renässans. Invandrare och minoriteter, 2/89. Wande, E. (1992a), Ecological and linguistic aspects of Tornedal Finnish in . I: , J. & , J. H. W. ), The Nordic Languages and Modern Linguistics 7. Wande, E. (1992b), Förord. I: Meän kielen sanakirja. Wande, E. (1993), Begreppen , tornedalsfinsk och tornedaling. I: Norrländsk uppslagsbok, band 1. Wande, E. (1994), Morötter och andra grönsaker - några anmärkninga r med anledning av en tornedalsfinsk ordbok. I: Hugskott och hågkomster. En vänskrift till när måttbandet tog slut. Avdelningen för forskning och utbildning i modern svenska (FUMS), . Wardhaugh, R. (1992), An Introduction to Sociolinguistics. Wessén, E. (1967), Våra folkmål. (1991), Östligt eller västligt? Det äldsta ordförrådet i gällivarefinskan och tornedalsfinskan. Acta universitatis Stockholmien- sis. Studia Fennica Stockholmiensia 2. (1996), - den svenska minoritetspolitikens akilleshäl. Invandrare & Minoriteter, 1996/1-2. (under utgivning), How Attitudes Form Collective Identity - The Effects of Linguistic Policy and Practice in the Swedish . Wurm, S.