sou · GLB391d3 · 1998-01-01 00:00:00 — Från lagens tillämpningsområde undantas i 2 § lagen om jaktvårdsområden kronomark ovanför odlingsgränsen samt renbetesfjällen. På annan mark där samerna enligt rennäringslagen (1971:437) har rätt att jaga får någon inskränkning inte ske i denna rätt genom bildande av jaktvårdsområden. Syftet med regleringen är att skydda samernas på rennäringslagen grundade jakträtt (se 25 § rennäringslagen) mot intrång genom bildande av jaktvårds- områden. Vissa marker, där samerna har jakträtt, skall sålunda inte kunna omfattas av jaktvårdsområden och beträffande övriga marker får någon in- skränkning inte ske i samernas jakträtt genom bildande av jaktvårds- områden. Man utgår, enligt motiven (prop. 1979/80:180 s. 19), ifrån att förut- sättningarna för ett väl fungerande samarbete inom ett jaktvårdsområde ökar om alla de som utövar jakten och utför viltvårdsarbetet får vara med och, åtminstone i viss utsträckning, besluta hur verksamheten skall bedrivas. I 3 § lagen om jaktvårdsområden finns bestämmelser om förut- sättningarna för medlemskap i jaktvårdsområdesförening. Den som äger mark som ingår i ett jaktvårdsområde är medlem i föreningen. Med- lemskapet är inte frivilligt för fastighetsägaren; den som äger en fastighet i ett jaktvårdsområde är nämligen alltid medlem i jaktvårdsområdesföre- ningen. Jakträtten på en fastighet kan vara upplåten till annan antingen genom nyttjanderättsavtal som bara avser jakten eller genom avtal om jord- bruksarrende. Den som på grund av upplåtelse har rätt att under minst ett jaktår (- ) jaga på mark som ingår i jaktvårdsområdet skall på begäran antas som medlem i föreningen såvida inte särskilda skäl föranleder annat. Medlemskapet i en jaktvårds- områdesförening är sålunda frivilligt för en nyttjanderättshavare. Dessa regler avseende nyttjanderättshavare gäller även för den som har jakträtt på grund av jordbruksarrende. En nyttjanderättshavare som däremot begär att bli medlem skall som regel antas. Skäl för att inte anta en nyttjanderättsha- vare som medlem kan, enligt motiven (a. prop. s. 19), vara dels att samma mark upplåtits till flera jägare och marken är av så begränsad omfattning att det skulle bli en överrepresentation om alla fick bli medlemmar, dels att nyttjanderätten avser jakt i mycket begränsad omfattning (t.ex. kråkfågel på en mindre fastighet). Beslut om bildande av ett jaktvårdsområde meddelas, enligt 4 § lagen om jaktvårdsområden, av som i samband därmed skall fastställa stadgar för jaktvårdsområdesföreningen i de hänseenden som anges i 21 §. I samband med bildandebeslutet fastställer alltså stadgar för jaktvårdsområdesföreningen vad avser dels i vilken utsträckning jakten skall bedrivas gemensamt inom jaktvårdsområdet och grunderna i övrigt för jakten och viltvården, dels vilka riktlinjer i övrigt som skall gälla för före- ningens verksamhet samt dels grunderna för bestämmandet av avgifter till föreningen. fastställelse av jaktvårdsområdesföreningens stadgar avser de delar som är specifika med hänsyn till föreningens ända- mål och karaktär av tvångssammanslutning och som inte bara är en över- föring till stadgarna av regler som gäller redan på grund av lagen (prop. 1979/80:180 s. 117). I sin prövning av stadgarnas innehåll har att beakta att stadgarna inte kränker enskild rätt eller innehåller något som strider mot lag eller författning (prop. 1979/80:180 s. 124). I vad mån en stadgebe- stämmelse kan sägas kränka enskild rätt måste avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Givet är att det förhållandet att jakt- utövningen inom jaktvårdsområdet kan komma att regleras i olika hän- seenden inte utan vidare kan betraktas som en rättskränkning. Detsamma gäller inskränkningar i en fastighetsägares rätt att upplåta jakträtt när en sådan upplåtelse kan bli till förfång för jaktvården eller övriga jakträtts- havare inom området. Däremot kan stadgebestämmelser som innebär omo- tiverade åtskillnader mellan fastighetsägarna vad beträffar rättigheter och skyldigheter naturligtvis inte godtas. Självfallet måste det också betraktas som otillbörligt om exempelvis bestämmelserna om tilldelning av jakträtts- bevis utformas så att någon fastighetsägare utestängs från jakten (a. prop. s. 36). I motiven uttalas (a. prop. s. 22) att enligt allmänna principer gäller som huvudregel att ett beslut om bildande av jaktvårdsområde medför att nyttjanderättshavarna blir bundna av de regler för jaktutövningen som bestäms genom bildandebeslutet och genom de beslut som fastighetsägarna inom området kan komma att fatta. De regler som bestäms för jaktutöv- ningen inom jaktvårdsområdet blir alltså bindande för en nyttjanderätts- havare i samma utsträckning som för en fastighetsägare. Områdesbild- ningen kan innebära både fördelar och nackdelar för nyttjanderättshavarna. Jaktutövningsrätten kan komma att utsträckas till att, oberoende av fastighetsgränserna, gälla hela jaktvårdsområdet eller en del av detta. Å andra sidan kan inskränkningar komma att beslutas vad gäller exempelvis jakttider och det antal djur som får fällas. I 5 § lagen om jaktvårdsområden upptas bestämmelser – som utformats efter mönster av 7 kap. 30 § jordabalken – angående jämkning av villkor för upplåtelse av jakträtt och om uppsägning av upplåtelseavtal i de fall då värdet av den upplåtna jakträtten minskas eller ökas genom bildandet av ett jaktvårdsområde. Talan om nedsättning av ersättningen skall väckas vid tingsrätt från det nyttjanderättshavaren erhöll del av lagakraftvunnet beslut om bildande av jaktvårdsområde. Den som vill säga upp avtalet skall göra det . Bedömningen av om jakträttens värde ökas eller minskas får ske med ledning av beslutet om bildandet och innehållet i de fastställda stadgarna 1979/80:180 s. 117 f.). I vad mån någon ändring av värdet skett torde emellertid inte kunna avgöras vare sig vid tiden för bildandet av jaktvårdsområdet eller nära anslutning därtill. Värdet kan ju nämligen kom- ma att påverkas av omständigheter som inte går att överblicka. Beslut som jaktstämman eller sammanslutningens styrelse meddelar angående jaktut- övningen, t.ex. i fråga om jakttider och antal djur som får skjutas, kan innebära väsentliga inskränkningar av nyttjanderättshavares möjligheter att utnyttja jakträtten. När tvåmånadersfristen löpt ut, och inskränkande beslut fattas av stämma eller styrelse, finns det dock ingen möjlighet för nytt- janderättshavaren att få till stånd en nedsättning av ersättningen eller att säga upp avtalet med stöd av nu aktuella regler. Enligt 6 § lagen om jaktvårdsområden gäller beslut enligt lagen även mot nya medlemmar. Det innebär att ny medlem är bunden av de stadgar före- ningen har och de beslut stämman och styrelsen har fattat när han blir medlem. Med uttrycket nya medlemmar avses nya fastighetsägare – som ju obligatoriskt blir medlemmar i föreningen – och sådana nya nyttjande- rättshavare som blivit invalda som medlemmar. De jaktberättigade inom jaktvårdsområdet, som inte är medlemmar, är också bundna av de regler som gäller för jaktutövningen och viltvården enligt stadgar och beslut. Detta följer av allmänna principer. En fastighetsägare kan ju inte ge en nyttjanderättshavare bättre rätt än han själv har. Det torde innebära att regler som gäller för upplåtaren även gäller mot ny nyttjanderättshavare, trots att denne inte blir medlem i jaktvårdsområdesföreningen. Enligt 7 § lagen om jaktvårdsområden får ett jaktvårdsområde bildas endast om en majoritet av fastighetsägarna medger det. minst två tredjedelar av antalet fastighetsägare och dessa skall äga minst hälften av den mark som det är fråga om. I de fall fastighetsägarna inte är eniga om att bilda ett jaktvårdsområde ger alltså lagen, genom denna bestämmelse, en möjlighet till tvångsbildning genom majoritetsbeslut. och viltvårdsberedningen motiverade tvångsmöjligheten på följande sätt (SOU 1979:19 s. 103 f.). "Enligt gällande lagstiftning får en områdesbildning inte kränka enskild rätt – en regel som bör upprätthållas även i fortsättningen. Vissa inskränkningar i självbestämmanderätten får emellertid fastighetsägare räkna med. Inom jaktvårdsområdet kan särskilda bestämmelser komma att gälla för jaktutövningen. Fastighetsägaren kan få tåla att vissa an- läggningar för viltvården utförs på mark som tillhör honom. Dessutom kan hans möjligheter att upplåta jakträtten på fastigheten påverkas. Rådighetsinskränkningarna måste dock betraktas som måttliga särskilt som de ställs mot de fördelar jaktvårdsområdet innebär för berörda fastighetsägare. Det är därför inte hänsynen till fastighetsägarna som i första hand bör vara avgörande för i vilken grad tvångsanslutning bör vara möjlig. Avgörande bör främst vara dels det allmänna intresset av att jaktvårdsområden bildas och dels utsikterna att få till stånd ett positivt samarbete mellan fastighetsägarna. Förutsättningarna i det sistnämnda avseendet kan skifta från fall till fall. De till områdes- bildningarna negativa fastighetsägarna kan, trots att de utgör en minoritet, ha sådana skäl för sin inställning att utsikterna till en positiv verksamhet är obefintlig. Det kan i andra fall förhålla sig på det sättet att ett lojalt samarbete kan förväntas trots att en relativt stor grupp fastighetsägare ställer sig avoga till eller ointresserade av områdes- bildningen." Föredragande statsrådet anförde bl.a. följande i samma fråga (prop. 1979/80:180 s. 14 f.). "Jag vill understryka att ett väl fungerande jaktligt samarbete över ägogränserna i stor utsträckning måste bygga på en positiv inställning hos fastighetsägarna. Till detta bör särskild hänsyn tas vid utformningen av reglerna för bildande av jaktvårdsområden. Den nuvarande jakt- lagstiftningen ställer inte upp några bestämda krav i fråga om jaktvår- den. I jaktlagen sägs endast att jakträttsinnehavarna genom en lämplig och ändamålsenlig jakt och genom viltvårdsåtgärder bör sörja för att ett artrikt och livskraftigt viltbestånd bevaras. I vilken utsträckning detta stadgande, som har karaktären av en rekommendation, kommer att följas blir även när jakträttsinnehavarna samverkar i ett jaktvårdsområde beroende av deras personliga engagemang och intresse. Bildande av ett jaktvårdsområde skapar visserligen bättre förutsättningar för en aktiv jaktvård. För att dessa förutsättningar skall tas till vara är det emellertid nödvändigt att en betryggande majoritet av fastighetsägarna redan från början sluter upp bakom tanken på en samverkan och är överens om huvuddragen i verksamheten...Kravet på viss majoritet bland fastig- hetsägarna måste emellertid vägas mot intresset av att underlätta bildandet av jaktvårdsområden. Genom en lagändring (prop. 1963:136) sänktes majoritetstalet från fyra femtedelar till tre fjärdedelar...Vid jaktlagens tillkomst förutsattes att jaktvårdsområden i regel skulle komma att bildas frivilligt genom enhälliga beslut. Av de uppgifter om jaktvårdsom- rådesbildningen som har redovisats framgår emellertid att de flesta jaktvårdsområdena bildats efter förrättning. Jaktvårdsområdena har ändå, trots att bildandet således har rymt inslag av tvång, i allmänhet kommit att utgöra väl fungerande jaktliga enheter. Det har i olika sammanhang framhållits att fastighetsägare, som till en början har varit negativa till bildandet, i många fall kommit att ändra uppfattning när jaktvårdsområdet väl har kommit till stånd. Det kan därför vara för- svarligt att som beredningen föreslår ytterligare mildra majoritets- kravet." För att ett jaktvårdsområde skall få bildas krävs, enligt 8 § lagen om jakt- vårdsområden, att bildandet är lämpligt med hänsyn till områdets belägen- het och omfång, viltstammen samt förhållandena i övrigt. hetsprövning som skall ske enligt förevarande paragraf görs, som nämnts tidigare, av . Vid lämplighetsprövningen skall såväl själva bildandet som stadgarnas innehåll prövas mot bakgrund av det i 1 § Med hänsyn till att jakten bedrivs under mycket växlande förhållanden har lagstiftaren inte ansett det möjligt att i detalj försöka ange vilka omständig- heter som skall beaktas vid lämplighetsprövningen (prop. s. 15 f.). Enligt propositionen bör dock ett jaktvårdsområde inrättas endast i sådana fall då det – med hänsyn till markområdets belägenhet och om- fång, viltstammen och förhållandena i övrigt – finns anledning att anta att det av lagen uppställda syftet kommer att förverkligas. måste hänsyn tas till att det föreslagna markområdet får en lämplig avgränsning inte bara i terrängen utan också i förhållande till andra redan bestående eller planerade jaktvårdsområden. Stor hänsyn måste också tas till den inverkan bildandet kan ha på jakt som har samordnats över fastighetsgränserna i annan form än i ett jaktvårdsområde. Härvid avses främst den samordnade älgjakten. Man kan konstatera att det i motiven uppställda kravet på utredning avseende områdets lämplighet för det i 1 § lagen om jaktvårdsområden omnämnda ändamålet är lågt. I ett jaktvårdsområde får, enligt 9 § lagen om jaktvårdsområden, inte tas in någon fastighet som med hänsyn till omfång eller användning eller av annan orsak saknar betydelse för jaktvården. Bestämmelsen avser alltså fastigheter som inte har någon betydelse vare sig för jakten eller viltvården. I motiven har angetts att fastigheter inom tätbebyggt område och fastigheter som utgörs av gård, trädgård, industriområde eller liknande inte kan komma i fråga för anslutning (SOU 1979:19 s. 107). Vidare får, enligt andra stycket samma paragraf, mark som har samma ägare och som lämpligen bör bestå som en enhet för sig för jaktvård inte anslutas utan ägarens medgivande. Det innebär att en markägare kan vägra anslutning bara om marken uppfyller de krav som motsvarar dem som enligt 8 § gäller för ett jaktvårdsområde (prop. 1979/80:180 s. 31). Lämplighetspröv- ningen skall emellertid också avse huruvida det med hänsyn till det till- tänkta jaktvårdsområdet kan godtas att marken lämnas utanför. För upplåtelse eller överlåtelse av jakträtt inom ett jaktvårdsområde får, enligt 10 § lagen om jaktvårdsområden, föreskrivas krav på tillstånd av jaktvårdsområdesföreningen. Tillstånd får vägras av föreningen endast om den till vilken jakträtten upplåts eller överlåts inte förfogar över mark inom jaktvårdsområdet av sådan storlek som föreskrivs i föreningens stadgar eller om upplåtelsen eller överlåtelsen kan anses olämplig med hänsyn till jaktvården eller på annat sätt är till avsevärd olägenhet för medlemmarna. Vidare får jaktvårdsområdesförening upplåta rätt till jakt som skall bedrivas gemensamt inom jaktvårdsområdet om det finns föreskrifter om sådan upplåtelse i stadgarna. I motiven till denna bestämmelse (prop. 1979/80:180 s. 21) framhålls vikten av att de möjligheter till samverkan som jaktvårdsområden ger tas till vara i så stor utsträckning som möjligt. Därefter anförs följande. "Det är både från allmän och enskild synpunkt önskvärt att jakträtts- innehavarna får möjlighet att utnyttja hela området för jakt och påtar sig ett gemensamt ansvar för viltvården. Genom en sådan samverkan kan jaktvården bli effektivare och därmed ett ökat antal jakttillfällen skapas. Det förhållandet att bildandet av jaktvårdsområden kan innebära att ett ökat antal jakttillfällen ställs till förfogande för marklösa jägare bör självfallet inte motverkas genom regler som onödigtvis hindrar upp- låtelser. För att främja såväl bildandet av jaktvårdsområden som utbudet av jaktmark bör det liksom i princip stå varje fastighetsägare fritt att upplåta jakten på den egna fastigheten även sedan denna tagits in i ett jaktvårdsområde... ...Har fastighetsjägaren rätt att jaga inom hela området, bör upp- låtelsen följaktligen innebära att nyttjanderättshavaren övertar den rätten. Det innebär emellertid att även fastigheter av mycket måttlig storlek får ett högt jaktligt värde, vilket i sin tur kan leda till ett stort antal upplåtelser. Viltbeståndet inom området kan komma att utsättas för ett jakttryck som inte var förutsatt vid områdets bildande och som inte är förenligt med en god jaktvård. Fastigheternas rätt att avtala om upplåtelser bör därför inte gälla oinskränkt. Jaktvårdsområden bör som beredningen föreslagit kunna vägra att godta sådana upplåtelser, om de är olämpliga med hänsyn till jaktvården eller på annat sätt är till avsevärd olägenhet för övriga jakträttsinnehavare på området." Lagrådet anmärkte bl.a. följande beträffande detta stadgande (a. prop. s. 119). "Paragrafen utgår från att tillståndstvång gäller för fastighetsägares upplåtelse av jakträtt som tillkommer honom inom jaktvårdsområdet, vare sig upplåtelsen endast avser jakt på hans egen mark eller vid gemensamhetsjakt också omfattar jakt på annans mark. I lagens regelsystem för jaktvårdsområden ligger inte något sådant tillstånds- tvång inbyggt. De restriktioner som skall gälla för fastighetsägarnas för- fogande över rätten till jakt på deras fastigheter måste därför särskilt beslutas antingen vid bildandet av jaktvårdsområdet eller senare under dess bestånd. Av den föreslagna paragrafen framgår indirekt att till- ståndstvång för upplåtelse kan etableras och att tillstånd till upplåtelse kan vägras efter diskretionär prövning endast med den begränsningen att tillstånd måste ges fastighetsägare (men inte annan jakträttsinnehava- re) om upplåtelsen inte kan anses olämplig med hänsyn till jaktvården eller på annat sätt är till avsevärd olägenhet för övriga medlemmar... Lagstiftningen om jaktvårdsområden är avsedd att främja jaktvården genom en samordning av jakten och viltvården på fastigheterna (1 § i förslaget). Det är alltså handhavandet av jakträtten som är föremål för lagregleringen medan de civilrättsliga reglerna om vem jakträtten till- kommer, förutsättningar och former för upplåtelse och överlåtelse av jakträtt etc. i princip inte skall rubbas. Bakom den reglering som skett i 10 § i det remitterade förslaget ligger emellertid insikten att upp- låtelser av jakträtt inom området till utomstående kan motverka de intressen som förestavat bildandet av jaktvårdsområdet. Friheten att genom avtal upplåta jakträtt måste därför kunna inskränkas och lag- förslaget anger indirekt liksom gällande lag att sådan inskränkning kan ske åtminstone med avseende på fastighetsägares upplåtelse. Hur det förhåller sig med arrendatorernas överlåtelse av sin jakträtt lämnas öppet. Intresset av att förhindra att jakträtten övergår på andra till men för jaktvården måste emellertid vara lika stark oavsett om upplåtelse eller överlåtelse föreligger. Inskränkningarna i avtalsfriheten synes där- för böra gälla såväl upplåtelser som överlåtelser. Vidare måste de för att vara effektiva gälla alla som har jakträtt inom området vare sig de är medlemmar eller ej. Av det sagda torde framgå att de av jaktvårdsintressena betingade ingreppen i jakträttsinnehavarnas rätt att förfoga över sin jakträtt genom avtal har en sådan räckvidd att lagen bör ges ett uttryckligt – och inte som ett endast indirekt – stöd för ett tillståndstvång..." Möjligheten för jaktvårdsområdesförening att vägra tillstånd till upplåtelse eller överlåtelse av jakträtt med hänsyn till storleken på markinnehavet och att upplåta rätt till jakt som skall bedrivas gemensamt inom jaktvårdsom- Beträffande möjligheten att vägra tillstånd till upp- låtelse eller överlåtelse av jakträtt konstaterades i motiven (prop. 1983/84:170 s. 6 f.) att fastigheter av måttlig storlek genom bildandet av jaktvårdsområden kan få ett högt jaktligt värde. Vidare konstateras att det vid bildandet av jaktvårdsområden förutsätts att inte samtliga markägare inom området kommer att utnyttja sin jakträtt. Det finns därför, enligt propositionen, en risk för att en obegränsad rätt till upplåtelse av jakträtt leder till ett jakttryck inom området som inte var förutsatt vid om- rådets bildande och som inte är förenligt med en god jaktvård. upplåtelse kan alltså, enligt propositionen, vara olämplig med hänsyn till jaktvården även om upplåtelsen inte innebär annat än att fastighetsägaren sätter en annan person i sitt ställe för att utöva den jakt som tillkommer En jaktvårdsområdesförening skall därför även i sådana fall kunna pröva upplåtelsen med ledning av stadgeföreskrifter om minimiareal och med stöd av 10 § lagen om jaktvårdsområden kunna vägra att ge sitt tillstånd till upplåtelsen. Med hänvisning härtill infördes möjligheten att infördes också möjligheten för en jaktvårdsområdesförening att upplåta rätt till jakt inom jaktvårdsområdet. I motiven sägs (a. prop. s. 8 f.) att om jaktmöjligheterna inom jaktområdet inte utnyttjas i full utsträckning är det angeläget att jakttillfällena erbjuds jägare som saknar jaktmark. en sådan upplåtelse skall föreningen pröva om det med hänsyn till med- lemmarnas jaktutövning och de upplåtelser fastighetsägarna har avtalat om är förenligt med jaktvårdens och medlemmarnas gemensamma intressen att ytterligare jägare bereds möjlighet att jaga inom jaktvårdsområdet. den föreslagna bestämmelsen får, enligt propositionen, en jaktvårds- områdesförening befogenhet att upplåta jakt om en kvalificerad majoritet av fastighetsägarna vill ge föreningen den rätten. En sådan majoritet krävs nämligen för att bestämma stadgarnas innehåll både vid bildandet av nya jaktvårdsområden och ändring av stadgarna för bestående områden. Det kan noteras att lag om rätt till jakt, Jakt- och viltvårdsbe- redningens förslag samt det till lagrådet remitterade lagförslaget innehöll en regel som avsåg att förhindra att någon går miste om sin jakträtt genom ett beslut av en majoritet av fastighetsägarna. I det remitterade lagförslaget löd stadgandet: "Endast om alla fastighetsägare medger det får jaktvårds- området upplåta rätten till all jakt eller till all jakt efter viss djurart på mark inom området". Detta förslag (11 §) utgick på inrådan av lagrådet som anförde (prop. 1979/80:180 s. 120). "Bildande av jaktvårdsområde innebär inte, vare sig enligt gällande lag eller enligt förslaget, att fastighetsägarna avhänder sig jakträtten på sin mark utan endast att det tillskapas en möjlighet för dem att besluta att jakten skall utövas gemensamt på de i området ingående fastig- heterna eller på del av området eller i fråga om viss djurart. I viltvår- dens intresse kan också fattas beslut om att jakträtten inte skall utövas, exempelvis i fråga om viss djurart. Fastighetsägarna är alltså bibehållna sin jakträtt men kan tvingas tåla inskränkningar i denna. I 11 §...är utgångspunkten att jakträtten på hela området helt eller i fråga om viss djurart tillkommer sammanslutningen och som villkor för dennas jakträttsupplåtelse till annan föreskrivs samtycke av samtliga fastighetsägare. För att sammanslutningen skall kunna förfoga över rätten till jakt på hela området genom upplåtelse till annan måste enligt det förut sagda sammanslutningen genom civilrättsliga avtal med samtliga fastighetsägare eller med deras jordbruks- eller jaktarrendatorer ha förvärvat jakträtten...Eftersom paragrafen kan ge upphov till den misstolkningen att redan själva bildandet av jaktvårdsområdet kan överföra jakträtten inom området på sammanslutningen bör den föreslagna 11 § utgå..." På begäran av fastighetsägare som av ideella skäl motsätter sig jakt skall, enligt 11 § lagen om jaktvårdsområden, hans fastighet undantas från jakt som inom jaktvårdsområdet skall bedrivas gemensamt. synpunkter på hur stadgandet skall tolkas ges inte i förarbetena eller i Vid tillkomsten av lagen angavs dock att en liknande bestämmelse fanns intagen i Svenska jägareförbundets dåvarande normalstadgar för jaktvårdsområden och att man fann det lämpligt att frågan reglerades i lag. I en dom från Kammarrätten i (dom , Målnr. 1994), hänvisar man till dessa förarbetsuttalanden och nämnda stadgar, och ger följande tolkning av bestämmelsen. "Kammarrätten finner att vid bedömningen...bör beaktas att fråga är om en lagstiftning av i viss mån tvångskaraktär, på så sätt att markäga- re på grund av bestämmelserna om opinionsvillkor kan tvingas att mot sin vilja ingå med sin mark i ett jaktvårdsområde.