sou · GLB3183 · 1998-01-01 00:00:00 — Därför stödde utredningen förslag om särskilda arbetsförmedlingar för kultur- arbetare men ansåg också att centrumbildningarna och andra privata förmedlingar behövde finnas kvar som komplement till dessa. Utredningen beskrev behovet av organisatoriska lösningar för att göra olika former av kulturutbud fysiskt tillgängliga men också för att stimulera människor att aktivt ta del i detta utbud och utveckla egna verksamheter. Genom att förmedla det professionella utbudet och främja amatörismen inom de olika konstområdena i olika lokala akti- viteter blir kulturförmedling ett viktigt medel när det gäller att till- godose upplevelse-, uttrycks- och kontaktbehov. En sådan kulturför- medling har länge funnits i skolan inom ämnena teckning och musik och i studieförbunden genom deras cirkelverksamhet. Men bör man söka nya former och nya kanaler. Också för sådant som faller utanför det traditionella kulturbegreppet. Den skall kanaliseras till de miljöer där människor bor och arbetar men också till rekreationsmiljöer. Kulturförmedlarna skulle inrikta sitt arbete på att få igång ett aktivt kulturliv i närmiljön och se amatörismen som en central del i aktivite- terna. En sådan kulturförmedling finns och har en betydande omfatt- ning konstaterade utredningen. Den bedrivs i många former både genom frivilliga insatser och på mera yrkesmässig bas genom personer knutna till bildningsförbunden eller institutioner. Uppsökande verk- samhet är viktig för att öka deltagandet i det traditionella kulturutbudet. Här hoppades utredningen att stora uppgifter väntar på konstnärerna. Yrkeskategorier som har kulturförmedlande arbetsuppgifter är: lära- re och pedagoger, ungdoms- och fritidsledare, socioterapeuter, social- pedagoger och andra inom institutioner av olika slag. Museianställda, kulturjournalister, bibliotekspersonal och funktionärer inom organisa- tionerna är andra exempel. Parallellt med detta sker kulturförmedling av privatpersoner genom ideellt arbete liksom av konstnärerna själva. 2.2Tidigare utredningar om AMS och kulturarbetarna 2.2.1Arbetsförmedling inom vissa yrkesgrupper () lämnade Kommittén om arbetsförmedling inom vissa yrkesgrupper sitt slutbetänkande Arbetsförmedling inom kulturområdet (Ds In 1972:5). hade två viktiga utgångspunkter för sitt val av förslag till organisation för kulturarbetsförmedlingen. Det ena var att kulturområdet inte får isoleras från arbetsmarknaden i övrigt. Den andra var att kulturarbetsmarknaden i så många hänseenden skiljer sig från arbetsmarknaden i övrigt att det är ofrånkomligt med någon typ av särarrangemang. fanns redan en viss artist- och musikerförmedling inom den offentliga arbetsförmedlingen i , , och . konstaterade att det därutöver fanns ett stort antal förmedlingsorgan vilket orsakade en splittring av förmedlings- servicen på kulturområdet. Andra förmedlingsorgan var organisations- förmedlingarna, centrumbildningarna och ett par privata med tillstånd av AMS. Dessutom fanns ett antal olagliga förmedlingar, managers m.fl. De offentliga artistförmedlingarna omfattade underhåll- nings-, restaurang och populärmusiker, sångare, estradartister och skå- despelare. Övriga kulturarbetare hänvisades till de vanliga förmed- lingskontoren. ansåg att det var nödvändigt att förstärka den offentliga för- medlingen på kulturområdet. Det är en mycket speciell arbetsmarknad där en mycket större del av arbetsutbudet sker genom förmedling än inom andra branscher. Uppdragen behöver också ofta samordnas geo- grafiskt och tidsmässigt vilket ställer större krav på förmedlingen. har också uppdragsgivaren bestämda krav på vem man vill engagera vilket gör arbetet enkelt. I andra fall är det förmedlaren som skall avgöra vilken artist som är bäst lämpad. Det ställer stora krav på kännedom om de olika artisterna och om arbetsmarknaden. Den offent- liga arbetsmarknadens svårigheter att leva upp till dessa krav har varit orsaken till att förmedlingen splittrats på så många olika insatser mena- de . Eftersom denna utredning arbetade när AMS hade ett förmedlingsmonopol fanns en tydlig strävan att minimera behovet av privata arbetsförmedlingar och att stävja före- komsten av olagliga sådana. lösning blev ett förslag som innebar dels en kraftig förstärkning av den offentliga arbetsförmedlingen, dels friare former Förslaget innebar att man ville lämna över ansvaret till en särskild statlig stiftelse. Stiftelsens uppgift skulle vara att vara plats- förmedlande och att självständigt handlägga vissa beslut och vid behov föreslå att vidta olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder som stöd för de sökande. Ansvaret för verksamheten skulle därmed ligga kvar hos . Gruppen som skulle omfattas av stiftelsens service skulle utökas till att omfatta bildkonst- närer, formgivare, författare, scenartister, musiker och fotografer. AMS skulle ha det slutgiltiga ansvaret att fastslå verksamhetsområdet. Stif- telsens service skulle täcka hela landet och ansvaret skulle utökas från att vara enbart förmedlande till att aktivt spåra upp eller initiera nya arbetstillfällen. Stiftelsen skulle arbeta nära såväl den offentliga arbets- förmedlingen som olika organ inom kulturområdet och man skulle lägga stor vikt vid att bygga upp kontakter med tänkbara uppdrags- givare. Däremot skulle man inte tillåtas ta på sig rollen som arrangör eller producent. Beslut om arbetsmarknadspolitiska åtgärder skulle ligga hos AMS men beredas av stiftelsen. En förutsättning för att stiftelsen skulle bildas var att all förmedling samlades inom denna. skulle därmed upphöra och uppgå i stiftelsen. Centrumbildningarna däremot skulle vara kvar och också kunna ha kvar sin förmedlande verksamhet. Deras koppling till AMS skulle däremot upphöra. Cent- rumbildningarna skulle vinna på att stå fria därifrån ansåg man. Där- emot skulle det stå stiftelsen fritt att träffa avtal med centrumbild- ningarna om att viss förmedlande verksamhet skulle skötas av dem. För detta skulle man i så fall ersättas av stiftelsen. Stiftelsen skulle ha sitt säte i men ha fyra regionkontor, som i praktiken skulle sammanfalla med de dittillsvarande expedi- tionerna för artist- och musikerförmedling. Utredningen bedömde per- sonalbehovet till 96 handläggare varav 49 på deltid och 20 övriga tjänstemän. Kostnaderna bedömdes till vilket var en ökning med i förhållande till de som den dåvarande artist- och musikerförmedlingen kostade. Remissopinionen kring Olaf-förslaget var splittrad. AMS tillstyrkte dock med motiveringen att de speciella förhållandena inom kultur- området krävde större rörelsefrihet än vad som rymdes inom verkets traditionella verksamhet. och var mer tvek- samma men sa ja med villkoret att all förmedling i så fall skulle inord- nas i denna stiftelse. Centrumbildningarna ansåg att man i stället skulle decentralisera verksamheten och helt lägga den i kulturarbetarnas egen regi. Statskontoret gick emot förslaget. Man förordade en uppdelning av förmedlingsverksamheten efter den uppdelning man ansåg sig se på En del var lämpad för offentlig arbetsförmedling, en annan för centrumbildningarna och en tredje, som är helt beroende av kulturpolitiken, borde skötas därifrån. Många remissinstanser var däremot positiva till att arbetsmarknads- politiska medel skulle kunna användas på kulturområdet. uttalade t.ex. att det är först när man lyckas samordna arbetsmarknads- politiska och kulturpolitiska pengar som kulturarbetare kan få tr yggare villkor. Statskontoret var dock fortfarande tveksam till möjligheten att lösa kulturpolitiska problem med arbetsmarknadspolitiska pengar. hävdade att åtgärder inom kulturområdet skulle ske inom ramen för kulturkompetenta organ. Detsamma ansåg centrum- bildningarna. Särskilt vägande var emellertid Svenska musikerförbundets för- att det inte var berett att lägga ned sin förmedling och föra över den till en nybildad stiftelse. Ansvarigt statsråd fann därmed att för- utsättningar saknades för att gå vidare med utredningsförslaget. Han tillsatte i stället en interdepartemental arbetsgrupp för att finna en lösning för kulturarbetsförmedlingen. 2.2.2PM beträffande arbetsförmedling på kulturområdet Denna arbetsgrupp inom hade represen- tation från , och och den lade fram sitt förslag . PM beträffande arbetsförmedling på kulturområdet (Ds A 1975:5). Också denna grupp byggde sina förslag på Olaf-komm itténs två grundförutsättningar; kulturarbetsmarknaden skall vara en del av arbetsmarknaden i övrigt men den behöver särlösningar eftersom den på många sätt ändå är en speciell arbetsmarknad. Gruppen hade ytterligare några grundförutsätt- ningar. Man ville skapa en organisation som ökade tillgången på in- formation om lediga platser och gjorde förmedlingen mer effektiv. Men man ville också underlätta genomförandet av arbetsmarknadspolitiska åtgärder på kulturområdet. Deras genomgång visade att det visserligen också dittills hade gjorts en del sådana åtgärder men att kulturarbetarna fått tillgång till sådana i mycket mindre omfattning än övriga delar av arbetsmarknaden. Till skillnad mot ansåg den här gruppen att en sådan förbättring bäst åstadkoms inom ramen för Ar- betsmarknadsverket. krävde den höjda ambitionen en avsevärd personalför- stärkning och förmedlingen borde vara en specialförmedling i likhet med de dåvarande artist- och musikersektionerna. För det tredje ville man åstadkomma ett bättre och närmare samarbete mellan de offentliga förmedlingarna och de övriga förmedlingarna som fanns på marknaden och med kulturområdet i stort. Gruppens förslag blev alltså: en väsentlig ökning av personalresur- serna genom i en första omgång totalt ett 20-tal nya förmedlartjänster och tio biträdesbefattningar. Artist- och musikerförmedlingarna ombil- das till kulturarbetarsektioner med uppgift att ge service till samtliga delar av kulturområdet. Man föreslog också en utbyggnad av antalet arbetsförmedlare som placerades på centrumbildningarna och att dessa skulle kunna placeras både centralt och lokalt. Man ville ge stöd till under förutsättning att den öpp- nades för alla och man föreslog en starkare förmedling över nations- gränserna genom Rikskonserter. För att garantera en fortlöpande kontakt med kulturområdet föreslog man också en delegation för kulturarbetsfrågor vid AMS. Denna dele- gation skulle biträda vid tillsynen av enskilda förmedlingar och ha en rådgivande funktion i frågor om användningen av arbetsmarknads- politiska medel på kulturområdet. Med undantag för statsbidraget till blev detta också regeringens (prop. 1975/76:84) och beslut. Grunden till att inte ge bidrag till var bl.a. deras önskan att fortsätta med en ren organisationsförmedling endast öppen för förbundets medlemmar. 2.2.3Arbetsmarknadsverkets ansvarsområde (SOU 1985:7) Också den stora , som såg över hela Arbetsmarknads- verkets ansvarsområde, granskade den särskilda kulturarbetsförmed- lingen och övervägde nya organisatoriska former för den. För den skull tillsatte kommittén en särskild beredningsgrupp med representanter för kulturarbetsgivare och för kulturarbetarna genom KLYS. Den gruppen avlämnade ett faktaunderlag, Kulturarbetsförmedling (SOU 1985:9), till . Det utgjorde sedan grunden för kommitténs förslag. Såväl beredningsgruppen som kommittén kom fram till att kulturarbetsförmedlingen borde lyftas ut ur och läggas i en fristående stiftelse. Utgångspunkten för kommittén var att lägga fram ett förslag som var förankrat hos parterna och låg i linje med samhällets mål för den allmänna arbetsmarknadspolitiken. Kommittén utgick från marknadens särart som bl.a. manifesterat sig i den mängd olika förmedlingsorgan som fanns på området, den offentliga, organisationsförmedlingar, cent- rumbildningarnas och helt privata förmedlingar. beskrev de specifika faktorer som karaktäriserar den kulturella arbets- marknaden. Yrkena inom området har mycket olika karaktär sinsemel- lan. De allra flesta anställningarna har en mycket kort varaktighet vilket gör den här delen av arbetsmarknaden osedvanligt förmedlingsintensiv. Totalt sett råder en permanent brist på arbetstillfällen. Marknaden styrs från två håll, dels av kommersiella impulser, dels av samhällets an- slagstilldelning. Koncentrationen av kulturarbetare är vidare starkt markerad till . De arbetssökande har ett stort personligt engagemang i sitt yrke. De är mycket specialiserade och högt utbildade inom sitt område. Därför är det svårt att erbjuda dem angränsande arbeten och de är inte heller själva särskilt benägna att lämna yrket. Inom få områden är det därför så angeläget att förmedlaren har en hög kvalitet i sitt arbete. För arbets- givaren är det helt avgörande att rätt person förmedlas och förmed- lingens arbete måste koncentreras på att klara detta. Alternativet är ekonomiska och konstnärliga bakslag för arbets- eller uppdragsgivaren. Många konstnärer har dessutom särskilda servicebehov vid sidan av själva förmedlingen av uppdrag. Det kan handla om reseplanering, skattefrågor, marknadsföring m.m. En del av denna service tillgodoses genom företag som opererar utan tillstånd av AMS för sin förmedlande verksamhet. Alla dessa faktorer var utgångspunkt för resonemangen inom kom- mittén och för de slutsatser den drog. Kommittén beskrev också en rad förutsättningar som den ansåg att en arbetsförmedling på kulturområdet måste uppfylla för att fungera. De var: en enhetlig ledningsfunktion, fria och flexibla arbetsformer, personal med särskild sakkunskap om kultursektorn, möjlighet till särskild service mot avgift till de arbets- sökande, anknytning till kultursektorn, samarbete mellan de olika typ- erna av förmedlingar, inflytande för parterna på kulturarbetsmarknaden och flexibilitet att möta förändringar. Utifrån dessa förutsättningar skissade på två olika organisationsformer för förmedlingen. Den ena fanns inom Arbets- marknadsverket, den andra utanför. Modellen med fortsatt direkt anknytning till fick arbetsnamnet en tjugofemte länsarbetsnämnd. Den innebar i stora drag att man skulle skapa en särskild ledning direkt under AMS för kulturarbetsförmedlingen. Den skulle ledas av en direktör och en partsammansatt styrelse. Olika intressenter skulle få ett ökat inflytande på alla nivåer. Kulturarbetsförmedlingarna skulle brytas ur den tradi- organisationen och sortera direkt under den nya styrelsen. Fler förmedlingskontor skulle göra organisationen mer heltäckande. Den skulle bedriva förmedling över hela kulturområdet och ha samma arbetsmarknadspolitiska medel som tidigare till sitt förfogande. på den kommersiella marknaden skulle avgiftsbe- läggas. Antalet yrkesområden skulle snävas in och bara omfatta yrken inom det traditionella kulturområdet. Organisationsförmedlingarna och centrumbildningarna skulle fortsätta sin verksamhet som . För- delen med denna modell var lättheten att använda såväl de traditionella arbetsmarknadspolitiska medlen som arbetslöshetsersättningen. Över- gången skulle också vara lättare genom att man fortsatte som en del inom . Den andra huvudmodellen, som kommittén också förordade, inne- bar att förmedlingen skulle organiseras som en fristående statlig stiftel- se. Stiftelsen skulle ha en partssammansatt styrelse och en direktör i ledningen. Den skulle ha ett centralt kansli och regionkontor, som täckte hela landet där själva förmedlingsarbetet skulle utföras. Stiftel- sen skulle själv kunna ta vissa beslut om de arbetsmarknadspolitiska medlen och i övrigt skulle besluten fattas av AMS men i ett nära sam- arbete med stiftelsen. Särskild service vid sidan om förmedlingen skulle erbjudas kunderna mot avgift. Stiftelsens största fördel var att den med sin friare form lättare skulle kunna anpassa verksamheten med hänsyn till de särskilda beho- ven på kulturarbetsmarknaden. Och det var också skälet till att kommittén fastnade för det senare förslaget. Särskilt viktigt för kommittén var att öka brukarnas infly- tande och få en inriktning på arbetet som stämmer med deras behov och krav. Och brukarna föredrog stiftelsemodellen. Andra skäl var att en stiftelse skulle ha lättare att möta snabba förändringar och att det rent psykologiskt skulle vara lättare att ge förmedlingsarbetet en ny start i en ny organisatorisk form. Intressenterna skulle också ingå i stiftelsens styrelse och i de rådgivande organ som skulle etableras centralt och regionalt. Stiftelsen skulle också ha ett nära samarbete med organisa- tionsförmedlingarna och med centrumbildningarna. Den skulle dock vara ett arbetsmarknadspolitiskt organ som samverkade med Arbets- marknadsverket om de arbetsmarknadspolitiska medlen för att bredda arbetsmarknaden för personer med svårigheter att finna sin utkomst i kultursektorn. Stiftelsen skulle dock få vissa egna myndighetsuppgifter när det gäller arbetsmarknadspolitiska medel och arbetslöshetsförsäk- ringen. Syftet skulle vara att dels få en bättre bevakning av arbetstill- fällen inom kulturområdet, dels försöka vidga kulturarbetsmarknaden och skapa nya arbetstillfällen. Förmedlingen skulle vara avgiftsfri med undantag för förmedling av kommersiella program, dvs. dansband och discjockeys o.dyl. Stiftelsen skulle också kunna erbjuda överservice dvs. hjälp med resor, marknadsföring m.m. mot avgift eller förmedla sådan hjälp hos andra företag. Stiftelsen skulle avstå från att bedriva verksamhet inom de områden där centrumbildningarna har förmed- lingsverksamhet. I gengäld skulle centrumbildningarnas förmedling öppnas för alla som uppfyllde de professionella kraven i yrket, inte bara för medlemmarna. Medlen för stiftelsen skulle utgå direkt från . De flesta remissinstanser instämde i kommitténs förslag. Ett viktigt undantag utgjorde dock AMS som inte stödde tanken på en fristående stiftelse. AMS lämnade i stället ett eget förslag på en intern omorganisation som skulle förstärka den offentliga arbetsför- medlingen på kulturområdet. Det blev också den linje som ansvarigt statsråd valde i sin proposition (prop. 1985/86:138). Statsrådet ansåg, liksom senare , att förutsättningarna för en effektiv förmed- ling bäst tillgodosågs inom genom att omvandla de dåvarande kulturarbetssektionerna till kulturarbetsförmedlingar med en mer självständig ställning men med nära anknytning till den ordina- rie förmedlingen. En organisation inom verket skulle bäst kunna ut- nyttja de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna inom kulturområdet. Statsrådet såg dock också många fördelar med en helt fristående orga- nisation och lämnade dörren öppen för en omprövning om man i ett senare skede vunnit fler erfarenheter på området. Genom beslutet blev kulturarbetsförmedlingar med befo- genheter och arbetsuppgifter likställda med arbetsförmedlingskontor i övrigt vilket stärkte kulturförmedlingens ställning inom AMS. skulle fortsätta att ha ansvar för en region men organisa- toriskt knytas till den länsarbetsnämnd där den geografiskt var belägen. Den ansvariga länsarbetsnämnden skulle ha en planeringsgrupp från övriga länsarbetsnämnder i regionen och kulturarbetsförmedlingarna. Det övergripande ansvaret låg hos AMS som fastställde resurser och riktlinjer för verksamheten. AMS´ kulturarbetsdelegation skulle också få ett ökat ansvar för verksamheten. Denna modell skulle också enligt statsrådet innebära ökade möjligheter att pröva olika arbetsmetoder som tar särskild hänsyn till kulturarbetsmarknadens specifika art. Statsrådet betonade också att de arbetsmarknadspolitiska insatserna också fortsättningsvis skulle utformas så att de överensstämmer med kulturpolitiska utgångspunkter och i nära samverkan med centrumbild- ningarna. 2.2.4Teatrarna och svenska folken (Rapport 1993/94:2) revisorer genomförde en granskning av svensk teaters utveckling kulturpolitiska beslut. I den gransk- ningen ingår också en översyn av det arbetsmarknadspolitiska stödet på teaterområdet. Revisorerna konstaterar att det arbetsmarknadspolitiska stödet till scenområdet växt till och att det blivit ett viktigt sätt att finansiera ordinarie teaterverksamhet både för institutioner och fria grupper. Fyra av tio scenkonstnärer får ungefär halva sin årsinkomst från arbetsmarknadspolitiskt stöd. Det är nästan alla skådespelare utom de fast anställda. Stora delar av skåde- spelarkåren och de fria grupperna har därmed blivit ekonomiskt bero- ende av det arbetsmarknadspolitiska stödet. Det har skett en kraftig ökning av antalet skådespelare som får stöd trots att det skett en viss ökning av antalet anställda hos fria grupper och institutionsteatrar. En förklaring kan vara att man allt oftare engagerar per säsong eller pjäs så att man därmed får ersättning längre in och under fler perioder . Många fria grupper och också institutionsteatrar tycks enligt revisorerna planera in ett maximalt arbetsmarknadspolitiskt stöd för sina anställda. Man stämplar t.ex. utom och speldagar. Det totala antalet skådespelare har vuxit med omkring 200 skådespelare . har teatrarnas publik mins- kat. Intresset att spela teater är alltså större än vad marknaden ger utrymme för. Detta kan man enligt revisorerna betrakta på två sätt: antingen gör arbetslöshetsförsäkringen det möjligt för personer och grupper att driva verksamhet som saknar ekonomisk bärkraft och tillräcklig publik, eller också finns det ett behov av grupperna trots att samhället inte lyckats tilldela dem medel som räcker för att bedriva verksamheten kontinuerligt. Revisorerna menar att det inte är bra för svensk teater att så stor del av verksamheten får arbetsmarknadspolitiska bidrag. Ett skäl är att det därmed sätts upp ett ganska stort antal pjäser med en begränsad kvali- tetsprövning som hotar kvalitetsnivån på all svensk teater. Ett annat skäl är att det ger helt fel signaler till de verksamma. I praktiken har , arbetsförmedlingarna och regeringen godkänt arbets- marknadspolitiska stöd som en väg att finansiera teater. När det gäller de fria grupperna har de arbetsmarknadspolitiska stöden blivit minst dubbelt så stora som stöd till dessa grupper. Riksdags- revisorerna varnar för att stöden kommer att fortsätta att öka och till- strömningen av nya sökande fortsätta som arbetsförmedlarna har svårt att hitta andra jobb till de arbetslösa. Överetableringen fort- sätter därmed och kan ytterligare 500 -1 000 arbetslösa på scenområdet fråga efter stöd. Riksdagsrevisorernas slutsats av gransk- ningen blev att kvalifikationskraven för att få ersättning från arbetslös- hetsförsäkringen borde ses över och stramas åt som kontrol- len av reglerna skärps. 2.2.5Ersättning vid arbetslöshet och omställning (SOU 1996:51) Utredningen om arbetslöshetsförsäkringen, den s.k. behandlade i ett avsnitt också konstnärerna och arbetsmark- nadspolitiken. Den konstaterade att kulturarbetsmarknaden på många sätt skiljer sig från den övriga arbetsmarknaden, dels genom att ar- betslösheten är dubbelt så hög som den genomsnittliga och det oavsett konjunkturer, dels exploderar utbildningen till området vilket riskerar att ytterligare förstärka obalansen. Kulturarbetsmarknaden är annorlunda också på andra sätt. De arbetssökande är inte utbytbara inbördes. En anställd eller arbetssökan- de kan inte självklart bytas ut mot en annan utan det är just en viss persons uttryck eller konstnärliga förmåga som krävs. Marknaden fungerar inte heller fritt utan är till stor del finansierad av offentliga medel som statliga och kommunala bidrag. Men också a-kassa och åtgärdsmedel från AMS är en väsentlig del av arbetsmarknaden. Utslagningen i branschen sker från två håll: från kulturområdet och från arbetsmarknadspolitiken. I kulturlivet beror utslagningen av två mekanismer: brist på kvalitet och brist på popularitet, som kan vara ett annat sätt att mäta konstnärlig kvalitet men inte ett tillräckligt. Arbetsmarknadspolitiken styrs av andra regler och kriterier än kul- turpolitiken. Där gäller lika regler för alla och att stödet i första hand skall gå till den individ som bäst behöver det. På så vis blir t.ex. ar- betslöshetens längd av större vikt än kvaliteten på konstnärens arbete.