sou · GLB3170 · 1998-01-01 00:00:00 — tillsatte en projektgrupp för att studera "anställningsbarheten" för elever från gymnasieskolans omvårdnadsprogram vilket resulterade i en rapport , granskar omvårdnadsprogrammet. Studien inriktades särskilt på den arbetsplatsförlagda utbildningen (APU). En enkät sändes ut till 1 036 elever vid 38 skolor, 159 lärare, SYO-konsulenter och skolledare, 853 handledare för elever inom APU samt 215 verksamhetsansvariga (områdeschefer, driftschefer, arbetsledare, personalsekreterare m. fl.). En halvstrukturerad intervju genomfördes också med 21 po- litiker och tjänstemän med beslutande ställning i principiella utbildnings- och personalfrågor på fem orter. Eleverna var enligt enkäten väl motiverade att gå omvårdnads- programmet; för hade detta varit deras förstahandsval. Nästan hälften ville fortsätta sina studier inom vårdsektorn, men flera var besvikna över att de inte fått högskolebehörighet. Två tredjedelar av eleverna uppgav att utbildningen hade motsvarat deras förväntningar, men de ansåg att den varit för mycket in- riktad på äldreomsorg och att det var för litet av praktiska inslag i utbildningen. visade stora variationer när det gäller längden av APU vid de olika skolorna, alltifrån 13 . De flesta skolorna hade 4 till 5 veckors APU per termin. av lärarna ansåg att det fanns tillräckligt med inom äldreomsorgen men inte inom akutsjukvård, psykiatri, primärvård och rehabilitering/habilitering. En tredjedel av lärarna ansåg att undervisningen borde anpassas bättre till verksamhetens krav. hade ett fungerande programråd för samarbete mellan skolan och arbetslivet. Av handledarna (vid APU) hade en fjärdedel själva valt att vara handledare under det att två tredjedelar hade tilldelats upp- draget. De flesta hade varit handledare mycket länge och var mycket motiverade för uppgiften. Mer än hälften ansåg dock att de inte hade fått tillräcklig utbildning för uppdraget från skolan och tre fjärdedelar att arbetsgivarna inte givit tillräcklig förbe- redelse för uppgiften. Det finns tydliga skillnader i svarsmönstret mellan elever, lärare och handledare. Samtliga var dock positiva till inslaget av APU i utbildningen. Eleverna var nöjdare med skolans informa- tion inför APU-placeringen än vad handledarna var. En närmare analys visar att de allra flesta elever () också hade "helt" eller "delvis" fått komma till de APU-placeringar som de önskat. Nästan alla elever ansåg att de hade tillräckliga kunskaper inför APU mot endast hälften av handledarna. Av lärarna ansåg tre fjärdedelar att elevernas förberedelse var god. Elever och lärare var mer positiva till utbildningens fördelning mellan APU och undervisningen på skolan än vad handledarna var. Trots det önskade hälften av eleverna mer APU i utbildningen mot ungefär var femte lärare och handledare. En annan studie som genomför- des av visade att den svenska utbildningens inslag av praktisk färdighetsträning är mindre än i motsvarande utbildningar inom EU-området. En något större andel av lärarna än av handledarna ansåg att samarbetet mellan skola och handledare fungerade bra. Hälften av lärarna uppgav att de träffade handledarna inför elevernas place- ring i APU, men endast var femte handledare hade haft kontakt med en lärare. av eleverna hade önskat mer information inför APU av handledaren och arbetsplatsen. Hälften av lärarna uppgav att de nya kunskaper som eleverna fått under APU-tiden utgjorde en grund för den fortsatta utbild- ningen. Var femte elev ansåg däremot att de inte hade fått någon uppföljning efter sina APU-placeringar. Bland förslag till förbätt- ringar av utbildningen nämndes mer APU med sjukvårdsinriktad utbildning och en närmare kontakt mellan skola och arbetsliv. Handledarna framhöll tidsbristen och indragning av vårdpersonal som hinder också för utbildningsinsatserna. I undersökningen av de 215 verksamhetsansvariga framgick att betraktade eleverna som "anställningsbara" efter av- slutad utbildning. Det fanns dock också en andel som ansåg att eleverna fick för litet praktisk kunskap. Några ansåg att de också behövde mer teoretiska studier. uppgav att nyanställda fick mindre än en månads arbetsplatsintroduktion/inskolning. Flera hade dock svårt att förstå att verksamheten skulle sköta "efterutbildningen". Nästan hälften ansåg att de inte kunde på- verka utbildningarna, mestadels för att kontakten med skolan var dålig. Av de verksamhetsansvariga ansåg två tredjedelar att för- delningen mellan APU och skolförlagd utbildning var bra men ansåg att utbildningen skulle omfatta mer av psykiatri, psykologi, sjukvård och sjukdomslära. Andra synpunkter var att det be- hövdes mer APU, att lärarna måste vara mer på och att de yrken som Omvårdnadsprogrammet utbildade till be- hövde få en höjd status. De som inte ansåg eleverna anställningsbara framhöll främst utbildningens teoretiska brister och bristfälliga kontakter mellan skola och arbetsliv. Beslutsfattarna, 21 politiker och tjänstemän, ansåg att utbild- ningen var bra och underströk betydelsen av samarbete mellan skola och arbetsliv. De förutsåg dock rekryteringsproblem när många går i pension. Sammanfattningsvis framhåller i sin granskning -att utbildningen på Omvårdnadsprogrammet är bra, men att den är relativt ny och behöver få tid att finna sin form -att eleverna från programmet är anställningsbara, men inskolningen på arbetsplatsen måste fungera -att det behövs mer APU i utbildningen -att samarbetet mellan skolan och arbetslivet bör förbättras -att handledarutbildningen bör förstärkas -att arbetsgivaren måste planera för framtidens behov av ökad personalrekrytering. 7.5Högskoleutbildning inom social omsorg Högskoleutbildningen inom programmet för social omsorg har som tidigare nämnts två inriktningar, en mot äldre- och handikappomsorg och en med inriktning mot socialpedagogiskt behandlingsarbete. Båda omfattar /95 120 poäng. Den socialpedagogiska inriktningen ges vid åtta högskolor under det att inriktningen mot äldre- och handikappomsorg numera ges vid Den sociala omsorgsutbildningen leder till yrkesexamen inom Högskoleförordningen har följande mål för utbild- ningen (utöver de allmänna målen i 1 kap. 9 § högskolelagen): För att erhålla social omsorgsexamen skall studenterna ha -förvärvat de kunskaper och färdigheter, den personliga ut- veckling och den empatiska förmåga samt det kliniska tänkan- de som krävs för det sociala omsorgsarbetet, -tillägnat sig kunskaper och färdigheter för att kunna bedriva, leda och utveckla social omsorgsverksamhet, grundad på en förståelse av samspelet mellan individers och gruppers sociala situation, fysiska och psykiska hälsa i förhållande till sam- hälleliga och andra bakomliggande faktorer. Härutöver gäller de mål som respektive högskola bestämmer." var antalet behöriga sökande 3 544 till hög- skolornas program för social omsorg. Av dessa var 649 första- handssökande. Totalt 419 antogs, vilket innebär att det endast gick 1,5 förstahandssökande på varje utbildningsplats. Mot- svarande kvot var 2,1 . Det kan ha sam- band med den osäkerhet som länge har funnits om programmets framtida organisation och inriktning. Det kan nämnas att mot- svarande kvot för inriktningen mot socialpedagogiskt behand- lingsarbete var 3,9 . /95 utexaminerades närmare 600 personer från pro- grammet för social omsorg. fanns det totalt 7 500 per- soner i landet som hade genomgått sådan utbildning på högskola. Med oförändrad utbildningsvolym beräknas antalet fördubblas fram , vilket pekar mot ett överskott (rapportserie 1997:2 R). 7.5.1Den sociala omsorgsutbildningens historiska framväxt och utveckling Av skäl som framgår av senare avsnitt har jag funnit det väsent- ligt att mera ingående beskriva den sociala omsorgsutbildningens historia. Den har sina äldsta rötter i en halvårskurs som startades av (senare ). blev utbildningen förbehållen kvinnor som skulle bli föreståndarinnor för ålderdomshem och barnhem. Nya ämnen introducerades efterhand och krav på förpraktik infördes. förlängdes utbildningen och kom att om- fatta (inkl. ett praktikår). Den blev alltmera sjukvårdsinriktad. introducerades en treårig yrkesskoleutbildning under landstingskommunal huvudman. (1970) kom en moderni- serad gymnasiestudieplan på 5 terminer. (Den praktiska delen omfattade 2/3 av utbildningen.) Den är en produkt av högskolereformen 1977, som i sin tur var ett resultat av högskoleutredning (U 68). I samband därmed kom utbildningarna för yrken med in- riktning på social service att ingå i den , sektorn för utbildningen för vårdyrken. föreslog utredningen 77 i betänkandet Ny vårdutbildning (SOU 1978:50) en ny social servicelinje om 60 poäng. Remiss- instanserna var tveksamma till den korta utbildningstiden och UHÄ fick uppdraget att utreda förutsättningarna på nytt. (UHÄ- rapport 1981:6). inrättades den sociala servicelinjen med tre inriktningar. Inriktningen mot äldre- och handikappomsorg och inriktningen mot omsorger om (med dåvarande terminologi) psykiskt utvecklingsstörda omfattade 80 poäng under det att in- riktningen mot socialpedagogiskt behandlingsarbete blev 100 poäng. Utbildningens längd ökade successivt på gemensamma initia- tiv av de fackliga organisationerna och arbetsgivarna. /95 sin nuvarande omfattning, 120 poäng. Ut- bildningen har numera två inriktningar: en mot äldre, funktions- hindrade och utvecklingsstörda och en mot socialpedagogiskt be- handlingsarbe (UVUDMANNASKAP OCH SEKTORSTILLH¶RIGHET Två frågor som har följt utbildningen i social omsorg ända sedan den kom in i högskolan är frågorna om huvudmannaskap och sektorstillhörighet. De två frågorna är sammanvävda med varandra, särskilt eftersom det är socionomutbildningen inom sektorn för utbildning för administrativa, ekonomiska och sociala yrken (AES-sektorn) inom den statliga högskolan som utbild- ningen i social omsorg ämnesmässigt ligger närmast. Denna pro- blematik har behandlats utförligt i del- betänkande Kompetens och kunskapsutveckling (SOU 1995:58). I detta avsnitt nämns några av de många utredningar som har dis- kuterat dessa frågor. En särskild kommitté tillsatt inom U 68, den s.k. huvudmanna- skapskommittén, hade uppdraget att utreda huvudmannaskapsfrågan. Den pekade på att de nya högskolorna hade stora brister, som t.ex. avsaknad av fasta forskningsresurser och forskarutbildade lärare, grundutbildningar som inte gav be- hörighet till forskarutbildning m.m. De medellånga vårdut- bildningarna kom dock att bli kvar i den . Redan VÅRD 77 påpekade att utbildningen i social service hade mycket gemensamt med övriga utbildningar inom AES- sektorn. I den utredning som följer (1981:6) fram- hölls återigen de fördelar som en närmare samverkan med den sociala linjen inom den statliga AES-sektorn skulle innebära. UHÄ förordade dock att det landstingskommunala huvudmannaskapet skulle bibehållas. Av statsfinansiella skäl skedde inte någon förändring av sektorstillhörighet. I samband med Äldreberedningens (SOU 1987:21) uttalande om möjligheten att samordna sociala omsorgslinjen med andra utbildningar inom AES-sektorn, uppdrog regeringen åt UHÄ att återigen se över denna linje. I Översyn av sociala omsorgslinjen (1991:5) föreslogs att utbildningen endast skulle reformeras marginellt utan att förändra dess mål, inriktning och innehåll. Flera remissinstanser var kritiska till detta och önskade en mer genomgripande översyn. hade till uppgift att granska grundutbildningen i den svenska högskolan i ett internationellt perspektiv. Uppdraget redovisades i betänkandet Frihet, Ansvar, Kompetens (SOU 1992:1) där vårdhögskolorna jämfördes med högskolan i övrigt. Utredningen visade att det fortfarande fanns brister i den , exempelvis beträffande forskningsanknytning, forskningstradition, internationalisering, lärarkompetens, studerandeinflytande och ledningsfunktion. Ut- redningen pekade också på det bristande samspelet mellan te- oretiska och praktiska inslag i utbildningarna och problem i sam- band med övergången från ett gymnasialt till ett högskolemässigt förhållningssätt. Vårdhögskolorna granskades nästa gång i Huvudmanna- skapsutredningen (Vårdhögskolor – Kvalitet Utveckling Huvud- mannaskap, SOU 1993:12), som bl.a. tydligt föreslog att ut- bildningen i social omsorg skulle överföras till socionom- utbildningen. Kommittén framhöll att behovet av forsknings- anknytning bäst uppfylldes i den statliga högskolan. I remiss- behandlingen förordade de flesta remissinstanser ett enhetligt eller ett blandat huvudmannaskap för vårdutbildningarna. Samtliga lösningar förutsatte dock kostnadsneutralitet för staten och landstingen. I delbetänkande Kompetens och kunskapsutveckling (SOU 1995:58) beskrivs utvecklingen av den sociala omsorgsutbildningen i relation till de förändrade krav som ställs på hemtjänstassistentens yrkesroll. Avslutningsvis in- stämmer utredarna i de förslag som framlagts av Huvudmanna- skapsutredningen (HUV -92), att sociala omsorgsprogrammet bör överföras till de universitet och högskolor som har utbild- ningsprogram i socialt arbete och integreras med denna ut- bildning. En särskild utredare tillkallades av regeringen för att förhandla med de kommuner och landsting som önskade överföra huvudmannaskapet till staten. har avtal träffats på statens vägnar med landstingen i , län, Väst- manlands och , och samt med . Ytterligare ett antal vårdhög- skolor övergår till statligt huvudmannaskap . Samtliga landsting är enligt en rapport (av som haft regeringens uppdrag att bl.a. utvärdera ingångna och godkända avtal) positiva till en närmare anknytning mellan vårdhögskolorna och den statliga högskolan. högskolorna nu och , har remissbehandlats (). (¶GSKOLEM¤SSIGHET OCH YRKESRELEVANS Regeringen gav dåvarande i uppdrag att utvärdera de medellånga vårdutbildningarna. Syftet var att pröva vårdhögskolornas högskolemässighet. Ut- värderingen avsågs även ligga till grund för regeringens senare bedömningar av rätten att utfärda examina. Resultatet redovisas i Vårdutbildningar i högskolan (rapportserie 1996:7 R). Högskolemässigheten bedömdes utifrån fyra kriterier: -Kompetenskriterier, omfattande bl.a. lärarnas vetenskapliga kompetens, kritisk och kreativ miljö, forskningsanknytning, internationalisering, den kliniska utbildningens kvalitet -Infrastrukturella kriterier, omfattande bl a adekvata materiella resurser, bibliotekstjänster och vetenskaplig informations- försörjning, ändamålsenliga lokaler, administrativ och teknisk service -Utbildningsorganisatoriska kriterier, omfattande bl.a. utbild- ningens innehåll och organisation, ämnesdjup och ämnesbredd, yrkes- och samhällsrelevans, vetenskapligt förhållningssätt, dokumentation och examination, studentinflytande -Processkriterier, omfattande bl.a. studenternas förkovran och mognad, utbildningsplanering och genomförande, yrkesrele- vans, samspelet med studenterna, samspelet med de organisa- tioner som tillhandahåller praktikplatser. Totalt bedömdes 113 utbildningsprogram som leder till 12 skilda yrkes- eller högskoleexamina. Av de sammanlagt 19 utbildnings- programmen i social omsorgsutbildning, inriktning äldre, funktionshindrade och utvecklingsstörda, bedömdes endast nio utbildningar vara högskolemässiga. Utvärderingens rekommendationer omfattade bl.a. följande: -Att det sker en nationell samordning av högskolor i färre en- heter i syfte att främja en mer högskolemässig miljö -Att öka antalet disputerade lärare i utbildningarnas huvud- ämnen -Att främja integrationen mellan teori och praktik i utbildning- arna -Att särskilda avtal sluts med forskningsinstitutioner vid stat- liga högskolor i syfte att stödja den specifika ämnesutveck- lingen i respektive utbildningsprogram -Att lärarna ges möjligheter att undervisa och forska på samma villkor som gäller för högskolans lärare i övrigt. För utbildning i social omsorg kom utvärderingen fram till följande slutsats: Utbildningen i social omsorg inklusive inriktningen mot socialpedagogiskt behandlingsarbete och utbildnings- programmet i missbrukarvård bör som särskilda utbild- ningar anknytas till högskolans utbildning i socialt arbete" (s. 102). lade som nämnts samma förslag i sitt del- betänkande Kompetens och kunskapsutveckling (SOU 1995:58). Även har ifrågasatt om de nuvarande grundut- bildningarna motsvarar de krav som måste uppfyllas för att nå Ädelreformens mål. Syftet med denna reform var bl.a. att samordna de sociala och medicinska insatserna. Därför måste en ny balans uppnås mellan utbildningsinnehållet i berörda grundut- bildningar. uppdrog regeringen åt att lämna underlag för den framtida geografiska fördelningen av vårdhögskoleutbildningen och för bedömningen av förstatligandet av vissa vårdutbildningar. Dessutom skulle utbildningarnas yrkes- relevans ytterligare värderas. Resultatet har sammanställts i Hög- skoleutbildningar inom vård och omsorg (skrift- serie 1997: 2 R). Utredningen påpekar att både avnämare och övriga intressenter i utbildningen för social omsorg om äldre och funktionshindrade bestämt framfört att den nuvarande utbildningen inte ger en till- räckligt bred och djup kompetens för de ökade krav som verk- samheten ställer. föreslog därför "att ansvaret för utvecklingen av utbildningarna för den sociala omsorgsverksam- heten överförs till de statliga högskolor som anordnar såväl vård- högskoleutbildningar som utbildningar för socionomexamen eller samhällsvetenskapliga och beteendevetenskapliga ämnen eller andra ämnen som förutsätts krävas för kompetensutvecklingen inom äldre- och handikappomsorg" (s. 89). I samband med granskningen av vårdutbildningarna har frågan om utbildningarnas ämnesdjup och ämnesbredd stått i förgrunden. På (senare ) uppdrag utredde , professor i socialt arbete, vårdhögskolornas möjlighet att genomföra utbildningen i social omsorg på kandidat- och magisternivå. Granskningen visade att de flesta sociala omsorgsutbildningarna ger en akademisk yrkesutbildning med bas i social omsorg. Utbildningen bedömdes uppfylla kravet på bredd, som den saknade en tydlig ämnesfördjupning och forskningsanknytning. Social omsorg hävdade sig dessutom inte som ett unikt och självständigt ämne. Samma grundläggande teorier används inom social omsorg som inom andra ämnen in- riktade på mänskliga relationer och behandlingsarbete. Forskningsfältet bedömdes till stor del sammanfalla med det område som beforskas inom ämnet socialt arbete, huvudämne i socionomutbildningen. Utredaren förordar ett när- mande av det sociala omsorgsprogrammet till de statliga hög- skolornas institutioner för socialt arbete. 7.6Utbildning för förändrade och flexibla yrkesroller I det följande kommenterar jag utbildningarna inom omvårdnad och social omsorg och anknyter till den fortsatta utvecklingen inom vården och omsorgen om äldre. Utbildningarna inom omvårdnad och social omsorg har dubbla målsättningar. Gymnasieskolans omvårdnadsprogram skall både förbereda för yrkesverksamhet och ge allmän behörighet för hög- skolestudier. Programmet för social omsorg vid högskolan skall förbereda för olika slags ledande uppgifter inom samhällets sociala omsorg och uppfylla kraven på högskole- mässighet och forskningsförberedelse. För båda grupperna gäller att arbetsmarknaden kontinuerligt förändras och att nya krav ställs på kunskaper och kompetens. Den största utmaningen är frågan om de äldres rätt till kompetent omsorg och omvårdnad med bibehållen respekt för självbestämmande och integritet. Många äldre lever med en re- lativt god hälsa i hög ålder. I takt med att antalet äldre ökar krävs dock stora insatser för dem som drabbas av förslitnings- sjukdomar, demenssjukdomar, funktionshinder m.m. Många äldre har behov av kvalificerad palliativ vård i livets slutskede. Det finns gedigna kunskaper om smärtlindring, geriatrisk omvårdnad och palliativ vård. Trots det avslöjas brister i vården av de äldre. Det krävs ett samlat grepp för att förändra Utbildning för att öka personalens kompetens är EN väg. 7.6.2Gymnasieskolans omvårdnadsprogram - behov av förändringar, påbyggnad och fortbildning De som gått gymnasieskolans omvårdnadsprogram rekryteras till olika uppgifter inom social hemtjänst, gruppboende, sjukhem, handikappomsorg m.m. Av den tidigare nämnda granskning som genomfört av omvårdnadsprogrammet framgick att både arbetsgivare och elever önskade en utökning av arbetsplats- utbildningen (APU). Även om 15 veckors praktisk utbildning utgör en lägsta gräns så tillåter programmet redan nu att utökas. Den arbetsplatsförlagda utbildningen kan också stärkas genom ökad handledarutbildning, bättre kontakt mellan skola och arbetsliv och en mer målinriktad introduktion på arbetsplatsen för nyanställda. En förlängd APU måste balanseras mot elevens möjligheter att få allmän behörighet för högskolestudier. Gymnasieskolans omvårdnadsprogram är ännu tämligen nytt. Det behöver för att finna sina former. finns det stora möjligheter att utforma en god utbildning utifrån de kursplaner som har utarbetats. Samtliga elever får nära nog lika mycket av social omsorg och omvårdnadskunskap vilket gör att de bör kunna samarbeta med varandra oavsett vilket tillval de gör i slutet av utbildningen. En viktig möjlighet till fördjupning och speciali- sering ligger i de påbyggnadsutbildningar som gymnasieskolan erbjuder. För en god kvalitet måste det finnas ett system av kon- tinuerlig utbildning i ett livslångt lärande i samverkan mellan den fortbildning som arbetsgivaren anordnar och återkommande externa kurser. I den intervjuundersökning som genomfördes av medlemmar i och (1997) ställdes en fråga om behovet av fortbildning. De fyra områden som med- lemmar prioriterade högst var hälso- och sjukvård, fördjupad vårdkunskap, etik samt data/IT-undervisning. De flesta som arbetar på fältet har inte gått det nya om- vårdnadsprogrammet. Om man vill påskynda kompetens- höjningen inom området måste deras behov uppmärksammas. I genomfördes en enkätundersökning bland i stort sett all personal inom de kommunala vårdbolagen. Majoriteten av de intervjuade var vårdbiträden, undersköterskor, skötare och vårdare. Syftet var att kartlägga personalens formella och informella kompetens. Av resultatet framgår att många hade dubbelutbildning både som skötare och undersköterska eller skötare och vårdbiträde, som andra inte hade genomgått hela basutbildningen och var i behov av komplettering. Per- sonalen hade deltagit i ett stort antal studiecirklar och kurser. De kurser som hade samlat det största antalet deltagare var vård i livets slutskede, hjärt- lungräddning, psykiatrisk vård, fackliga kurser, handledarkurser och kurser i lyft- och förflyttningsteknik. De områden som de flesta önskade få fortbildning i var psykiatri, datautbildning, undersköterskeutbildning, demensvård och sår- vård. Sammanlagt hade de anställda deltagit i 112 olika slags kurser och deras önskemål om fortbildning upptog 86 olika ru- briker. Ett intryck är att fortbildningsverksamheten har varit ytterst aktiv men något splittrad. Det behövs ett samlat grepp om den fortbildning som är arbetsgivarens ansvar. Svaret på vårdbiträdesgruppens behov kan sammanfattas som följer: En gedigen grundutbildning i gymnasieskolans omvård- nadsprogram, påbyggnadsutbildningar inom relevanta områden för fördjupning och specialisering, kompletteringskurser för den som inte fullgjort en hel grundutbildning samt fortbildning på arbetsplatsen efter en flexibel men ändå strategisk planering. av förändring och nytänkande behöver särskilt frågor om bemötande, etik och värderingar betonas och en strategi utvecklas för ett livslångt lärande. Dessa uppgifter kan kompletteras med uppfattningar som kommit mig till del vid råd- slag och andra överläggningar, bl.a. inom den särskilda referens- gruppen med handikapporganisationerna. Det har framförts behov av att gymnasieskolan skall förmedla kunskaper om villkoren för äldre med olika funktionshinder, fy- siska och psykiska, om äldre från andra länder, om äldre med missbruksproblematik; vidare har man efterlyst mera utbildning om hjälpmedel och hjälpmedelsbehov, om tandvård och andra förebyggande insatser.