sou · GLB3186 · 1998-01-01 00:00:00 — Vi har samma problem när det gäller de regionalpolitiska och lik- nande insatser som staten gör i utsatta re- gioner – det finns en mängd olika aktörer. Också här är det av stort värde om man kan uppnå en sådan situation att det räcker med en kontakt. Jag kan inte bedöma på rak arm om PRV är det lämpligaste organet att hålla i kon- takten när företag startas. Det får väl kanske utveckla . Det förefal- ler emellertid ganska naturligt att PRV skulle kunna ha en sådan vidgad uppgift eftersom det är dit man vänder sig i första hand. Det som först krävs är en registrering av något slag om man vill etablera ett aktiebolag eller ett handelsbolag. Jag är mycket positiv till den inriktningen och jag kan försäkra att detta är en av ut- gångspunkterna för regeringens arbete. Det måste man uppfatta som en positiv re- aktion som kanske utlöser aktivitet också. Ja, den har redan utlöst aktivitet. Regeringen i sina direktiv till myndigheterna priorite- rar just den här samverkansaspekten. Man ska komma ihåg att det räcker inte att man säger att PRV ska ha den här uppgiften. Det måste ju också finnas förutsättningar för att PRV ska kunna utföra den. Det är detta som vi arbetar med. Vi ska raskt vidare och handlar det då om avreglering, välfärd, sysselsättning och tillväxt. Din syn på detta, vikten av avreglering och dess möjliga effekter, var så god! Avreglering för tillväxt, syssel- sättning och välfärd har bett mig att vara så konkret som möjligt och inte sväva ut i några allmänna samhällsekonomiska betraktelser. Jag måste ändå börja med några principiella synpunkter på det ämne som jag har före- lagts. påpekade det i och för sig självklara att regleringar behövs och han kunde ha tillagt att en hel del regleringar är nyttiga, bidrar till tillväxten och sysselsätt- ningen. Man kan säga allmänt att det är detta som skapar lag och ordning i en marknads- ekonomi: avtalstrygghet, konkurslagstift- ningen, konkurrenslagstiftningen, egen- domsskydd osv. Dessutom ska diskussionen inriktas på i första hand de mindre företagens förhållan- den. Men här finns en fälla som man bör und- vika att gå in i. Vi vill att våra regelsystem ska göra det lätt att starta företag, att bli ett småföretag. Men vi vill väl också att företag ska kunna växa, bli stora företag. Då och då föreslås regler som ensidigt gynnar små fö- retag – med lägre arbetsgivaravgifter eller sämre anställningsskydd i företag med ett maximerat antal anställda. Det kan vara gynnsamt i starten. Men det kan också bli ett hinder för växt – när kostnaderna tar ett språng eller företaget hamnar i en nytt och strängare ansvarsförhållande till de anställda. Det här är viktigt eftersom det finns så många naturliga hinder för ett småföretags tillväxt. Ett är företagaren – entreprenörens krav på oberoende av utomstående, egen personlig överblick och kontroll av hans/ hennes skapelse. Om växt kräver tillskott av riskkapital utifrån betyder det externt infly- tande. Om växt betyder att arbetsledare måste tas in hotas överblicken och kontrol- len. Dessutom kan företaget inte växa över ägarens personliga kompetens utan att hans inflytande och kontroll minskar. Det är således inte konstigt om många småföretag stannar i växten. Men den sven- ska företagsstrukturen är ändå så pass extrem (i en internationell jämförelse) att vi måste fråga oss om inte vårt system är speciellt till- växthämmande. Av ca 400 000 företag skulle närmare 300 000 sakna anställda, dvs. Ytterligare en principiell synpunkt. Åtskil- liga studier visar att störst betydelse för upp- komsten och livskraften hos småföretag har det allmänna näringsklimat man lever i. Existensen av en företagskultur, möjlig- heterna i arbeta i nätverk med andra småfö- retag, relationen till de storföretag man ofta är beroende av som leverantör m m liknande lite diffusa ting som inte eller mycket sällan kan hanteras på det politiska planet. Men statens eller eller kom- munens agerande bidrar naturligtvis också i hög grad till klimatet för både små och stora företag. Regleringar som företagarna upple- ver som diskriminerande, godtyckliga eller svårtolkade skapar ett dåligt klimat – det allmänna värdesätter inte företagsamhet, förstår inte dess betydelse, genom att visa nonchalans, misstänksamhet eller öppen fientlighet. OBS att här är det handlingen som räknas. Allt näringslivsvänligt tal i värl- den hjälper inte om regleringsbesluten talar ett annat språk. Det kan tilläggas att regle- ringar, som i sig kanske inte är så negativa eller t o m positiva, kan bli skadliga om reg- lerna ändras ofta, särskilt om det sker med kort varsel. Det skapar osäkerhet och där- med nya risker ovanpå den ofrånkomliga affärsrisken. Offentliga organ påverkar också närings- klimatet när de uppträder som ekonomiska aktörer i marknadsekonomin – som upp- köpare av varor och tjänster, som projekt- upphandlare, som producenter i konkur- rensmarknader och som arbetsgivare, t.ex. via sin lönepolitik. Det här agerandet blir, som utflöde av den offentliga makten och av beskattningsmakten, en del av det regel- system som företagen har att leva med. Med de här utgångspunkterna tänkte jag diskutera behovet av avregleringar på tre områden där offentliga ingrepp är domine- rande eller mycket frekventa: skattesystemet, arbetsmarknaden samt den offentliga sek- torn. Det finns naturligtvis många andra avregleringssystem som förtjänar att disku- teras. Det kan förhoppningsvis ske i senare inlägg . Men man har bett mig att vara så konkret som möjligt och det kräver en viss koncentration på ämnet. Med viss bävan beträder jag det här svåra området. Själv har jag ju ett inte helt fläck- fritt förflutet när det gäller statens hante- ring av skatt på företagsamhet. skattereform går det i och för sig att hävda att den svenska företags- beskattningen är relativt gynnsam, interna- tionellt sett (med undantag för de s.k. skatte- paradisen). Men frågan är om det gäller små- företagen. För egenföretagaren blir summan av inkomstskatt och egenavgifter i allmän- het uppåt av företagets resultat. Och den som driver företaget i bolagsform har att kämpa med den s.k. fåmansbolags- beskattningen, som för företagaren/ägaren ger ungefär samma utfall. Motiven för den här beskattningen är ju att företagarinkomster inte skall beskattas lägre än löneinkomster. Dessutom har man i vissa företagsformer möjlighet att via skat- tefria fonderingar bygga upp en förmögen- het som i motsats till löntagarens är befriad från förmögenhetsskatt tills dess den avytt- ras eller på andra vägar blir ägarens privata egendom. Men hur man än ser på rättvisan i det här sammanhanget är det ändå svårt att hävda att vårt skattesystem innehåller några särskilda stimulantia för folk att bli företa- gare. Det är då inte bara en konsekvens av att inkomstskatter och sociala avgifter tar en stor del av den behållna inkomsten. En kan- ske minst lika viktig faktor är att statens ambition att förhindra skattefusk och skat- teplanering lett till ett krångligt och, vill jag påstå, snålt regelsystem som gör hanteringen av självdeklaration och skattebetalning till ett mödosamt och dyrbart arbete som få småföretagare klarar själva. Och som antag- ligen får åtskilliga att ge upp sina företagar- planer, ibland utan att ens försöka. Det är många som ropar efter förenk- lingar av företagsbeskattningen. Och ofta lovas det också att något sådant ska ske. Men min erfarenhet säger mig att det inte är möjligt att uppnå någon mer påtaglig för- enkling utan att vi accepterar att utrymmet för skatteundandragande ökar. Det är kon- trollbehovet, i kombination med ytterst de- taljerade villkor för de skattelättnader man ändå vill bevilja, som skapar krånglet. Sta- tens benägenhet att se varje företagare som en potentiell skattebedragare syns också i de försvårade villkor som omger beviljandet av F–skattesedel. Lättnader härvidlag samt ett snabbt genomförande av den utlovade re- formeringen av fåmansbolagsreglerna skulle hjälpa en hel del. Naturligtvis skulle flera av de här proble- men mildras om skatter och avgifter kunde sänkas. Men det måste i så fall ske generellt. Speciallösningar för en kategori som kallas företagare skapar nya problem, förutom att det skulle leda till en svårhanterlig debatt om rättvisan i vårt skattesystem. Men två reformer borde kunna genom- föras utan att ge avkall på skattemoral och rättvisa. För många småföretagare är likvi- diteten ett långt större och mer akut pro- blem än avkastningen på det kapital man satt in. Småföretagaren har inte bara kun- der som kan vara tröga betalare. Staten har genom reglerna om inbetalning av skatter, särskilt momsen, allvarligt försämrat likviditetsläget i företagen. Statens ovilja att ha en enda krona av skattebetalarnas pengar en enda dag utlånad till näringslivet kan möjligen förstås i ett läge då staten själv be- finner sig i en likviditetskris. Men med de starkt förbättrade statsfinanser som man nu räknar med borde den här giriga hållningen kunna vändas till större förståelse för före- tagens likviditetsproblem. Jag sa tidigare att det finns ett antal na- turliga hinder för småföretagens tillväxt, att åtskilliga kanske helt enkelt inte vill växa. Men för de som vill växa och för de som utan att växa volymmässigt vill investera t.ex. i utveckling av sina produkter finns ett ka- pitalbehov. Ofta ses det som en fråga om att skaffa fram s.k. riskkapital, dvs. människor eller institutioner som är beredda att satsa pengar i enskilda företag. Men för många småföretag tror jag inte att det är någon att- raktiv utväg – men man förlorar oberoen- det och friheten att utan inblandning sköta sitt företag. Av det skälet borde de skattemässiga möj- ligheterna att ackumulera kapital i företag förbättras. Särskilt gäller det nystartade fö- retag i allmänhet och tjänsteföretag i syn- nerhet. Här borde kreativiteten få blomstra vad gäller de tekniska lösningarna. Slutligen, på tal om skatter, tycker jag att man ska ta småföretagarna på allvar när de säger att de gärna avstår från bidrag om de i utbyte kunde få bättre skattevillkor. Det har samma bakgrund som oviljan att ta in externt kapital. Bidragen förbinds med vill- kor och regleringar som strider mot före- tagandets grundidé – att få sköta sig själv. Debatten om regleringarna på den svenska arbetsmarknaden går het och den politiska polariseringen är tydlig. Den stora strids- frågan gäller regleringarnas konsekvenser för arbetslösheten. Skulle en avreglering eller omreglering öka företagens vilja att anställa? Det ska genast sägas att det inte finns några bra teoretiska belägg för att så skulle ske. Men frågan måste ändå ställas om inte en del regleringar förlorat sin legitimitet el- ler åtminstone sin ekonomiska rationalitet med hänsyn till de förändringar som skett, i näringslivets struktur och i makt- förhållandena på arbetsmarknaden. De stat- liga ingreppen har i stor utsträckning gjorts utifrån föreställningen att mot den enskilde löntagaren och hans fackliga organisation står ett antal stora företag, med stark finan- siell ställning och en personalstyrka där in- divider lätt kan bytas ut mot andra indivi- der. Det synsättet präglar lagen om anställ- ningsskydd (las). Arbetsgivaren bär nästan all risk vid misstag i anställningsbeslut. Och turordningsreglerna tar ingen hänsyn till individernas egenskaper, bara deras anställ- ningstid. Likaså kan man säga att kollektiv- avtalen utgår från att arbetskraften är ho- mogen och att alla företag i princip har samma betalningsförmåga. Jag tror inte att jag i den här kretsen be- höver närmare utveckla varför det här inte längre gäller på en stor del av svensk arbets- marknad. I den del av näringslivet där de nya jobben väntas komma är företagen var- ken stora eller finansiellt starka. Och för många verksamheter, både i privat och of- fentlig sektor, är föreställningen om den homogena och lätt utbytbara arbetskraften inte längre realistisk. Ändå kunde man kanske nöja sig med detta konstaterande om det vore så att svensk arbetsmarknad fungerade väl. Men det har den inte gjort på . Lönebildningen ska- pade en högst skadlig infla- tion, näringslivet har inte ökat sin sysselsätt- ning –talet och råder en massarbetslöshet som till stor del är strukturell, dvs. inte kan hävas ens om efterfrågan på arbetskraft ökar, eftersom de arbetssökande inte kvalificerar eller är för dyra för de arbetsuppgifter som står till buds. Flexibilitet, rörlighet, anpassningsför- måga har blivit rubrikorden för den refor- merade arbetsmarknad borde ha. En del går då så långt som att hävda att det krä- ver slopandet av alla regleringar på arbets- marknaden, inklusive lönesättning via kol- lektivavtal. Alla här torde inse att det inte är realis- tiskt. Att i ett demokratiskt samhälle för- bjuda människor att organisera sig fackligt, att driva en kollektiv lönepolitik, är otänk- bart. Och de flesta torde anse att en regle- ring av förhållandet arbetsgivare – anställd behövs. Beslut om anställning ska vara för- enat med ett större ansvarstagande för ar- betsgivaren än andra företagsekonomiska beslut. De ska ske i medvetande om att be- sluten avgör människors villkor i vid me- ning, ekonomiskt och socialt. Därför är det oroande eller åtminstone tankeväckande, hur man än ser på saken, att en växande del av svensk arbetsmarknad börjar stå helt utanför regleringarna. En rad uppgörelser mellan köpare och säljare av arbete innehåller inte något anställningsför- hållande. Man gör ett underleverantörskont- rakt, dvs. i stället för anställd blir man före- tagare som konsult eller projektutförare el- ler något liknande. Det finns också många andra former: projektanställning, provan- ställning, vikariat eller arbete utan kontrakt – man jobbar svart. På det sättet kan man säga att regleringa- rna bidrar till uppkomsten av nya småföre- tag. Men det sker i så fall på det bakvända sättet – för att undgå regleringarna. Och det kanske ändå antyder att regleringarna spe- lar en viss roll för viljan att anställa männis- kor. Min tro är att de kostnader och det risk- tagande som lag och kollektivavtal skapar för en arbetsgivare framför allt har den kon- sekvensen att många egenföretagare förblir just det, dvs. inte tar steget in i arbets- givarrollen. Det skulle i så fall vara åtmins- tone en del av förklaringen till den opro- portionerligt stora andelen företag utan an- ställda i . Därför borde en viss avreglering av arbets- marknaden kunna motiveras både med sysselsättningsargumentet och med behovet av lag och ordning även på denna marknad. Ett mindre strängt regelsystem skulle kunna omfattas av fler, med andra ord. Tre områden är viktiga. 1)Den borgerliga regeringen gjorde en för- siktig uppluckring av turordningsregler- na – två s.k. nyckelpersoner skulle kunna undantas. Denna beskedliga reform åter- ställdes av socialdemokraterna. En återåterställare rekommenderas. 2)Möjligheterna till anställning har utvidgats. Det borde vara ett steg i rätt riktning. Men rättsläget verkar oklart efter den skiljedom i målarfackets avtal som förklarat visstidsanställning som oförenlig med det existerande kollektiv- avtalet. Här är det ju fråga om en typisk småföretagsbransch som inte kan utnytt- ja friare anställningsformer. Alltså borde staten inte nöja sig med det rådande rätts- läget. 3)Statsmakterna ska inte intervenera i lö- neförhandlingar. Det visar erfarenheterna från tidigare försök. Men staten förfogar över ett instrument som har stor bety- delse för lönebildningen. Nivån på ar- betslöshetsersättningen, dagpenningen, är detsamma som en av staten fastställd minimilön. Det är således inte bara en social fråga hur högt eller lågt den sätts utan också ett lönepolitiskt och samhälls- ekonomiskt avgörande. Även om det är inopportunt att demonstrera den insik- ten bör man ha klart för sig att de fack- liga organisationernas krav på återställare även på det här området framför allt dik- teras av deras intresse av att staten håller uppe en minimilön som de inte behöver offra förhandlingsutrymme för att upp- nå. 4)Kanske också en fjärde punkt. Nämli- gen vaksamhet mot nya regleringar. En sådan tycks vara på väg – lagstiftning mot diskriminering av handikappade i arbets- livet där bevisbördan för att diskrimine- ring inte har ägt rum läggs på arbetsgi- varen. De kan synas vara ett högst behjär- tansvärt ändamål. Men nog måste refor- mer av det här slaget analyseras också med hänsyn till vad det betyder för sys- selsättningen i allmänhet och handikap- pade i synnerhet. Förslaget är på sitt sätt tidstypiskt. Rättigheter skall tvingas fram via lagar och sanktioner i stället för att uppnås via stimulans och samarbete. Det är ett stort område men jag ska fatta mig kort och koncentrera mig på den del av den offentliga verksamheten som har direkt marknadskontakt med det privata närings- livet. Till ett gott näringsklimat hör att offent- liga myndigheter i sina kontakter med nä- ringslivet uppträder korrekt och inte utnytt- jar sin offentliga maktställning. Ett exem- pel på motsatsen, att kommunala bolag i konkurrens med privata subventioneras ge- nom att kommunen/ägaren inte begär nå- gon avkastning på sitt kapital eller ger kost- nadsfri borgen för upplåningen i sådana bolag. Eftersom det har visat sig svårt att undvika sådana konstruktioner bör kommu- nal affärsverksamhet ö h t begränsas till om- råden där det av tekniska eller marknads- mässiga skäl är naturligt eller ofrånkomligt, därför att det inte finns några privata alter- nativ. Ett annat exempel är där det offentliga, i allmänhet staten, genom regleringar söker skydda egen affärsverksamhet. Man kan ha hur varma känslor som helst för järnvägen. Men det måste vara fel sätt att främja tåg- trafik att med regleringar stoppa ett kost- nadseffektivt alternativ som bussen. Här handlar det ju också ofta om att hindra eta- blering av småföretag. En stor kontaktyta mellan offentlig sek- tor och näringsliv är upphandlingen av va- ror och tjänster. Här finns ett regelverk som syftar till fri och hederlig konkurrens. Men särskilt på det kommunala planet händer det inte alltför sällan att man gör sina egna reg- ler, ibland av okunskap, ibland för att gynna det lokala näringslivet eller, värre ändå, den egna konkurrensutsatta verksamheten. Poängen med en korrekt skött upphand- ling är inte bara att det borde leda till det bästa affärsmässiga resultatet – störst värde för skattebetalarnas pengar. Det borde också innebära att näringslivet får dels respekt för kommunens ekonomiska rationalitet, dels stabila och klara regler för sitt affärsmässiga förhållande till de offentliga beslutsfattarna. Det här borde vara särskilt viktigt för de mindre företagen. heter att med lagens hjälp bestrida ett regelvidrigt upphandlingsförfarande är be- gränsade. Dessutom torde många tveka in- för att utmana en stor uppköpare som man vet att man måste leva tillsammans med även är det inte sådana regleringar vi ska diskutera här utan det är såvitt jag förstår regleringar som antingen är onödiga som inte alls bidrar till tillväxt och sysselsättning eller regleringar som hämmar tillväxten och håller tillbaka sysselsättningen, dvs. är skad- liga. Tack, det var vad jag hade att säga. De områden du pekade på där det borde finnas utrymme och möjlighet till avregle- ring, förenkling och ändrade regler är skatte- området, arbetsmarknaden och den offent- liga sektorns relation till småföretag. Vad är kostnaden, tror du, för enligt din mening onödiga regler och regleringar? Har du en bild av vad detta innebär i utebliven tillväxt, uteblivet företagande, utebliven sysselsätt- ning, utebliven välfärd. Småföretagsdelegationen var vänlig att skicka mig en promemoria tillverkad av som redo- visade en rad skattningar som har gjorts i ett antal länder av regleringarnas effekt på den totala ekonomin, dvs. hur mycket de drar ned tillväxten. Eftersom jag fått anvis- ningen att vara konkret vill jag inte ge mig in på sådana teoretiska utflykter, men om jag minns rätt så låg uppskattningarna mel- lan av BNP. Studierna har gjorts både i och i . Eftersom är ovanligt regeltätt, jag tror höll med dig, så kan man ju tänka sig att i varje fall är den samhällsekonomiska kostnaden av skadliga eller onödiga regle- ringar i minst lika stor som i andra länder där man har försökt göra den här ty- pen av uppskattningar. Det handlar alltså om mycket pengar, det gör det! CNN har haft en reportageserie som har gått på sena kvällar. Den hette visst Revi- val of Europe Det var reportage från olika länder. Vilka länder som är på väg att avreg- lera och därmed – hade de hypotesen – så att säga lyfta sig, förbättra sin ekonomi. Och i denna hade man en ranking lista. Vet du var kom? Om jag inte har missförstått situationen så ligger vi fortfarande långt nere på listan. Ja, sist. Det land som beskrevs allra mest fundamentalistiskt i regelsystem för företag- samhet. Och det här var bilden som gavs. Du var ju inne på samma resonemang att särskiljer sig eller är lite extremt. Tror du att den här bilden stämmer? Vi svenskar tycker ju alltid att vi blir orätt- vist behandlade antingen det är fotboll eller ekonomi. Jag kan säga så här, det går att visa på att de länder i som har bättre ekonomisk utveckling än andra, framför allt har fått ned arbetslösheten, är de länder som har avreglerat, framför allt arbetsmarknaden. En del har gjort det på ett sätt som jag inte tror är politiskt möjligt här och kanske inte borde ha varit det i de länderna heller. Men det är ingen tvekan om vi tar Stor- , , som tre ex- empel eller går utomlands till Så finns det samband mellan gra- den av regelverkets stränghet och inbland- ning i marknadsekonomin och möjlighe- terna att få arbetsmarknaden att fungera. Det är inte detsamma som att säga att vi vet exakt hur det ska göras i och att vi bara har att plocka in någon nya zeeländsk eller annan modell och applicera på svensk arbetsmarknad. Jag är rätt ödmjuk på den punkten. Det finns länder som har försökt sig på avregleringar och misslyckats. Det finns också lyckade exempel och de har en gemensam nämnare att de har strävat efter att göra livet enklare, både för företagen och faktiskt också för de enskilda löntagarna. Du nämnde själv att det inte räcker med väna ord i diskussionen utan verkligheten mäts mot handling. Skulle du vilja priori- tera eller värdera vikten av en snabbare och mer genomtänkt avreglering på åtminstone ett antal områden som berör företag och företagsutveckling. I jämförelse med annat hur viktig är denna fråga, hur avgörande är denna fråga att det faktiskt går till handling och inte stannar blott vid ord? Det som går snabbast och det som kanske ändå är relativt enklast, det är skatter. Det går snabbast att göra och det är faktiskt inte så förfärligt. Om man är beredd att acceptera att några kommer att slinka igenom nätet – några kommer att missbruka systemet – då går det ganska enkelt att göra ett antal ingrepp i skat- tesystemet som för alla andra företag skulle upplevas som en kolossal befrielse. Men då ska vi vara medvetna om att ett antal män- niskor kan klara sig helt utan skatt, därför att systemet inte har alla kontroller. Jag har läst regeringens proposition i ämnet och den säger då bara allmänt att såvida inte myndigheten tror F- skattsedeln kommer att missbrukas så ska man få den. är det tvärtom, nu ska man nästan bevisa att man inte missbrukar. Kvar står ett problem. Man ska också visa att man har ett stort antal uppdragsgivare. Som jag pekade på är det ofta så att man som kon- sult har en uppdragsgivare. Man har valt detta förhållande. Då säger skattemyn- digheterna: Nej, du är anställd för du har bara en uppdragsgivare. Sedan sitter man där och med varandra. Så problemet är inte löst med den här propositionen. Pro- blemet går tillbaka till att man vill undvika att man så att säga maskerar ett anställnings- förhållande med ett företagsförhållande. Uppfattar du att det finns en genuin vilja till förändring och avreglering? Jag satt och lyssnade på statssekreteraren här och han gav uttryck för en uppriktig vilja.