sou · GLB391d4 · 1998-01-01 00:00:00 — Det gäller att med utgångspunkt från biologiska data bevaka trender, att upptäcka trendbrott och orsakerna till dem, att analysera åtgärdsbehov och att sätta in erforderliga åtgärder. Åtgärderna kan ha målet att såväl bevara (skydda) som att reglera (nyttja). När det gäller det jaktbara viltet är förvaltningen inriktad på en effektiv och uthållig hushållning med naturresursen. Jakten är i juridisk mening en pågående markanvändning. – Vårt vilt skall hållas i art- och individrika bestånd Ett viktigt mål för viltförvaltningen är att slå vakt om alla de arter och raser av vilt som tillhör landets viltbestånd (jfr 4 § jaktlagen). Det kan betyda att hela eller delar av ett viltbestånd kan behöva fredas eller regleras genom jakt. Viltbeståndens individantal skall också optimeras med målet att ge maximal avkastning. – Etablering av främmande arter och raser av vilt skall förhindras Ett viktigt mål för viltförvaltningen är att skydda de inhemska naturligt förekommande viltbestånden mot exempelvis genetisk förorening, konkur- rens och viltsjukdomar från främmande viltarter. Målet uppnås exempelvis genom rigorösa regler för hållande av vilt i fångenskap (vilthägn) samt för in- och utförsel av vilt. Här har ett omfattande samarbete med olika myndigheter och organisationer; nationellt och internationellt. –Främmande, skadegörande viltarter som etablerats i vårt land skall förhindras att expandera Några främmande viltarter är redan etablerade i vårt land, exempelvis mink. Målet för förvaltningen av dessa arter är att, i den mån det är möjligt, i vart fall inte öka deras möjligheter att expandera. Djurskyddsin- tresset måste dock även här tillgodoses i möjligaste mån. Ett annat mål är att begränsa arternas eventuella negativa inverkan på våra inhemska, naturligt förekommande viltarter. –Förvaltningen skall ske med hänsyn till olika samhällsintressen, vilket innebär att hänsyn bland annat måste tas till både de skador som viltet orsakar och till de värden i form av kött och rekreation som viltet producerar Det kan ligga nära till hands att tycka att viltförvaltningen borde kunna sektoriseras, exempelvis genom att knytas till de myndigheter som ansvarar för jord- eller skogsbruk. Att det inte varit möjligt beror på att viltför- valtningen berör alla samhällssektorer; det finns alltså ingen sektorsmyndighet som ensam kan svara för alla de intressen som viltförvaltningen berör. starka ställning i viltför- valtningen beror på att verket i möjligaste mån på ett objektivt och kom- petent sätt söker balansera samtliga sektorers intressen i viltet. Viltet representerar på olika sätt betydande värden; materiella och immateriella. Men viltet orsakar också kostnader för den enskilde och för 396 Administrationen av jakten Det kan handla om allt från byggnader som skadas av fredade hackspettar till trafikolyckor som orsakas av älg. Det är ofta en mycket svår uppgift för att balansera sådana motstående intressen. De kan stå mellan bevarande och nyttjande. Mellan rekreation och skador. har blivit alltmer betydelsefull på grund av att avkast- ningen av det jaktbara viltet ökat kraftigt i förhållande till annan avkastning av marken. Viltet har blivit en allt viktigare inkomstkälla för många markägare. Ekonomiska värden har därmed allt oftare kommit att ställas mot immateriella, särskilt sådana som är knutna till allemansrätten. Framgången i bevarandearbetet bestäms i hög grad av hur viltskadefrågorna hanteras. En allmän och sedan långt tillbaka utbredd uppfattning är att skador som orsakas av fredat vilt skall ersättas av det allmänna. har emellertid fastställt grundprincipen att viltskador i första hand skall regleras genom jakt och att ersättning inte skall utgå för arter som får jagas. De nya reglerna för bidrag och ersättning för viltskador (29 a § jaktförordningen) gäller därför numera endast skador orsakade av fredat vilt. Den del av viltförvaltningen som omfattar fredat vilt, främst björn, varg, lo, sälar, tranor och gäss, består därför i stor omfattning av arbete med att förebygga viltskador. viktigaste instrument i detta arbete är viltskadekungörelsen (SNFS 1996:4), anslaget Ersättningar för viltskador (12,för ) och möjligheterna att enligt jaktförordningen tillåta skyddsjakt. –Viltet är en värdefull förnyelsebar naturresurs som skall förvaltas efter kravet att det skall lämna största möjliga avkastning med hänsyn till andra intressen Flera vetenskapliga undersökningar om viltets betydelse som rekreations- källa har utförts , senast på uppdrag av Jakt och Viltvårdsberedningen . Resultaten redovisas i beredningens betänkande Vilt och Jakt (SOU 1983:21). Av resultaten framgår bland annat att av de tillfrågade var mycket eller ganska in- tresserade av att vistas i naturen. Flertalet ansåg att intresset i mycket hög grad eller ganska hög grad var beroende av att det fanns vilt i markerna. Nio av tio tillfrågade strövade regelbundet i skog och mark och följde program eller artiklar i massmedia om djur och natur. En tredjedel ägnade sig regelbundet åt djur- och naturstudier i fält. Mer än varannan ägnar sig åt viltvård i vid bemärkelse. För befolkningen i allmänhet är således förekomst av vilt i naturen av stor betydelse. Ett av viltförvaltningens mål är inte bara att säkerställa allmänhetens behov av rekreationstillfällen knutna till vilt, utan också att maximera det. Vetenskapliga undersökningar (; 1990) har visat att enbart jaktens samhällsekonomiska värde uppgår till , varav värdet av kött från älg och rådjur uppskattades till ca . Enbart rekreationsvärdet av jakten utgjorde av det totala sam- hällsekonomiska värdet, eller . Viltets värde som rekreationskälla är således större än värdet av det kött som viltet producerar. Det gäller särskilt om värdet av annan rekreation med anknytning till jakt medräknas. Målet med viltförvaltningen är således att både förvalta de värden som de producerande djuren står för (kapitalet), se till att de producerande djuren ger så hög avkastning som möjligt (räntan) och minimera de skador de kan ge upphov till. –Viltets livsmiljöer skall optimeras, vilket innebär att mänskliga verk- samheter i möjligaste mån skall ta hänsyn till viltets krav Ett av de viktigaste målen för viltförvaltningen är att se till att viltets livsmiljöer erbjuder optimala förutsättningar. Konsekvensen blir därför att viltförvaltningen har intressen i de allra flesta andra samhällsaktiviteter; det gäller allt från vattenanvändning, avfallsdeponering och vägdragningar till kemikalieanvändning, jord- och skogsbruk och orienteringssport. Knappast något annat förvaltningsområde kännetecknas av sådan bredd, vilket givetvis ställer höga krav på erfarenhet, kompetens, kontakter och samarbetsförmåga. Det finns alltså knappast någon miljöfaktor som inte har betydelse för viltet. –Förvaltningen av viltet skall i första hand styras av gränserna för viltets geografiska utbredning och i andra hand av administrativa gränser Många bestånd av olika viltarter som vi har i vårt land delar vi med andra länder. Det gäller exempelvis alla flyttfåglar, björn, varg, järv, lo, vikaresäl, gråsäl och knubbsäl. Förvaltningen av sådana viltarter kan därför inte ske bara med utgångspunkt från nationella intressen; förvaltningen måste samordnas mellan berörda länder. Det är en svår och ofta mycket komplicerad uppgift. Olika stater har olika traditioner, olika värderingar, olika lagstiftning, olika definitioner, etc. Förvaltningsstrategierna bestäms efter direkta förhandlingar med berörda förvaltningsmyndigheter i de olika staterna och genom förhandlingar i internationella organ, exempelvis HELCOM. Särskild betydelse har här också EU:s olika direktiv, där det visat sig finnas problem vid implementeringen i vår egen lagstiftning. –Viltets livsvillkor bestäms väsentligen av mänskliga aktiviteter, vilket innebär att mänskliga ingrepp även måste göras i viltbestånden för att öka eller minska antalet individer av vissa viltarter Alla mänskliga aktiviteter påverkar viltbestånden på något sätt. I den meningen utvecklas ingen viltart på ett fritt, naturligt (opåverkat) sätt. 398 Administrationen av jakten beståndet av en viltart utvecklas negativt, krävs därför ofta mänskliga åtgärder för att bevara den viltarten. Exempel på viltarter som varit eller är föremål för sådana insatser är havsörn, pilgrimsfalk, fjällräv och utter. På motsvarande sätt krävs också ofta mänskliga åtgärder för att bryta en utvecklingstrend som medför oacceptabla, oftast ekonomiska konsekvenser för den enskilde eller för samhället. I sådana fall måste bestånden regleras genom jakt. Exempel på detta är skyddsjakt på stora rovdjur. –Nyttjandet av viltet i alla dess former skall ske efter högt ställda krav på etik och djurvänlighet Viltet nyttjas på en rad olika sätt, främst genom jakt. Men också andra aktiviteter bygger på att viltet nyttjas, exempelvis ornitologi. Utöver andra mänskliga aktiviteter innebär nyttjandet att viltet utsätts för en direkt påverkan som kan vara negativ, både för det enskilda djuret och för beståndet. En särskilt viktig uppgift för viltförvaltningen är därför att skapa regler för nyttjandet av viltet som minimerar de negativa effekterna. När det gäller jakten är jaktlagstiftningen det viktigaste instrumentet för att åstadkomma en etiskt och från djurvänlighetssynpunkt invändningsfri jakt. De viktigaste författningarna är jaktkungörelsen och jägarexamens- kungörelsen (SNFS 1985:2), för vilka har ett direkt ansvar. Genom den senare författningen kan verket ställa krav på vilken praktisk och teoretisk kompetens jägarna skall ha, efter vilka etiska regler jakten skall bedrivas, etc. Utformningen av jägarexamen har därför mycket stor betydelse för hur jakten bedrivs, viltet vårdas, natur- och viltvård bedrivs, etc. men också för jägarnas attityder till viltet. arbete med jägarutbildningen har tjänat som förebild för den norska jägarexamen och för modernisering av den finska examen. Även i andra internationella sammanhang har den svenska jägarexamen rönt stor uppmärksamhet och varit vägledande för jägarutbildningen i andra stater. Jägarutbildningen måste emellertid successivt anpassas till utvecklingen i samhället – lagstiftning, forskningsresultat etc. Det är därför en viktig fråga för att löpande se över och revidera jägarexamen. Arbete i den riktningen pågår också inom viltförvaltningen. Genom jaktkungörelsen bestämmer vilka jaktmedel (skjutvapen och fångstredskap) som från djurvänlighetssynpunkt får användas, men också hur de får användas. Användningen av vissa jaktmedel kräver till och med särskild kompetens eller är förknippade med särskild prövning. Målet med reglerna är att minska riskerna för ex- empelvis vådaskjutningar, skadeskjutningar, djurplågeri, illegal jakt och överbeskattning. Även när det gäller fångstredskap har arbete varit banbrytande. Med ledning av resultat från omfattande laboratorie- och fältförsök har generella specifikationer utformats för hur fångstredskap av olika typer och för olika viltarter skall vara konstruerade och användas. Specifikationerna har omsatts i regler i jaktkungörelsen som innebär att har världens bäst underbyggda regler för användning av fångstredskap som tillika tillgodoser mycket högt ställda krav på djurvän- lighet. Det svenska systemet har utgjort grund för en internationell standard för krav på fångstredskap. konsulteras i det arbetet av både EU och den internationella . Arbetet med att skapa ett djurvänligt nyttjande av viltet gäller också andra verksamheter än jakt. arbetar därför bland annat med hänsynsregler för rörligt friluftsliv i allmänhet och regler för organiserat friluftsliv i synnerhet. Exempel på det förra är reglerna i 5 § jaktlagen och på det senare de reviderade rekommendationerna för Orientering och andra friluftsarrangemang (AR 96:4). –Nyttjandet av viltet genom jakt skall ske efter grundprincipen att fällt vilt skall användas Av främst etiska skäl skall jakten vara inriktad på att ta till vara det överskott som viltet i egenskap av förnyelsebar naturresurs producerar. Grundprincipen är således att endast sådana viltarter bör bli föremål för jakt som kan nyttjas. –Begränsning av viltbestånd för att minska eller eliminera skador på mänsklig egendom och på hotade eller sårbara arter får ske utan krav på att viltet skall nyttjas (skyddsjakt) Många viltarter, främst fåglar, gynnas av mänskliga aktiviteter, varför bestånden växer kraftigt. De ekonomiska villkoren för främst de areella näringarna har allmänt blivit hårdare, vilket inneburit att toleransen mot viltskador minskat. Kraven på att få bedriva skyddsjakt har därför allmänt ökat i omfattning. EU:s direktiv leder också i den riktningen. I de flesta fall avser jakten viltarter som kan nyttjas på traditionellt sätt, exempelvis gäss, duvor, bäver och hare. Skyddsjakt måste dock också bedrivas efter arter som inte kan nyttjas, exempelvis vissa kråk- och måsfåglar. –Förvaltningen skall ske med ledning av optimal kunskap om viltet, vilket förutsätter forskning, utveckling, utredning och uppföljning Som framgått ovan spänner viltförvaltningen över ett mycket brett fält. Behovet av kunskaper som underlag för olika förvaltningsbeslut är därför stort. arbetar därför intensivt med att inte bara initiera och påverka forsknings- och utvecklingsverksamhet, utan också med att samla 400 Administrationen av jakten in kunskaper från vetenskapliga institutioner och forskare här i landet och utomlands. Utöver engagemanget i forskning och utveckling arbetar med att följa upp effekten av och med att utreda förutsättningarna för olika viltförvaltningsåtgärder. Som exempel kan här nämnas insatser för att bl.a. kartlägga trender i rovdjurens utbredning och numerär. –bygger på realiteter, det vill säga på objektiva iakttagelser av exempelvis skador, värden, uppfattningar och attityder, vilket förutsätter ingående kontakter med allmänheten inom berörda geografiska områden Enkelt uttryckt är den viktigaste förutsättningen för en framgångsrik viltför- valtning att vara väl förtrogen med verkligheten. är i mycket hög grad knuten till de areella näringarna, vilket bland annat med- för att verksamheten är starkt knuten till landsbygden. Det gäller därför att ha ingående kunskaper om och förstå förutsättningarna för framför allt yrkesfiske, skogsbruk, jordbruk och renskötsel. Ett exempel: Med kunskap om förutsättningarna för tamdjursdrift i skogslänen ökar möjligheterna avsevärt att kommunicera med alla dem som berörs av åtgärderna eller besluten. Betydelsen av nära kontakt med människor och näringarna kan appliceras på de flesta andra förvaltningsproblem. Det gäller i särskilt hög grad för jakten; utan ingående praktiska kunskaper om jakt är det natur- ligtvis i det närmaste omöjligt att fatta beslut och utforma regler som är möjliga att efterleva. –bygger på ett omfattande informationsflöde, eftersom åtgärder av betydelse för viltförvaltningen genomförs av ett mycket stort antal myndigheter, organisationer och enskilda Vilda djur engagerar människor i alla åldrar, oavsett kön, och i alla sam- hällsklasser och yrkesgrupper. Ingen annan företeelse i naturen röner sådant intresse och föder sådant engagemang. De snabba förändringarna i viltstammarna, björnobservationen, lodjursspåret vid torpet, skatungen på balkongen, grävlingen under sommarhuset, rådjuren i trädgården och igel- kottarna vid kattens mjölkfat är alla händelser som föder frågor som kräver svar. Många ringer och får sitt svar. Detsamma gäller för exempelvis företag, organisationer, kommuner, landsting, länsstyrelser, departement, riksdagsledamöter, politiska partier, poliser, muséer, insti- tutioner, press, radio och TV. är således mycket infor- mationskrävande. Den intensiva informationsverksamheten är dock en förutsättning för viltförvaltningen. Genom denna erhålls kontinuerligt in- formation av betydelse för det dagliga arbetet, men den skapar också stora möjligheter att snabbt vidarebefordra information av vikt för viltför- valtningen. I enhetens informationsverksamhet ingår också att utbilda framför allt tjänstemän vid olika myndigheter, exempelvis vid polisen, åklagarväsendet, länsstyrelserna och tullen. Enheten producerar också själv eller medverkar vid produktion av olika trycksaker. (och skogsvårdsstyrelserna) arbetsuppgifter och ansvarsområde beslutades senast av statsmakterna i samband med översynen av skogspolitiken . Den finns närmast formulerad i instruktionen för och skogsvårdsstyrelserna (SFS 1993:1272) och i naturvårds- och skogsvårdslagstiftningarna. Enligt 3 § i instruktionen skall skogsvårdsorganisationen (SVO) bl.a. särskilt "1. verka för att skogen och skogsmarken utnyttjas effektivt och ansvars- fullt så att den ger en uthålligt god avkastning, 2. i enlighet med sitt sektorsansvar och i samråd med de myndigheter som ansvarar för naturvård och kulturmiljövård verka för biologisk mångfald och en rik och varierad kulturmiljö, 4. medverka i frågor om hushållning med naturresurser, ..." () skall enligt 6 § i samma förordning bl.a. särskilt: "2. besluta om mål och ange riktlinjer för skogsvårdsstyrelsernas verksam- het samt följa och utvärdera verksamheten, ... 5. verka för att skog och skogsmark skyddas mot skador av luftföro- reningar, djur och sjukdomar, ..." () skall bl.a. särskilt: "1. följa skogsbrukets utveckling och vidta eller hos föreslå lämpliga åtgärder för att främja skogsnäringen, 2. bedriva rådgivning och lämna information i syfte att främja ett rationellt skogsbruk och en biologisk mångfald, ..." Det skogspolitiska beslutet innebar att SVO fick ett större ansvar och vidgade befogenheter i miljöfrågor på det skogliga området. Beslutet innebar ett fullföljande av de principer som tidigare lagts fast i det miljö- politiska beslutet om ett utökat sektorsansvar såväl för näringen som för myndigheterna. Frågor rörande förvaltningen av våra viltstammar ingår därför numera i SVO:s myndighetsansvar. Varken SKS eller SVS har några speciella handläggare för jakt- och vilt- vårdsfrågor utan dessa frågor handläggs inom ramen för den ordinarie verksamheten. Ej heller redovisar SVO jaktfrågorna speciellt i det tids- redovisningssystem som används med undantag för kampanjen . Under föregående år bokfördes totalt 402 Administrationen av jakten till en kostnad av 1,6 milj.kr. Hur många dagar som där- utöver berörde jakt och viltvårdsfrågor för att bl.a. uppfylla sektorsmålen finns inte särredovisat och kan ej heller uppskattas men jakt- och viltvårds- frågor diskuteras nästan vid varje rådgivningstillfälle med markägarna framför allt i samband med föryngringsarbete. Kompetensen i jakt- och viltvårdsfrågor inom organisationen måste sägas vara hög. Ämnet ingår i den högre skogliga utbildningen och vid flera skogsvårdsstyrelser finns tjänstemän som därutöver genomgått den 2-åriga s.k. viltmästarutbildningen vid . Därtill kommer att jakt utgör en viktig fritidssysselsättning för många av organisationens tjänstemän. SKS har i organisationens planeringsanvisningar fastställt mål för verk- samheten nämligen: Skador orsakade av vilt skall begränsas. SVS skall följa utvecklingen av hjortviltets betestryck och skador på plant- och ungskog. Detta kan ske genom att sammanställa utförda betestrycksin- venteringar och utförda skadeinventeringar samt medverkan vid samråd mellan markägare och jägare. Likaså skall SVS verka för att lövför- yngringar inhägnas till skydd mot viltskador. Detta innebär bl.a. att skogsvårdsstyrelserna skall insamla och sammanställa uppgifter om exempelvis älgskador på skog och vidareför- medla denna information till såväl länsviltnämnd som lokala samråds- grupper. Rådjurens skador på föryngringar kommer att följas upp inom ramen för återväxttaxeringsprojektet "Polytax". I aktionsplanen för biologisk mångfald som överlämnats av SKS till regeringen fastställs följande: Skogsbruket skall verka för att viltstammarna anpassas så att det inte uppstår oacceptabla skador på skogsekosystemen, och att det råder balans mellan viltstammarnas storlek och betestillgång. Som förslag till åtgärder nämns en utveckling och sammanställning av be- testrycksinventeringarna samt en fortsatt utvärdering av effekten av olika skogsbruksåtgärder på viltstammarna. Även dagens viltstammars effekt på vegetationen bör utredas i form av FoU-projekt. Utöver dessa formellt grundade uppdrag genomför SKS tillsammans med och berörda organisationer informations- och utbildningskampanjen som en följd av det jaktpolitiska beslutet . Kampanjen som pågår vilar på en utredning som berörda myndigheter gjorde på uppdrag tillsammans 1992. Organisationens lokala enheter – distriktskontoren – biträder kampanjen genom att besöka och diskutera viltets påverkan på skogen i de studiecir- klar som genomförs. Huvuddelen av de som redo- visades på kampanjen 1994/95 utgjordes just av sådana studiecirkelbesök. SVS handlägger och beslutar om statligt stöd till skogsbruket. Inom ramen för den del av stödet som utgörs av natur- och kulturvårdsinriktade åtgärder utförs vissa åtgärder som gynnar viltvården på fastigheter såsom an- läggande av viltvatten på skogsmark. Skogsvårdsstyrelserna är representerade i länsviltnämnderna och läns- jägmästaren är i flera län ordförande i nämnden. Såväl SKS som SVS utgör normalt remissorgan i jakt- och viltvårdsfrågor. Enligt 8 § rennäringslagen meddelar föreskrifter om upplåtelser på statens mark ovanför odlingsgränsen och på renbetesfjällen. Upplåtelser av rätt till jakt prövas enligt 2 § rennäringsförordningen (1993:384) av . All hantering av jaktfrågor ovan odlingsgränsen och på renbetesfjällen sker inom ramen för verkets rennäringsfunktion på företagsenheten. Frågor som rör jakt i hägn och jakt med injektionsvapen hanteras av verkets djuravdel- ning. meddelar föreskrifter för upplåtelser av rätt till småviltsjakt och fiske på statens mark ovan odlingsgränsen och renbetesfjällen. Vid jakt i hägn gäller djurskyddslagen (1988:534) då djuren befinner sig i fångenskap. Jakt i hägn regleras dock i jaktkungörelsen (SNFS 1994:3) 86-90 §§ samt, vad gäller ammunition, 56 §. Jakt med injektionsvapen regleras i jaktkungörelsen 59 och 60 §§. ansvarar för läkemedelshanteringen i detta sammanhang. All tillförsel av receptbelagda läkemedel till djur skall ske under veterinärt ansvar. Vid jakt med injektionsvapen används mycket potenta läkemedel som vid fel användning kan orsaka stor fara för såväl människor som djur. 404 Administrationen av jakten SVA har i sin instruktion inga specificerade uppgifter inom området jakt och viltvård. SVA är dock centralt diagnostik- och referenslaboratorium och ansvarar för övervakningen av smittsamma sjukdomar i , vilket även gäller för de vilda djuren. SVA skall också biträda vid vissa undersökningar, som i en del fall rör vilda djur. SVA erhåller ett anslag från jaktvårdsfonden (det så kallade fallviltanslaget) för att undersöka hälsoläget bland vilda djur i , samt bevaka veterinärmedicinska frågor i samband med jakt och viltvård. Inom SVA hanteras frågor inom dessa områden huvudsakligen på Vilt- enheten, där sju personer arbetar. Viltenhetens verksamhet finansieras till viss del av fallviltanslaget, till viss del med statsmedel och slutligen till viss del med uppdragsintäkter. Fallviltundersökningen innebär att jägare, markägare eller allmänheten kan lämna in döda vilda djur som påträffas i markerna för undersökning. Material från skjutet vilt som uppvisar förändringar och som exempelvis skulle kunna utgöra en livsmedelshygienisk risk lämnas också regelbundet in. Detta arbete innebär en nära kontakt med jägarkåren. Övervaknings- arbetet leder ofta till upptäckter som resulterar i projekt inom eller utanför SVA. Som exempel på detta kan nämnas Älvsborgssjukan hos älg. SVA och viltenheten är också engagerade i ett flertal undersökningar och projekt med veterinärmedicinsk anknytning till jakt och viltvård.