sou · GLB3116d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Denne får därvid inte fatta beslut av ingripande betydelse för barnets framtid, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det. Barnets vårdnadshavare har ett ansvar för att barnets behov av umgänge med den förälder som inte är vårdnadshavare eller med någon som står barnet särskilt nära så långt möjligt blir tillgodosett. Vårdnadshavaren skall, om inte särskilda skäl talar mot det, lämna sådana uppgifter som främjar umgänget. Motsätter sig barnets vårdnadshavare det umgänge som begärs, beslutar rätten efter vad som är bäst för barnet. Vid bedömning av frågor om umgänge skall rätten ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Rätten skall vidare beakta risken för att barnet i samband med utövande av umgänge utsätts för övergrepp, olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa (15 §). Genom ändringar i 6 kap som trädde 1993 kom den tidigare tämligen ensidiga föräldrarätten till umgänge att ersättas av bestämmelser som i stället betonar att det är barnet som har rätt till umgänge med sina föräldrar. I förarbetena till den ovan nämnda bestämmelsen att rätten vid bedömandet av umgängesrättsfrågan skall beakta risken för att barnet i samband med umgänge utsätts för övergrepp, olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa gjordes följande uttalande om umgängesrätt i allmänhet.11 Bestämmelserna i 6 kap. om vårdnad och um- gänge sätter barnet i centrum. De avgöranden som fattas skall bygga på barnets bästa. Det råder stor enighet inom beteendevetenskapen om att det för ett barns utveckling är viktigt att barnet har nära och goda relationer till båda föräldrarna även om dessa är i konflikt med varandra. Under de olika faserna i barnets utveckling kan föräldrarna stå barnet olika nära och fylla skilda behov. En bristfällig kontakt med en av föräldrarna kan försämra barnets utveckling i olika avseenden. 1992/93:139 s. 25 Av förarbetena framgår vidare att även bestämmelsen i 7 § som har till syfte att skydda barnen från att fara illa utgår från barnets bästa. Vid bedömningen av om det finns risk att barnet far illa vid umgänget med den andre föräldern, skall rätten inte utgå från att en förälder i princip har rätt till umgänge med mindre det kan slås fast att föräldern är olämplig att ha umgänge. Det är barnets och inte föräldrarnas bästa som skall vara avgörande. Finns det risk för att ett barn olovligen förs bort bör umgängesbeslut utformas med hänsyn till denna risk, för att barnets bästa skall kunna tillgodoses. Rätten kan därvid förordna om att umgänge endast får utövas i eller bara i närvaro av en socialtjänsteman eller annan person. Det kan även förekomma att risken för att barnets förs utomlands är så påtaglig att rätten över huvud taget inte bör förordna om umgänge. Verkställighet av domar och beslut om vårdnad och umgänge Även i de bestämmelser i (21 kap.) som handlar om verkställighet av domar och beslut om vårdnad och umgänge återfinns begreppet barnets bästa. Utgångspunkten för bestämmelserna är att en dom eller ett beslut om vårdnad eller umgänge skall följas och att parterna skall rätta sig efter det. En vårdnadshavare eller den som av domstol har fått umgängesrätt kan emellertid behöva myndighets medverkan för att få barnet överlämnat. Den ledande tanken i 21 kap. är att barnet så långt möjligt skall skonas från åtgärder som är skadliga för dess psykiska och fysiska hälsa. Överlämnande av barn skall i första hand ske med parternas frivilliga medverkan och under ledning av en tjänsteman inom (2 §). När överflyttning inte kan ske frivilligt får som regel vitesföreläggande och hämtning tillgripas (3 §). Länsrätten skall därvid i första hand förelägga och vid behov utdöma vite. I vissa fall kan det dock från början bedömas som utsiktslöst att pröva andra åtgärder än hämtning. Hämtning bör dock så långt som möjligt undvikas. Hämtning skall ske genom polismyndigheten och under betryggande former. Av hänsyn till barnets bästa följer, att hinder mot verkställighet av en vårdnads- eller umgängesdom kan föreligga oavsett innehållet i allmän domstols eller annan myndighets tidigare avgörande (5 och 6 §§). Utgångspunkten är att dom eller beslut skall följas. Även när domstols avgörande inte föreligger utan vårdnadshavaren grundar sin ansökan direkt på sin rätt enligt lag att bestämma barnets vistelseort, är utgångspunkten att verkställighet skall beviljas (7 §). Enligt 5 § får verkställighet inte ske mot barnets vilja om barnet har fyllt med mindre länsrätten finner det nödvändigt med hänsyn till barnet bästa. Det är angeläget att största omsorg och försiktighet iakttas när det gäller att klarlägga barnets vilja. Även om barnet är , kan dess vilja ha betydelse för bedömning av risken att verkställigheten skadar barnet. När länsrätten finner det uppenbart att ändrade förhållanden har inträtt sedan domstolsbeslut meddelades och det med hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan om vårdnad eller umgänge prövas på nytt, kan den enligt 6 § första stycket vägra verkställighet. Länsrätten kan enligt 6 § andra stycket vägra verkställighet om denna inte kan ske utan risk, som inte är ringa, för att barnets kropps- liga eller själsliga hälsa skadas. Det är i dessa fall inte nödvändigt att en ändring av vårdnaden är påkallad. Barnets ålder, utvecklingsgrad, känslobindningar och förhållandena i övrigt kan vara sådana att överflyttning skadar barnet. Det skall dock inte vara fråga om endast övergående störning eller annan tillfällig olägenhet för barnet. Även om det inte föreligger någon dom eller något beslut i vårdnads- eller umgängesfrågan, kan barnets vårdnadshavare vända sig till länsrätten, när barnet vistas hos någon annan, för att få barnet överflyttat till sig. Länsrätten kan då vägra att vidta åtgärden, om det av hänsyn till barnets bästa är påkallat att frågan om vårdnaden prövas av allmän domstol. I dessa fall gäller bl.a. vad som sägs i 5 och 6 §§, dvs. att barnets åsikt skall beaktas och att verkställighet kan vägras med hänsyn till risk för barnets hälsa. Hänsynen till barnets hälsa har förmodligen sin största betydelse vid avgöranden enligt 7 §, då det t.ex. kan vara fråga om att vårdnadshavaren efter lång tids vistelse önskar ta tillbaka barn som är placerat i familjehem. Det finns även i 9 § en bestämmelse som ger uttryck för principen om barnets bästa. Där föreskrivs att hämtning eller annan åtgärd som rör barn skall utföras på ett sådant sätt som är så skonsamt som möjligt för barnet. Vid hämtning skall någon som kan vara till stöd för barnet närvara. Om möjligt skall också barnläkare, barnpsykiater eller barnpsykolog medverka. Om barnet på grund av sjukdom inte bör flyttas eller om det möter något annat hinder, skall hämtningen uppskjutas. har i sitt betänkande Vårdnad, boende och umgänge (SOU 1995:79) föreslagit ändringar i som betonar att domstolen skall besluta efter vad som är bäst för barnet. För att ytterligare betona principen om barnets bästa har Vård- nadstvistutredningen föreslagit en ny inledande bestämmelse i 6 kap. som anger att barnets bästa skall vara avgörande vid domstolens tillämpning av bestämmelserna i kapitlet. Till denna bestämmelse föreslås att bestämmelserna i 6 a § förs om att domstolen i en vårdnadstvist skall fästa särskilt avseende vid barnets behov av en nära kontakt med båda föräldrarna. Vidare föreslås föras dit bestämmelserna i 15 § om att domstolen vid beslut om umgänge skall beakta risken för att barnet i samband med utövande av umgänge utsätts för övergrepp, olovligen bortförs eller kvarhålls eller annars far illa. har också i denna del föreslagit att även bestämmelserna i 10 d §, om att rätten vid bedömning av frågor om vårdnad skall ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad, skall föras till den nya inledande bestämmelsen i 6 kap. När det gäller frågan om gemensam vårdnad har Vårdnads- tvistutredningen föreslagit att det skall införas en ny bestämmelse enligt vilken rätten i varje enskilt fall skall besluta efter vad som är bäst för barnet. Rätten kan enligt den föreslagna bestämmelsen, mot förälders önskemål, vägra att upplösa gemensam vårdnad eller för- ordna om sådan vårdnad. Ett annat förslag som lämnat är att införa en möjlighet att reglera vårdnad genom avtal mellan för- äldrarna som godkänns av en av socialnämnden utsedd tjänsteman. Vid prövningen av om avtalet kan godkännas skall enligt utredningen barnets bästa och dess önskemål beaktas. förslag har remissbehandlats och bereds inom . I 1 § socialtjänstlagen införs en bestämmelse som föreskriver att när åtgärder rör barn skall särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver. Bestämmelsen fick den utformning som Lagrådet förordat efter förebild från en liknande bestämmelse i utlänningslagen. anförde i sitt yttrande att det i lagstiftningsärendet om ändring i utlänningslagen hade framhållits bl.a. att det vid utarbetande valts en bred och något vagare formulering och att, eftersom principen om barnets bästa enligt konventionen skulle appliceras på alla områden, denna princip blev endast ett av flera relevanta och nödvändiga intressen att ta hänsyn till. Mot bakgrund av detta framstod det för Lagrådet som följdriktigt att också i socialtjänstlagen använda ett uttryckssätt som svarar mot denna tolkning.12 I förarbetena till den nya bestämmelsen framhåller regeringen att varje beslut som rör ett barn måste grunda sig på en bedömning om vad som är bäst för just det barnet. Olika förslag till lösningar behöver analyseras och vägas mot varandra i en beslutssituation. Barnets bästa är enligt regeringen inte alltid avgörande för vilket beslut som fattas, men skall alltid beaktas, utredas och redovisas. I 12 § finns en bestämmelse om att socialnämnden i nära samarbete med hemmen skall sörja för att barn och ungdomar. som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om hänsynen till den unges bästa motiverar det, vård och uppfostran utanför det egna hemmet. Över huvud taget uttrycker bestämmelserna i 12-18 §§ en tillämpning av principen om barnets bästa och att samhället har ett särskilt ansvar för barn och ungdomar. I 27 § finns bestämmelser om att socialnämnden får, när ett barns bästa kräver det förbjuda eller begränsa möjligheterna för en person som har sitt hem inom kommunen att i hemmet ta emot andras minderåriga barn. Överträdelse av förbudet är straffbelagt enligt 75 §. I avsnitt 14.2 återkommer vi till socialtjänstlagen och dess funktion som samhällets skyddsnät för barn. Enligt 1 § namnlagen gäller som huvudregel att barnet skall få för- äldrarnas efternamn om dessa har gemensamt efternamn vid barnets födelse. Enligt 30 § bestämmer vårdnadshavaren vilket förnamn barnet skall ha. Byte av efternamn för ett barn som är sker efter anmälan av vårdnadshavaren. Har barnet fyllt måste som regel barnet enligt 48 § samtycka till namnändringen för att den skall kunna komma till stånd. 1996/97:124 s. 259 f. Enligt vad som närmare föreskrivs i 45-47 §§ krävs i vissa fall rättens prövning av om ett namnbyte är förenligt med barnets bästa. Vid bedömningen av om namnbytet är förenligt med barnets bästa skall rätten, även när barnets samtycke inte behövs, enligt 48 § ta hänsyn till barnets vilja med beaktande av barnets ålder och mognad. Den i det föregående nämnda ändringen i utlänningslagen som innebar att en portalbestämmelse infördes, trädde ikraft . Enligt den nya lydelsen av 1 kap. 1 § skall i fall som rör ett barn särskilt beaktas vad hänsynen till barnets hälsa och utveckling samt barnets bästa i övrigt kräver. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag.13 Lagrådet var tveksamt till den praktiska betydelsen av en så allmänt hållen regel som den i 1 kap. 1 §. Lagrådet ansåg det emellertid inte opåkallat att i utlänningslagen i en s.k. portalparagraf erinra om att tillämpningen av lagen skall ske under särskilt beaktande av grundprincipen i artikel 3 i . Det ligger dock i sakens natur enligt Lagrådet att en lagregel med den föreslagna utformningen ger ringa vägledning för myndigheterna vid de svåra intresseavvägningar som inte sällan inryms i utlänningsärenden som rör barn. Frågan i vad mån bestämmelsen kommer att få påtaglig reell betydelse för tillämpningen torde, enligt Lagrådet, för yttrandet inte kunna ges något bestämt svar. I förarbetena anges att den väl etablerade principen i svensk rätt om barnets bästa, som också är central i , bör komma till klart uttryck i utlänningslagen. Detta bör ske genom införande av en portalparagraf. Alla ärendetyper bör omfattas av föreskrifter. En sådan ordning föreslog även vi i vårt delbetänkande. I förarbetena anges även att införandet av en portalbestämmelse om barnets bästa får, utan att den generellt tar över samhällsintresset att reglera invandringen, ändå en stark och meningsfull innebörd. Den grundläggande avvägningen mellan olika intressen sker dock i lag- stiftningsarbetet genom beslut. En avvägning måste emellertid, på denna grund, i sista hand göras i varje enskilt ärende. 6.3.4Praxis i mål enligt 1996/97:25 s. 284 Vi har inte på egen hand gjort någon genomgång av de avgöranden som varit praxisbildande. Den genomgång som följer är därför hämtad ur litteraturen inom familjerättsområdet.14 Avgöranden om vårdnad har utgått från hänsynen till barnets bästa. Innebörden av begreppet barnets bästa har dock växlat . har särskilt den omständigheten att den förälder som kan antas bäst främja ett nära och gott umgänge med den andre föräldern haft stor betydelse vid avgöranden som rör vårdnad. infördes i 6 kap. 6 a § också en bestämmelse med detta innehåll (se avsnitt 6.3.2). Det är inte lätt att i rättspraxis se helt entydiga riktlinjer för bedömningen av vårdnadstvister. En komplicerande faktor är att hänsynen till barnets bästa dels skall utgå från förhållandena som föreligger för avgörandet, dels även innehålla en prognos för framtiden. Möjligheten att åstadkomma avgöranden som är prejudiserande för lämplighetsbedömningen är också begränsade eftersom omständigheterna varierar från fall till fall.15 I många fall är båda föräldrarna lämpliga som vårdnadshavare, vilket komplicerar för domstolen att i det enskilda fallet avgöra vad som är bäst för barnet. I praxis kan urskiljas att domstolarna anser att modern oftare är mer lämplig att ha vårdnaden om små barn även om det inte finns något lagstöd för detta. har i rättsfallet NJA 1989 s. 335 också uttalat att bestämmelserna i för- äldrabalken innebär att ingen av föräldrarna på grund av sitt kön är mera lämpad som vårdnadshavare än den andre. Enligt HD kan behovet av kontakt med föräldrarna självfallet variera . Det förhållandet att modern oftare får vårdnaden om små barn har i stället sin grund i att modern, i allmänhet, i mycket större utsträckning än fadern har svarat för den faktiska vårdnaden . Praxis går emellertid inte så långt att fadern till- 14Uppgifterna om gällande praxis beträffande vårdnad är hämtade från bok föräldrar (1995) och ur Svensk familjerättspraxis av och . 15Saldéen, Å. erkänns vårdnaden om barnet endast i de fall som det finns synnerli- gen graverande anmärkningar riktade mot modern.16 I förarbetena till ändringar i anfördes att domstolen till vårdnadshavare bör förordna den av föräldrarna som kan antas bäst främja ett nära och gott umgänge mellan barnet och den andre föräldern, om inte andra omständigheter talar för en annan lösning.17 I flera av HD:s avgöranden har betydelsen av att främja en god kontakt med den andre föräldern visat sig vara av avgörande betydelse för utgången i målet. I NJA 1989 s 335 fick fadern vård- naden om en 7-årig flicka, till allt väsentligt beroende på att det fanns anledning att befara att modern – liksom förut – i fortsättningen kunde komma att hindra fadern från att utöva sin umgängesrätt. Det kunde däremot antas att fadern, om vårdnaden anförtroddes honom, skulle komma att verka för att flickan fick ett omfattande umgänge med modern och därmed också goda kontakter med en halvsyster som modern hade vårdnaden om. Enligt HD borde särskild betydelse tillmätas ett fungerande umgänge. Även i tidigare avgöranden hade den ena förälderns ovilja mot att barnet träffade den andra föräldern varit av avgörande betydelse för att bestämma vilken av föräldrarna som skulle anförtros vårdnaden. Således fick fadern i hovrättsavgörandet RH 1981:80 vårdnaden om en 9-årig dotter på grund av moderns ovilja mot att medverka till kontakt mellan dottern och fadern. I ett annat hovrättsavgörande, RH 1987:69, tillerkändes fadern i hovrätten likaså vårdnaden om två barn, , sedan modern efter att i tingsrätten ha tillerkänts vårdnaden om barnen ansågs ha påverkat dem att inte vilja träffa fadern och därmed ha försvårat umgänge. I flera avgöranden har intresset av att anförtro vårdnaden åt den förälder som bäst anses främja kontakten med den andre föräldern fått vika för det förhållandet att barnet bör får stanna kvar i sin invanda miljö. Ett av de mest uppmärksammade av dessa avgöranden är NJA 1992 s.93 (Tarek-fallet) i vilket fadern, som var svensk och tunisisk medborgare, efter det att hustrun sökt äktenskapsskillnad hade fört makarnas 3-årige son till farföräldrarna i och därmed gjort sig skyldig till egenmäktighet med barn. Sonen hade vid tiden för HD:s dom hållits kvar i . 16Beckman och s. 1981/82:168 s. 66 valt att stanna i . Tingsrätten och hovrätten gav vårdnaden åt modern. HD fann också att fadern genom sitt beteende hade visat allvarlig brist på föräldraansvar. En förflyttning av sonen till framstod emellertid enligt HD som vansklig med hänsyn till de betydande anpassningssvårigheter som kunde förutses. Sonen motsatte sig att flytta till . En dom enligt vilken vårdnaden om sonen tillades modern skulle inte bli verkställbar i . Trots att modern ansågs utan tvivel vara bäst lämpad att ta hand om sonen fann HD det i det aktuella läget vara bäst för sonen att vårdnaden om honom tillerkändes fadern. Denne vägrades däremot rätt till umgänge med en annan son, som modern hade vårdnaden om, med hänsyn till risken för att även denne son skulle föras till . I NJA 1992 s. 666 fick den nya regeln i 6 a § betydelse. Där konstaterades att modern inte bara hade underlåtit att medverka till att fadern fick utöva den umgängesrätt med dottern som tilldömts honom, utan också måste sägas ha aktivt motarbetat och förhindrat umgänge. Med hänsyn till detta och då fadern inte var olämplig som vårdnadshavare borde vårdnaden anförtros fadern. Emellertid hade dottern under hela sitt nioåriga liv bott hos modern och det ansågs innebära för stor omvälvning med ovissa följder för dottern att flytta över vårdnaden.18 I hovrättsavgörandet RH 1991:54 hade fadern visat sig vara olämplig som vårdnadshavare. Modern ansågs personligen lämplig som vårdnadshavare men mot henne anfördes att hon bodde till- sammans med en svårt kriminellt belastad man med alkoholproblem. Vidare var utrett att barnen kände rädsla för spritpåverkade personer. Tingsrätten anförtrodde vårdnaden åt särskild förordnad vårdnadsha- vare. I hovrätten gav utredningen vid handen att moderns sambo inte hade missbrukat alkohol i hemmet och att han överhuvud var på god väg att anpassas till ordnade sociala förhållanden. Hovrätten fann att det i hemmet inte rådde missförhål- landen av sådant allvarligt slag som skulle kunna äventyra barnets hälsa eller utveckling på ett bestående sätt och motivera ett ingripande enligt LVU. Förutsättningar enligt 6 kap. 7 § för att överlåta vårdnadsansvaret på annan än föräldern kunde därmed inte anses uppfyllda. 18 Liknande bedömning gjordes av hovrätten beträffande en knappt fyraårig pojke i RH 1994:5. Se även NJA 1986 s. 388 Utgångspunkten för avgöranden om umgängesrätt är att barnet endast i sällsynta undantagsfall helt bör avskäras från umgänge med fadern eller modern. Det är här främst fråga om situationer där umgängesrätt kan vara skadlig för barnets psykiska hälsa. Frågan blir främst aktuell i sådana fall då barnet motsätter sig umgänget. I hovrättsavgörandet SvJT 1975 rf s. 44 tillerkändes fadern umgängesrätt beträffande en elvaårig son, trots att utredningen gav vid handen att sonen hyste rädsla för fadern och motsatte sig att träffa denne. I NJA 1979 C 13 begränsades faderns rätt till umgänge med två barn, , med hänsyn till att kontakt mellan fadern och barnen tidigare knappast hade förekommit. Begränsad um- gängesrätt (ett veckoslut ) tillerkändes fadern för att skapa förutsättningar för en mera varaktig kontakt . I NJA 1978 s. 181 vägrades dock fadern umgängesrätt, då kontakt med mellan honom och barnet (en flicka på ) saknades sedan barnet var och risk ansågs föreligga för att samvaro med fadern kunde bli en störande och oroande upplevelse. Vissa risker befarades därmed föreligga för barnets psykiska hälsa. Umgänget borde uppskjutas tills barnet kunde ta självständig ställning. Däremot ansågs ingen risk för barnets psykiska hälsa föreligga i NJA 1981 s. 753 där fadern tillerkändes rätt till umgänge med 12-årig dotter, fastän hon motsatte sig det. I NJA 1981 s. 1225 uppkom frågan i förhållandet mellan moder och 10-årig son. Omfattande utredning fanns i målet om de sociala och psykologiska förutsätt- ningarna för vårdnad och umgängesrätt. Vårdnaden anförtroddes fadern. I fråga om umgängesrätt för modern fann HD uppenbart att sonen hade en helt avvisande inställning till sin moder och att något umgänge med henne inte kunde komma till stånd utan tvång. HD fann det vidare av utredningen framgå klart att ett umgänge med modern skulle kunna allvarligt skada sonens psykiska hälsa. Hennes yrkande om umgängesrätt lämnades därför utan bifall. I ett fall då en frånskild fader hade umgängesrätt med 5-årig dotter och misstänktes för sexuella övergrepp förordnades, i mål där det yrkats att umgängesrätten skulle upphöra, att det tidigare domfästa umgänget skulle upphöra till dess det fanns ett lagakraftvunnet avgörande i det pågående umgängesmålet (RH 1990:74). I vissa fall kan som angetts i det föregående risken för att ett barn far illa vid umgänget genom att föras ur landet vara så påtaglig att umgänge inte bör förordnas. Så var fallet i det tidigare refererade rättsfallet NJA 1992 s. 93 (Tarek-fallet). I NJA 1981 s. 916 ansågs det inte föreligga skäl att som villkor för en jugoslavisk faders umgängesrätt med sin 8-åriga dotter föreskriva att umgängesrätt skulle utövas endast i . Enligt HD talade flera skäl för att man i allmänhet borde undvika att förena umgängesrätt med särskilda inskränkande villkor som rör annat än tiden för umgänget. Man borde enligt HD inte utan tungt vägande skäl vägra den umgängesberättigade att utöva umgängesrätten i sitt hemland. I NJA 1995 s.727 prövades frågan om hur stor risken för bort- förandet skall vara för att den skall inverka på bedömningen av frågan om umgängesrätt. Frågan gällde umgängesrätt med en 2-årig pojke vars föräldrar varit sambor och av vilka mannen var syrisk medborgare som kommit till från . Modern hade vårdnaden om sonen och motsatte sig umgängesrätt för fadern. Tingsrätten fann moderns farhågor om att sonen av fadern skulle föras till en plats varifrån han inte kunde hämtas utan faderns medverkan inte helt ogrundade. Risken var emellertid inte så påtaglig att det fanns skäl att helt ogilla faderns yrkande om umgänge. Detta begränsades dock till varannan lördag i närvaro av manlig kontaktperson som skulle utses av socialnämnden. Hovrätten ansåg det inte föreligga sådan risk för att sonen skulle föras bort olovligen att hinder förelåg för sedvanlig umgänges- rätt. Hovrätten tillerkände fadern s.k. sedvanlig umgängesrätt. HD kom till samma slutsats som hovrätten i fråga om risken för bortförandet men ansåg det bäst för sonen att faderns umgänge med honom till en början skedde så som tingsrätten hade bestämt. Beroende på hur relationerna utvecklade sig fick umgänget sedemera utökas och äga rum utan kontaktperson. Det finns en omfattande praxis vad gäller frågor om verkställighet av domar och beslut i mål om främst umgänge.