sou · GLB3149 · 1998-01-01 00:00:00 — I samband med Europeiska rådets möte i lades kriterier fast för bedömning av ansökningar från länder som vill bli medlemmar av EU. Då framhölls också Phare som en av två fi- nansieringskällor som skulle användas för att stödja kandidatländerna i deras arbete med att uppfylla kriterierna för medlemskap. Det be- slutades att Phare skulle svara för bidragsmedlen medan den Europe- iska Investeringsbanken, EIB, skulle svara för erforderliga lån. har Phare-programmet allt mer kommit att inriktas på projekt som stödjer ländernas strävanden att uppfylla kraven för EU- medlemskap. Detta gäller inte minst på miljöområdet. Större delen av EU:s stöd till kandidatländerna på miljöområdet har kanaliserats via Phare, (i någon mån kompletterat med vissa pro- jekt som finansierats av LIFE-fonden). har totalt cirka 600 miljoner ECU anslagits till miljö- insatser via Phare. Till detta skall läggas miljörelaterade projekt inom sektorer som energi, jordbruk m.fl. har EU- kommissionen föreslagit att man skall anslå 3 miljarder ECU till anpassningsprocessen. Stöd har främst lämnats till insatser inom följande områden: ·utarbetande av miljöstrategier och miljöpolitik, ·kompetensuppbyggnad och för att stärka olika institutioner, ·särskilt förorenade områden, ·miljöanpassning av industrin, ·stöd till ökad kärnsäkerhet och bättre strålskydd. antog en ny miljöstrategi för Phare. Enligt denna skall stöd till anpassningsarbetet och andra insat- ser som kan stödja detta på miljöområdet i fortsättningen ges högsta prioritet. Enligt den nya miljöstrategin kommer Phares stöd på miljöom- rådet att inriktas främst på två områden, nämligen tekniskt bistånd och investeringsstöd. Miljöministerierna i kandidatländerna har tillgång till tre PHARE-finansierade program som upprättats särskilt för att stödja anpassningsprocessen: Flera av kandidatländerna har eg- na nationella PHARE-finansierade program som svarar för tek- niskt bistånd rörande anpassningsfrågor inom samtliga sektorer. ·The Programme (TAIEX). TAI- EX erbjuder rådgivning inom olika sektorer, översättning och experter (inklusive tjänstemän från EU:s med- lemsländer) rörande allmänna anpassningsfrågor och med inrikt- ning på främst inremarknadsdirektiv. ·The Phare Approximation Facility for Environment (DISAE) svarar för tekniskt bistånd rörande anpassningen inom miljöom- rådet och speciellt i sådana fall där miljöfrågorna har andra krav än övriga sektorer. Resurserna uppgår till totalt 10 miljoner ECU. Phare-programmet (i sin reviderade form) föreslås att även i fort- sättningen vara det viktigaste finansiella instrumentet i anpassnings- processen. Enligt de nya riktlinjerna för Phare är programmets främsta målsättning att förbereda kandidatländerna för medlemskap. Programmet skall koncentreras på institutionsuppbyggnad och på att finansiera investeringsprojekt. Av Phares resurser skall användas på institutionsuppbyggnad och till investeringar. Särskilda medel föreslås avsättas för bistånd på jordbruksområ- det. Ungefär 500 miljoner ECU föreslås för insatser . Insatserna skall ske i enlighet med nationella program. Ett tredje insatsområde som utpekas är strukturstöd på regional nivå. Kandidatländerna skall göras bekanta med hur EU:s struktur- fonder fungerar så att de när de blir medlemmar kan tillämpa de regler som gäller för strukturfonderna och därmed säkerställa att de resurser, som via fonderna, kommer att ställas till deras förfogande används på rätt sätt. räknar i sitt förslag till nästa långtidsbud- get för EU med att de nya medlemsländerna skall ha rätt till cirka 45 miljarder ECU i stöd från strukturfonderna. Av dessa medel förslås att 1 miljard ECU avsätts som s.k. förmedlemskapsstöd. Medlen föreslås administreras via Phare. Enligt förslaget skall samtliga kandidatländer inledningsvis omfattas av insatserna. I takt med att de nya medlemmarna får del av de reguljära strukturfonderna föreslås att medlen i ökande utsträck- ning skall gå till de länder som ännu inte blivit medlemmar. Insatser- na skall enligt förslaget i första hand inriktas på att föra upp kandi- datländernas infrastruktur till EU:s nivå. Transport- och miljöområ- dena nämns som särskilt angelägna insatsområden. På miljö- och naturvårdsområdet kommer kandidatländerna dessutom att kunna dra nytta av LIFE-fonden för att finansiera projekt av betydelse för att uppfylla EU-lagstiftningen t.ex. projekt med an- knytning till Habitat-direktivet och genomförandet av Natura 2000- nätverket. I del två av Agenda 2000-dokumentet - Reinforcing the Pre-accession Strategy - lägger fram förslag till en rad åtgärder för att stärka stödet till länderna i och för- medlemskapsprocessen. Förändringarna av Phareprogrammet som be- rördes i föregående avsnitt är ett av dessa. Den allmänna målsättningen med den s.k. förmedlemskapsstra- tegin är att erbjuda ett sammanhållet program för att förbereda kan- didatländerna i på medlemskap. Detta gäller oavsett nuvarande förberedelser eller när förhandlingar kan komma att påbörjas. Arbetet bör ske enligt de prioriteringar som framgår av de länderutlåtanden om kandidatländerna som lade fram . Vissa av dessa prioriteringar är gemen- samma för samtliga kandidatländer medan andra är landspecifika be- roende på rådande förhållanden i respektive land. I dokumentets miljöavsnitt konstaterar att kandidatländerna rent generellt står inför mera akuta miljöproblem än de nuvarande EU-medlemmarna. Detta gäller särskilt inom områdena vatten- och luftföroreningar samt avfallshantering. I en del starkt in- dustrialiserade områden har miljöförstöringen resulterat i allvarliga skador inklusive hälsoeffekter. Åtgärderna på miljöområdet i de cen- tral- och östeuropeiska länderna karaktäriseras fortfarande oftast av tekniska åtgärder för att rena olika typer av utsläpp, medan miljöar- betet inom EU kommit in i en fas där det gäller att komma till rätta med effekterna av diffusa föroreningskällor inom sektorer som jord- bruk, transporter, energi, turism och inom speciella industribranscher. framhåller vidare att den gradvisa anpass- ningen till marknadsekonomiska principer redan har lett till att många av de mest energikrävande och förorenande anläggningarna stängts eller moderniserats. En anpassning till världsmarknadspriserna på energi kommer att ytterligare påskynda denna utveckling. Kandidat- länderna arbetar redan med miljöfrågorna med hjälp av bistånd från EU och annat internationellt bistånd. Ytterligare omfattande åtgärder under processen mot medlemskap bör leda till att skillnaderna i nivå- erna på miljöskyddet minskar. Trots detta bedömer EU- kommissionen att skillnaderna kommer att vara betydande . Omfattande insatser inklusive betydande ekonomiskt och tek- niskt bistånd från EU, tycks vara en förutsättning för att kandidatlän- derna skall kunna klara anpassningen till EU:s miljölagstiftning. Detta gäller särskilt inom vatten och energiområdena. Investeringar kommer också att krävas för att komma till rätta med problem som innebär direkta effekter på befolkningens hälsa och för att förbättra förhållanden som hänger samman med miljöproblem som har sina rötter i den gamla tiden (förorenade jordar och farligt avfall etc.). understryker också att miljöinsatserna i Cen- tral- och kommer att vara till nytta inte bara för dessa län- der, utan också för miljön i de nuvarande EU-länderna. På grund av den betydligt större marginalmiljönyttan av investeringar i kandidat- länderna jämfört med investeringar i de nuvarande EU-länderna, så borde en fokusering av miljöinvesteringarna i de förra ge större vins- ter för samhället och därför ett bättre skydd för alla medbor- gare. Investeringar för att lösa miljöproblemen i Central- och Öst- kan dessutom skapa viktiga marknader för EU-industrier som är verksamma inom miljösektorn eller andra berörda sektorer. Detta kan i sin tur innebära att dessa industrier stärker sin konkurrensför- måga på snabbväxande högteknologiska marknader. När det gäller prioriterade områden pekar sär- skilt på behovet av att stärka kandidatländernas institutionella och administrativa kapacitet. Utbildning av specialister på miljöområdet nämns som ett sådant prioriterat område. Vidare föreslås att man för varje land skall ta fram planer för hur de nuvarande medlemsländerna skall kunna stötta kandidatländerna genom att ställa experter till för- fogande inom de områden som prioriteras i respektive utlåtande. För att kandidatländerna på ett effektivt sätt skall kunna uppfylla EU:s miljöstandards så kommer det, enligt , att krävas massiva investeringar i samtliga länder. Den erforderliga in- vesteringsnivån är så stor att den av betecknas som långsiktigt ohållbar för de nationella budgetarna. EU kommer inte att kunna fylla ut det återstående gapet fram till det att länderna blir medlemmar. Investeringar för att uppfylla regelverket är emeller- tid en av prioriteringarna i förmedlemskapsstrategin och utgör grun- den för omorienteringen av Phare-programmet. föreslår att dessa problemställningar skall tacklas på två sätt: ·Länderna bör i samarbete med utarbeta rea- listiska långsiktiga strategier för hur man på ett effektivt sätt skall kunna anpassa sig till kraven inom EU. Genomförandet av dessa strategier bör inledas i samtliga kandidatländer innan de blir medlemmar. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt vatten- och luftföroreningsfrågorna. Strategierna bör identifiera priorite- rade nyckelområden och målsättningar som bör ha uppfyllts vid tiden för medlemskap. De bör också omfatta tidtabeller för när EU-kraven skall vara genomförda fullt ut. Tillhörande skyldig- heter bör inarbetas i medlemsavtalen. EU-kraven måste tillämpas för alla nya investeringar. ·Betydande inhemska och utländska ekonomiska resurser måste mobiliseras, särskilt från den privata sektorn, som stöd för dessa strategier. EU kommer bara att kunna bidra med en del av dessa resurser. 2.4.3Övrigt stöd till anpassningsprocessen EU-utvidgningen innebär en mycket kraftfull miljöpolitisk satsning i kandidatländerna. Förutom det stöd som olika EU fonder ger till miljöåtgärder i kandidatländerna har andra multilaterala organisatio- ner också alltmer börjat inrikta sitt stöd på denna process. Bland de viktigaste kan nämnas följande. och den Europeiska (), har i allt större utsträckning inriktat sitt miljöstöd till EU-relaterade projekt i kandidatländerna. Inom finns ett speciellt program till stöd för de Öst- och Centraleuropeiska ländernas miljöarbete. Det sker inom den sk Euro- peiska miljöaktionsplanen, som antogs vid ett paneuropeiskt miljö- ministermöte i . I arbetet ingår främst att bistå vid utar- betandet av nationella miljöprogram. I takt med att EU-utvidgningen tar fart kommer framöver att alltmer koncentrera sina insatser på de sk NIS-länderna (forna exklusive de baltiska staterna.) På initiativ inrättades 1991 ett regionalt miljöcenter i Bu- dapest, . Syftet med centret är att bistå ländernas regeringar, miljörörelser samt industri med olika former av stöd för deras miljö- arbete. En uppgift som centret nu alltmer koncentrerar sig på sig är att bistå kandidatländerna i deras interna förberedelser inför de komman- de förhandlingarna om EU-medlemskap. De nordiska regeringarna beslöt att upprätta ett nordiskt miljöfinansieringsbolag, NEFCO. Dess syfte är att underlätta miljöinvesteringar i närområde. Man kan göra detta genom såväl aktieteckning i, som långsiktig långivning till olika former av miljöinvesteringar. Enligt den nuvarande stadgan skall NEFCO stödja sådana projekt som underlättar den kommande EU-anslutningen. har gett ett omfattande bilateralt stöd till främst de bal- tiska staterna, men också till och andra tidigare sovjetre- publiker inom områdena kärnsäkerhet, strålskyddssäkerhet och icke- spridning av kärnvapen. Miljörörelsen har också engagerat sig i att stödja sina syster- organisationer i kandidatländerna i olika miljöfrågor av relevans för anpassningsprocessen. Det svenska bilaterala stödet på miljö- och energiområdet redo- visas i rapporten and Energy Cooperation with Estonia, , , and . Den publicera- des av 1996 i samarbete med övriga berörda myn- digheter och organisationer. En omfattande, översiktlig beskrivning av miljötillståndet i presenterades i den så kallade som lades fram av 1995 (, EEA), som en uppföljning av och bidrag till den så kallade Environment for Europe processen. Rapporten är uppkallad efter i där Environment for Europe-processen inleddes vid ett miljöministermöte . I rapporten identifieras ett antal viktiga miljöproblem. Dessa är klimatförändringar, nedbrytning av det stratosfäriska ozonlagret, marknära ozon och andra fotokemiska oxidanter, försurning, utnytt- jande och förorening av färskvatten (sjöar, vattendrag och grundvat- ten), utarmning av skogsresurserna, förlust av biologisk mångfald, hot och förvaltning av kustområden, kemiska risker, avfall och avfalls- hantering samt miljö- och hälsoeffekter i tätorter. Dessa problem förekommer, enligt de bedömningar som görs i rapporten, i större eller mindre utsträckning i samtliga europeiska länder och är sammantaget av en sådan omfattning att de kan anses utgöra vad som betecknas som all-europeiska miljöproblem. Den snabba industriella utvecklingen i efter ledde i såväl Väst- som till snabbt ökande ut- släpp av föroreningar till vatten och luft samt snabbt ökande avfalls- mängder. Den försämring av luft- och vattenkvalitet med åtföljande effekter på ekosystem och hälsa, började uppmärksammas på allvar i framförallt . Detta ledde till ett systematiskt åtgärdsarbete för att begränsa utsläppen, framförallt från industri- och energiproduktion, samt till utbyggnad av kommu- nala reningsverk. De stora miljöproblemen från dessa sektorer har un- der de gångna 20 åren minskat i betydande omfattning, även om mycket återstår att göra innan problemen kan anses lösta på ett från miljösynpunkt fullt acceptabelt sätt. I rådde inom de centralplanerade ekono- mierna en annan syn på miljöfrågorna. När information om miljötill- ståndet blev allmänt tillgänglig uppenbarades omfattande brister såväl i ländernas industriella utveckling, som när det gällde miljöarbetet. Bristerna i miljöinsatser hade skapat stora miljöskulder såväl i form av uteblivna investeringar, som i form av lokalt och i vissa fall regionalt försämrad miljö och hälsotillstånd. Miljöförhållandena i länderna i framhålls ofta som mycket dåliga med omfattande hälsoeffekter i tätorter och industriområden, skogsdöd, markförstöring till följd av ensidigt jord- bruk och övergödning, förstörelse av grundvatten etc. Mycket i be- skrivningarna är väl underbyggt men det finns också beskrivningar som visat sig överdrivna, framförallt när det gäller den geografiska omfattningen av problemen. Detta speglar att ländernas verkliga miljösituation till största de- len karakteriseras av mycket stora och allvarliga lokala problem, me- dan stora delar av länderna varit mindre exploaterade och i stor ut- sträckning undgått mera omfattande föroreningspåverkan. sker i dessa länder en snabb förändring och ut- veckling, där ambitionen är att uppnå samma levnadsstandard som i . Som en del i denna process har redan betydande insat- ser gjorts för att komma tillrätta med de värsta miljöproblemen och åtgärda de mest förorenade områdena. Nedan görs en kort genomgång av miljötillståndet i , Sve- rige och omgivande havsområden samt i kandidatländerna och övriga länder i . För en mera detaljerad beskrivning hänvisas till bilaga 2. Utsläppens storlek och fördelning mellan olika källor Utsläpp av olika typer av luftföroreningar och de effekter på hälsa och miljö som dessa medför anses vara ett de allvarligaste miljö- problemen i de flesta delarna av . De viktigaste luftförorening- arna är svaveldioxid, (SO 2), kväveoxider (NO x), ammoniak, flyktiga organiska ämnen (volatile organic compounds, VOC), ozon samt par- tiklar (inklusive tungmetaller och svårnedbrytbara organiska före- ningar). I större tätorter och industriområden förorsakar luftföroreningar- na, allvarliga miljö- och hälsoproblem. På det regionala planet föror- sakar luftföroreningarna, främst svaveldioxid, kväveoxider och ozon, vegetationsskador inklusive skador på ekonomiskt viktiga grödor. Vidare orsakar dessa utsläpp skador på skog, försurning av mark och vatten samt till övergödning av mark, vatten och kusthav. Utsläpp i av koldioxid, metan, ozon och dikväveoxid bidrar på det glo- bala planet till klimatförändringar inklusive växthuseffekten. Dessa utsläpp bidrar även till uttunningen av det stratosfäriska ozonlagret. Utsläppen av luftföreningar i olika europeiska länder kommer från i stort sett samma typer av utsläppskällor. De viktigaste källor- na/samhällssektorerna är el- och värmeproduktion, bostadsuppvärm- ning, transporter särskilt vägtrafiken, olika industriprocesser samt jordbruket. Utsläppens fördelning mellan olika källor framgår av ta- bell 4 i bilaga 2. Fördelningen baseras på statistik , varför det är värt att understryka att betydande förändringar sannolikt har skett , framför allt i de central- och östeuropeiska länderna. Siffror över luftföroreningsutsläppens storlek och fördelning i olika länder framgår av tabellerna 1-3 i bilaga 2. Utsläppen redovisas dels som totala utsläpp per land , dels i form av förväntade utsläpp . De senare siffrorna motsvarar vad länderna åtagit sig genom internationella avtal eller vad länderna satt upp som nationella mål. Utsläppen redovisas också som utsläpp per capita och per ytenhet, se tabell 5 i bilaga 2. Dessa olika uppgifter är viktiga vid en diskussion om hur åtgärdsstrategier för att minska utsläppen skall utformas. I allmänhet finner man de största utsläppen i de mest tätbe- folkade delarna av . De största utsläppen finns i ett band ge- nom från genom , och till . Av tabellerna framgår att utsläppen av svaveldioxid såväl per ca- pita såväl som per ytenhet i ett flertal fall är större i länderna i Cen- tral- och , jämfört med utsläppen i många EU-länder. Be- träffande utsläppen av kväveoxider så är dessa störst i om man räknar per capita medan de per ytenhet är störst i nordvästra . Det är välkänt att luftföroreningar transporteras i atmosfären över långa avstånd och påverkar luftkvalitet och nedfallet av föroreningar i såväl intilliggande som mera avlägset belägna områden. Kunskaper om hur luftföroreningar sprids är nödvändiga när man skall utarbeta konkreta åtgärdsstrategier för att på effektivast möjliga sätt minska luftföroreningsutsläppen och därmed också de negativa effekterna på hälsa och miljö. Hälso- och materialeffekter av luftföroreningar Dålig luftkvalitet är i huvudsak ett tätortsproblem. Utsläpp av luftför- oreningar nära marken (från bl.a. bostadsuppvärmning och trafik) le- der till halter som allt som oftast överskrider nationella och interna- gränsvärden. Halterna av svaveldioxid är i allmänhet något högre i jämfört med i EU-länderna. I de sena- re länderna tenderar emellertid halterna av kväveoxider att vara högre. Det är välkänt att dålig luft är skadlig för människors hälsa. () riktlinjer för luftkvalitet över- skrids för en eller flera luftföroreningar minst en gång i av alla europeiska städer med mer än 500 000 innevånare. Man beräknar också att av den befolkning som lever i stor- städer, cirka 150 miljoner människor, så lever ungefär hälften i stads- områden där koncentrationerna av svaveldioxid och/eller partiklar överskrider WHO-riktlinjerna minst en gång . Eftersom ozon bildas och transporteras över långa avstånd utsätts en ännu större del av befolkning för höga koncentrationer av smog (ozon) . Partiklar i luften anses utgöra det största hotet människors hälsa genom sin fysikaliska såväl som ke- miska påverkan på andningssystemet Luftföroreningarnas skadliga effekt på människors hälsa och de kostnader detta medför har inte kunnat beräknas i detalj. Det är emellertid klart att det rör sig om stora summor. Den omfattning i vilken befolkningen inom EU utsätts för luftföroreningar beräknas va- ra i stort sett den samma som för som helhet. Det finns emel- lertid vissa olikheter när det gäller sammansättningen av luftförore- ningarna. Luftkvaliteten har i allmänhet förbättrats i hela . Detta gäller särskilt för svaveldioxid, partiklar och bly. Denna utveckling förväntas fortsätta och kommer sannolikt att bli den samma i hela oavsett om de Central- och Östeurope- iska länderna blir EU-medlemmar eller inte. Trafiken är en viktig utsläppskälla i och har också blivit allt viktigare i de centrala och östra delarna av , dels som en följd av dels ett ökat antal privatbilar, beroende på all- mänt ökande transporter. På kommer den framtida for- donsparken att bli mindre utsläppsintensiv såväl i Väst- som i Cen- tral- och , i takt med att de skärpta utsläppskraven slår ige- nom för nytillverkade bilar. På kort sikt kommer dock den moder- naste fordonsparken med de lägsta utsläppen att finnas i . Många luftföroreningar påverkar den hastighet med vilken olika material förstörs, såsom byggnads- och konstruktionsmaterial, betong och metaller, men också plaster, tyger och färger. Materialskadorna i tätorterna anses förorsakas av blandningen av föroreningar. Material- förstörelse som en följd av människans verksamheter är inget nytt fe- nomen. En del historiska byggnader har emellertid tagit mer skada än under de första fyra eller fem sekler som de funnits till. Alla slags material representerar ett ekonomiskt värde och ma- terialskadorna förorsakar stora ekonomiska förluster i länder. Men kulturarvet har också ett estetiskt värde. Många tusen kultur- byggnader i påverkas av föroreningar. Det finns ingen större skillnad mellan situationen inom EU och den i många central- och östeuropeiska länder. Inte enbart minnesmärken på den europeiska kontinenten är utsatta för denna påverkan. Även hällristningar i Skan- dinavien förstörs snabbare på grund av luftförorening- arnas påverkan. Något absolut värde på de materialskador som luftföroreningarna förorsakar har inte kunnat beräknas, men summan anses vara tillräck- ligt stor för att motsvara större delen av kostnaderna för att minska föroreningsutsläppen. Höga koncentrationer av svaveldioxid, kvävedioxid och andra luftför- oreningar kan medföra direkta skador på växter. Sådana, i huvudsak lokala effekter, kan förekomma i en del kraftigt förorenade områden. Ozon är den enda luftförorening som är känd för att förorsaka sådana direkta effekter av regional omfattning på vegetatio- nen i . Höga ozonkoncentrationer förorsakar skador på känsliga vilda växter och på grödor som vete, klöver och potatis, över stora områden i . Kunskaperna om skogsträds känslighet är mera begränsade. Lövträd anses känsligare än barrträd. De kritiska nivåerna för skogsträd överskrids mer eller mindre i flertalet euro- peiska områden så långt norrut som mellersta . Ozon an- ses delvis vara orsaken till blad- och barrförluster hos skogsträd. Försurning av mark och vatten När svavel- och kväveoxider släpps ut i luften omvandlas de till olika syror som därefter, efter längre eller , faller ned på mark, sjöar, vattendrag och havsområden. De har då en försurande effekt på jordar, yt- och grundvatten. Ammoniak som i huvudsak härstammar från jordbruket förstärker försurningseffekten. Svavelnedfallet domi- nerar försurningseffekterna i , medan nedfallet av kväveföreningar är betydelsefullare, relativt sett, i . Det största svavelnedfallet förekommer inom det industria- liserade och tätbefolkade området från över , , och till . Det största nedfallet av kväveföreningar finner man inom ett område som omfattar , , , , , , , norra delen av , , norra delen av och södra delen av . Det absolut största nedfallet förekommer i västra , och . De känsligaste markerna finns i . överskrids de kritiska belastningsgränserna för surt nedfall över av ekosystem. Sådana områden finns i nästan samtliga europeiska länder. Ekosystemen i de centrala delarna i Euro- pa får ta emot 20 gånger eller mer surt nedfall än de kritiska belast- ningsgränserna 1. Effekter av surt nedfall