sou · GLB3116d5 · 1998-01-01 00:00:00 — Även om det vore önskvärt att L överlämnades till vård inom för som – med beaktande också av den tid under vilken han varit berövad friheten i målet som anhållen och häktad tillsammans med den tid han varit intagen på s.k. låsbar enhet på ett § 12-hem – framstår som en tillräckligt ingripande reaktion på brottet från samhällets sida, kan det inte anses möjligt att tillgodose detta önskemål. Sådana synnerliga skäl som avses i 30 kap. 5 § första stycket föreligger att döma L till fängelse. Det kan anmärkas att kriminalvårdens möjligheter att ge den vård och behandling som L behöver förbättras genom inrättandet av Norrköpingsanstaltens särskilda avdelning för unga." Vid bestämmandet av påföljd hänvisade HD till bestämmelserna i 30 kap. 5 § första stycket BrB, bestämmelser i artikel 37 och det förhållandet att L vid tiden för gärningen var fyllda . Barn i behov av särskilt skydd HD har i ett antal mål före det nu redovisade rättsfallet gjort gränsdragningar för fängelse vid brott som begåtts av mycket unga människor. I NJA 1985 s. 757 bestämde HD påföljden till överläm- nande till vård inom för en pojke som när brotten begicks var , men för HD:s dom (avgörande för tillämpningen av de särskilda reglerna för yngre lagöverträdare var då tidpunkten för domen). Han dömdes för dråp och grov misshandel vid ett annat tillfälle. Enligt HD var, med hänsyn till den synnerligen allvarliga brottslighet som pojken gjort sig skyldig till, en förutsättning för att överlämnande till vård inom skulle komma i fråga att vården skulle ske i ett särskilt ungdomshem enligt bestämmelserna i 12 § LVU. Vid tiden för avgörandet var pojken intagen på ett sådant hem. HD konstaterade att vid val av påföljd hänsynen till den allmänna laglydnaden med stor styrka gör sig gällande vid en så allvarlig brottslighet som pojken gjort sig skyldig till.72 Han hade vid tiden för domen varit anhållen och häktad , vilket enligt HD betydde att hänsynen till allmän laglydnad därmed i betydande omfattning blivit tillgodosedd. HD anförde vidare att även vistelsen på det särskilda ungdomshemmet åtminstone till en början innebar ett långtgående frihetsberövande och att vården kunde fortgå tills den omhändertagne var . HD konstaterade att även vårdpåföljden därför kunde i avsevärd grad tillgodose hänsynen till allmän laglydnad. I två avgöranden från hovrätterna, det ena från tiden före straffrättsreformen och det andra från tiden därefter, har frågan varit att bestämma påföljd för i det ena fallet två 17-åriga och en 16-årig pojke och i det andra fallet en 15-årig pojke som dömts till dråp respektive mord. I båda fallen bestämde domstolen påföljden till överlämnande till vård inom . I fallet med de två 17-åringarna och 16-åringen, 1987:47, konstaterade hovrätten att socialnämndens avsikt var att ge pojkarna vård i ett sådant hem som avses i 12 § LVU med en slutenhet som en sådan placering innebär och att vårdtiden bedömdes bli åtminstone . Hänsynen till allmän laglydnad var enligt hovrätten i viss mån beaktad genom att pojkarna hade varit frihetsberövade som anhållna och häktade. Den behandling som pojkarna var i behov av fanns inte inom kriminalvården och en vistelse på kriminalvårdsanstalt skulle enligt hovrätten inte främja deras framtida anpassning i samhället. 72 Vid tiden för avgörandet skulle hänsynen till den allmänna laglydnaden vara ett kriterium vid val av påföljd Barn i behov av särskilt skydd Hovrätten hänvisade i sin dom till att individualpreventiva skäl givits företräde i rättspraxis beträffande så unga lagöverträdare som det här var fråga om.73 I fallet med 15-åringen, 1993:10, förde hovrätten ett liknande resonemang. Pojken var placerad på ett särskilt ungdomshem enligt 12 § LVU med en tänkt behandlingstid . I domen konstaterade hovrätten att han hade varit frihetsberövad som anhållen och häktad samt blivit omhändertagen enligt 6 § LVU. I tre fall avseende grova våldsbrott, rån fanns med i samtliga fall, har HD ansett att de föreslagna åtgärderna inom , med hänsyn tagen till brottslighetens höga straffvärde, inte vara en tillräckligt ingripande påföljd. I NJA 1990 s. 578 dömdes således en 17-årig pojke till skydds- tillsyn jämte en månads fängelse för rån som han hade förövat tillsammans med en kamrat. HD konstaterade att den planerade vården var avsedd att komma till stånd utan tillämpning av LVU. Det var ovisst om den planerade placeringen i familjehem på grund av pojkens tveksamhet skulle komma till stånd. Inte heller hade redovisat någon annan åtgärd som enligt HD:s mening var tillräckligt ingripande för att vara ett alternativ till andra påföljder. I sina fortsatta överväganden ansåg HD att skyddstillsyn, även om den förenas med böter, inte var tillräckligt ingripande med hänsyn till brottets höga straffvärde. Pojken dömdes därför till skyddstillsyn i förening med fängelse en månad. I NJA 1990 s. 622 hade två 16-åringa pojkar gjort sig skyldiga till omfattande brottslighet innefattande bl.a. försök till rån och rån. Av olika skäl var det enbart beträffande den ene aktuellt att i första hand överväga vård inom som påföljd. hade efter det att pojken under en månad hade varit omhändertagen med stöd av LVU och placerad på en låst enhet på ett särskilt ungdomshem beslutat att inte ansöka om fortsatt LVU- vård. Skälet för detta var bl.a. nämndens goda samarbete med pojkens föräldrar. Han hade börjat arbeta och skötte sig bra både hemma och på arbetet. Han hade regelbunden kontakt med psykolog på PBU. Enligt HD talade vad som framkommit om pojkens personliga förhållanden och de åtgärder som hade vidtagits av de sociala myndigheterna till förmån för en sådan lösning. HD anförde vidare att straffvärdet av den brottslighet som han hade gjort sig skyldig till emellertid var så högt att åtgärderna inom inte kunde anses utgöra en tillräckligt ingripande påföljd. Barn i behov av särskilt skydd Valet av påföljd för båda pojkarna kom i stället att stå mellan fängelse och skyddstillsyn, eventuellt i kombination med fängelse. HD övervägde beträffande de båda ynglingarna om skyddstillsyn med hänsyn brottslighetens straffvärde var en tillräckligt ingripande påföljd. HD fann att så inte var fallet utan ansåg det oundgängligen påkallat att förena skyddstillsynen med fängelse. Frågan om vård inom är en tillräckligt ingripande påföljd var föremål för prövning i NJA 1993 s. 456. En pojke hade gjort sig skyldig till bl.a. tre rån när han var . Han var placerad i ett hem för vård och boende (HVB-hem) dit han kom efter en kortare tids placering i familjehem. Placeringen på HVB-hemmet planerades från början till men förlängdes på pojkens begäran. Han påbörjade gymnasiestudier och bedömdes över huvud taget ha genomgått en positiv utveckling. Med samma skäl som i NJA 1990 s. 622 fann HD att åtgärderna inom inte kunde anses utgöra en tillräckligt ingripande påföljd. Valet av påföljd kom därför att i stället stå mellan fängelse och skyddstillsyn, eventuellt i förening med fängelse. HD fann att det inte förelåg synnerliga skäl att döma till fängelse. HD beaktade därvid att pojken hade varit placerad i familjehem och HVB-hem och att det för vistelsen gällt vissa restriktioner, att pågående behandling gett goda resultat samt att ett fängelsestraff riskerade att få starkt nedbrytande effekt på honom och omintetgöra de behandlingsresultat som uppnåtts. I några av de nu refererade rättsfallen där HD har ansett att förutsättningar att överlämna den tilltalade till vård inom social- tjänsten saknats, har HD i stället haft att överväga om de icke frihets- berövande påföljderna villkorlig dom respektive skyddstillsyn varit tillräckligt ingripande påföljder. I NJA 1990 s. 622 fann HD att det var oundgängligen påkallat att förena skyddstillsyn med fängelse. I NJA 1993 s.456 blev utgången den motsatta. I två avgöranden har HD i mål NJA 1996 s. 757 respektive i mål B 2681/95 dömt två ungdomar som båda var när brotten begicks till fängelse en månad för mened. Överlämnande till socialvården var inte aktuell som påföljd. HD hänvisade till bestämmelserna i 30 kap. 4 § andra stycket som anger att, förutom brottslighetens straffvärde och återfall i brottslighet, brottslighetens art kunde utgöra skäl att döma till fängelse. I HD var en ledamot skiljaktig och anförde att principen om att döma till fängelse med hänsyn till brottets art i regel bör vika för principen om att det skall föreligga synnerliga skäl att döma en person till fängelse. Den skiljaktiga ledamoten anförde vidare att det över Barn i behov av särskilt skydd huvudtaget framstår som mindre väl förenligt med den mycket restriktiva möjligheten att ådöma gärningsmän i denna ålder fängelse att utnyttja denna möjlighet på grund av brottets art, dvs. närmast av allmänpreventiva skäl. Brottet mened får i detta sammanhang betraktas som ett något speciellt brott. Domen ger därför knappast underlag för några långt- gående slutsatser. NJA 1997 s. 103 bestämde HD påföljden till villkorlig dom jämte dagsböter för en pojke som när brotten begicks var ännu inte fyllda . I hovrätten hade pojken dömts till fängelse för bl.a. vållande till annans död, grovt brott. Brottslighetens art medförde inte att det förelåg synnerliga skäl att döma till fängelse. Pågående reformarbete om ungdomspåföljder Departementspromemorian Påföljder för unga lagöverträdare Den nuvarande påföljden överlämnande till vård inom skall finnas kvar. Avsikten med förslagen i promemorian är att utformningen av påföljden stramas upp. För att i ökad utsträckning tillgodose kravet på förutsebarhet skall socialnämndens yttrande ges ett utförligare innehåll. Omprövningen av valet av påföljd skall bli effektivare för att tillgodose kravet på konsekvens. Detta sker genom att det i domen ges en särskild föreskrift om att den unge skall underkasta sig den vård som socialnämnden planerat. Följs inte föreskriften, riskerar den unge att överlämnandet undanröjs och ersätts av en annan påföljd. För att åstadkomma ett större mått av proportionalitet skall domstolen på ett mer uttalat sätt än pröva om socialnämndens planerade åtgärder är tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens karaktär. Dessutom införs en möjlighet att meddela en särskild föreskrift om ungdomstjänst. En ny påföljd, överlämnande till vård vid särskilt ungdomshem, föreslås i syfte att lagöverträdare under skall kunna hållas utanför kriminalvårdens anstalter och frihetsberövandet skall verk- ställas med beaktande av de särskilda hänsyn som måste tas vid frihetsberövanden av barn och ungdomar. Verkställigheten skall utformas så, att risken för skadeverkningar av frihetsberövandet minimeras som möjligheterna att ge en kvalificerad vård och behandling tas till vara. Verkställigheten måste dock ske under sådana former att frihetsberövandet kan genomföras med en tillräcklig grad av säkerhet. Barn i behov av särskilt skydd Ansvaret för verkställigheten skall anförtros åt SiS, som skall genomföra den i nära samarbete med i den dömdes hemkommun. Domstolen får döma till den nya påföljden endast om det föreligger synnerliga skäl. I första kan så vara fallet om brottet har ett mycket högt straffvärde, men även upprepade återfall i allvarlig brottslighet kan i vissa fall motivera att påföljden bestäms till överlämnande till vård vid särskilt ungdomshem. Påföljden skall tidsbestämmas av domstolen i brottmålet efter brottets straffvärde till lägst och högst . Den unges behov av vård skall inte tillmätas någon betydelse vid påföljdsbestämningen. Verkställig- heten skall ske vid sådant särskilt ungdomshem som avses i 12 § LVU. Som angetts i det föregående bör tillämpningsområdet för påföljden överlämnande till vård vid särskilt ungdomshem vara tillräckligt för att fängelsestraffet i princip skall kunna utmönstras som alternativ för de yngsta lagöverträdarna. Detta utesluter emellertid inte att det kan förekomma situationer där fängelse ändock är den mest relevanta påföljden för de yngsta lagöverträdarna. Flera av bestämmelserna i artiklarna 37 och 40 har, som den gjorda genomgången visar, sina motsvarigheter i andra internationella konventioner. En av dessa konventioner är som gäller som lag i . Efterlevnaden i av dessa bestämmelser bereder i allmänhet inte några problem. I olika sammanhang har framförts att efterlevnaden av Barnkon- ventionen inte kan ses i ett statiskt perspektiv. Utgångspunkten är i stället att efterlevnaden av konventionen är en process som innebär en dynamisk utveckling. Tydliga precisa krav på t.ex. förbud mot kroppsstraff kompletteras i konventionen med de fyra generella principerna om barnets bästa, respekt för barnets åsikter, barnets rätt till utveckling samt att varje barn, utan diskriminering, skall ges möjlighet att utnyttja sina rättigheter. I artiklarna 37 och 40 får de generella principerna ett större eller mindre genomslag. Vissa bestämmelser är tämligen absoluta till sin karaktär och ger därför inte något utrymme för de generella principerna att inverka på tolkningen. Detta gäller främst de ovan nämnda bestämmelserna som har sin motsvarighet i Europakonven- tionen och i den internationella konventionen om medborgerliga och Barn i behov av särskilt skydd I tolkningen av andra bestämmelser i ventionen är utrymmet större. Frihetsberövande av ett barn innebär i vissa fall att andra intressen sätts före principen om barnets bästa. I huvudsak är detta fallet då frihetsberövandet utgörs av en reaktion på brottslighet. Hänsynen till samhällsskyddet och till att samhället med kraft reagerar mot grov brottslighet gör sig här gällande med sådan styrka att fängelse inte kan undvikas. Detta kommer även till uttryck i gällande praxis vad avser påföljsbestämningen för ungdomar . I frihetsberövas ett fåtal barn genom att sättas i fängelse. De fall som gäller långa frihetsberövanden är ofta en reaktion på grov våldsbrottslighet. Antalet ungdomar dömda till långa fängelsestraff visar, som har redovisats i det föregående, en tendens att öka. Vi ser med oro på den pågående utvecklingen mot allt fler och längre fängelsestraff, även om den i och för sig kan förklaras med fler fall av grov brottslighet och brister i det nuvarande påföljdssystemet. Enligt vår uppfattning måste det ske en minskning av antalet ungdomar som döms till fängelse. Fängelse bör också så långt det är möjligt undvikas som påföljd för ungdomar . Detta innebär emellertid inte att vi är av den uppfattningen att frihetsbe- rövande av ungdomar kan undvikas i alla situationer. Det är mot bakgrund av detta enligt vår mening tillfredsställande att det nu finns ett förslag som har som uttalad målsättning att drastiskt minska förvaring av barn i fängelse till förmån för frihetsberövande inom systemet med särskilda ungdomshem. Genom det nya förslaget om en tidsbestämd påföljd i särskilt ungdomshem får en ordning som också bättre stämmer överens med bestämmelserna i artikel 40.3 i om särskilda institutioner och förfaranden för barn som begått brott. Enligt vår mening bör således tankarna och förslagen som finns i departementspromemorian Påföljder för unga lagöverträdare genomföras. Skulle så inte ske finns det anledning att med stor oro se på den ökade användningen av fängelse som påföljd för ungdomar . Som vi har redogjort för i det föregående kan det även utanför det straffrättsliga området bli aktuellt att frihetsberöva en person . Ett sådant frihetsberövande kan, enligt vår mening vara förenligt med barnets bästa endast i de fall det ingår som en nödvändig förutsättning för att vårda ett barn. Ett frihetsberövande måste emellertid föregås av en noggrann prövning och endast ske under förutsättning att försöken till att ge frivillig vård har uttömts eller Barn i behov av särskilt skydd bedömts som utsiktslösa. Ett frihetsberövande kan i vissa fall vara nödvändigt för att någon vård av den unge överhuvud taget skall komma till stånd. har, som redovisats i det föregående, pekat på vilka konsekvenser det kan få att ha en strikt åtskillnad mellan ungdomar som frihetsberövats och vuxna. Som utgångspunkt för sina överväganden har utredningen haft det nuvarande påföljdssystemet och det antal ungdomar som döms till fängelse. Om det föreslagna nya påföljdssystemet för unga lagöverträdare införs kommer antalet unga i fängelse att minska drastiskt. Detta innebär att endast några enstaka ungdomar med mycket långa fängelsestraff kommer att placeras på kriminalvårdsanstalt. Placering av unga med så långa fängelsestraff sker på särskild avdelning inom Norrköpingsanstalten. Enligt vår mening bör reglerna för placering av unga på anstalt utformas i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 37 (c) i Barn- konventionen, dvs. att varje frihetsberövat barn skall hållas åtskilt från vuxna, om det inte anses vara till barnets bästa att inte göra detta. Detta synes också vara de riktlinjer som gäller för när den placerar ungdomar . I varje enskilt fall där placering sker tillsammans med vuxna bör beslutet kunna motiveras. Som visat kan det finnas situationer där det är till den unges bästa att placeras tillsam- mans med vuxna. Detta kan t.ex. vara fallet när den unge annars skulle bli helt isolerad från andra intagna. En situation med endast några få unga som är intagna i kriminalvårdsanstalt kan oftare komma att inträffa i det nya påföljdssystem som övervägs. I detta sammanhang finns det enligt vår mening skäl att peka på de förhållanden som gäller för de ungdomar som tvångsvårdas tillsammans med vuxna. Det kan ifrågasättas om den nu gällande ordningen är förenlig med bestämmelser. Det vore därför lämpligt att den parlamentariska kommitté som utreder vissa frågor om psykiatrisk tvångsvård även behandlar frågan om placering av ungdomar . När det gäller frihetsberövade barn finns som angetts i det föregående inte någon särskild ordning som gäller den unges rätt att hålla kontakt med sin familj genom brevväxling och besök. Avsak- naden av en sådan ordning kritiserades också i den remissbehandling som föregick ratificeringen av . Denna avsaknad har så vitt vi kan bedöma dock inte inneburit några negativa konsekvenser för de unga. Vi anser därför att det nu inte finns skäl att Barn i behov av särskilt skydd överväga en särskild reglering av de ungas rätt att hålla kontakt med sin familj genom brevväxling och besök. I samband med den senaste ändringen i LUL om rätten till offentlig försvarare för unga lagöverträdare angavs att det med utgångspunkt i bestämmelser finns en tillfreds- ställande reglering av frågan om offentlig försvarare för den som är . Som reglerna nu är utformade finns det emellertid enligt vår mening en skillnad mellan vad som gäller för den som är tilltalad i förhållande till den som är misstänkt. Vi anser att det inte är förenligt med konventionens bestämmelser att det finns en skillnad i förutsätt- ningarna för att ha rätt till offentlig försvarare beroende på var i den rättsliga processen den unge befinner sig. En ändring i reglerna om offentlig försvarare bör således övervägas i syfte att undanröja denna skillnad. Vad som i utredningen framkommit om att handläggningstiderna hos polis och åklagare är längre än vad som föreskrivs i LUL inger oro. Det är enligt vår mening av största vikt att föreskrifterna om skyndsam handläggning efterlevs så att den unge snabbt märker av att samhället reagerar på brottet. Om de långa handläggningstiderna är en följd av ekonomiska nedskärningar hos polis och åklagare understryker det ytterligare behovet av att det inom budgetarbetets ram görs beskrivningar av vilka konsekvenser olika nedskärningar får för barn. 14.6 Skydd mot narkotika och alkohol Konventionsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder, innefattande lagstiftningsåtgärder, administrativa och sociala åtgärder samt åtgärder i upplysningssyfte, för att skydda barn från olaglig användning av narkotika och psykotropa ämnen såsom dessa definieras i tillämpliga internationella fördrag och för att förhindra att barn utnyttjas i den olagliga framställningen av och handeln med sådana ämnen. Barn i behov av särskilt skydd Staten är, enligt artikel 33, skyldig att vidta alla lämpliga åtgärder för att skydda barn från narkotika. Med narkotika avses de substanser som är definierade i "tillämpliga internationella fördrag". De internationella fördrag som syftas på i detta sammanhang är tre som anger ramen för narkotikalagstiftningen i de länder som har anslutit sig till konventionerna. De tre konventionerna är allmänna narkotikakonvention (The Single Convention on Narcotic Drugs, 1961 och tilläggsprotokoll till denna), konvention om psykotropa ämnen (Convention on Psychotropic Substances,) och konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (United Nations Convention against illicit Trafficking in Narcotic Drugs and Psychotropic Substances). Ett land som har anslutit sig till den allmänna narkotikakonven- tionen förbinder sig att straffbelägga produktion och försäljning av narkotika för icke-medicinskt bruk och att kontrollera all legal tillverkning, handel och distribution. I denna konvention regleras de "klassiska" narkotiska preparaten, till exempel opium, cannabis och koka. Psykotropkonventionen kompletterar den allmänna konven- tionen så att också de psykotropa ämnena, det vill säga hallucino- gener, centralstimulantia, sömnmedel och lugnande medel omfattas. Länder som har ratificerat narkotikabrottskonventionen förbinder sig att straffbelägga såväl illegal produktion, försäljning och innehav av narkotika som förfaranden som innebär att vinsterna från den illegala marknaden döljs eller omsätts. Det är bara narkotika och psykotropa ämnen som uttryckligen regleras i internationella konventioner. Även i nämns endast dessa droger. Under utarbetandet av diskuterades emellertid om artikeln även skulle omfatta skydd mot andra droger, framförallt alkohol. Men arbetsgruppen ansåg att det skulle föra för långt att uttryckligen nämna alkohol, eftersom man då också borde ta upp droger som till exempel tobak och lösningsmedel. Dessutom ansågs att ungdomar som missbrukade alkohol eller andra droger ändå skulle omfattas av genom det skydd de ges i artikel 39 som ger barnet rätt till fysisk och psykisk rehabilitering.74 har i sin tolkning sett till artikelns avsikt, dvs artikeln har tolkats i ljuset av barnets bästa (artikel 3), barnets rätt till utveckling (artikel 6) och barnets rätt till hälsa (artikel 24). 74 , 1995. Barn i behov av särskilt skydd bakgrunden har även alkoholmissbruk bland ungdomar tagits upp, bland annat i kommenterande slutsatser till och rapporter. I riktlinjerna för de periodiska rapporterna begär kommittén också in information om lagstiftnings- och andra åtgärder som staterna har vidtagit för att skydda barn mot alkohol, tobak och andra substanser som kan vara skadliga för hälsan. Länderna ombeds också att presentera utvärderingar av i vilken mån de vidtagna åtgärderna är effektiva i att skydda barnet. Artikel 33 skall också kopplas till artikel 17 om massmedia. Staten skall se till att barn och ungdomar får relevant information om droger, information som syftar till att stärka barnets fysiska och psykiska hälsa. 14.6.2Svensk narkotika- och alkoholpolitik – en översikt Målet för den svenska narkotikapolitiken är ett narkotikafritt samhälle. Därmed skiljer sig från de flesta andra europeiska länder vars narkotikapolitik i stället har målet "att begränsa narko- tikans skadeverkningar". Ett narkotikafritt samhälle är ett högt ställt mål, en vision som ger uttryck för samhällets hållning till narkotika; att vi inte accepterar att narkotika integreras i samhället och att vi strävar efter ett samhälle där narkotikamissbruk förblir ett socialt oaccepterat beteende. Svensk narkotikapolitik består av tre delar: Förebyggande insatser, kontrollpolitik och behandling till narkotikamissbrukare. Dessa delar förutsätter varandra och är alla viktiga i arbetet med att förhindra spridning av narkotika.