sou · GLB3143 · 1998-01-01 00:00:00 — Detta skydd kan, utan att i något utanförstående land leda till missförstånd om vårt säkerhetspolitiska vägval, i vissa lägen vara utomordentligt viktigt, kanske avgörande, främst som avskräckning. Därav följer att har ett starkt intresse av att medverka till uppbyggandet av den solidaritet som gör skyddet trovärdigt och att utvidga kretsen av europeiska stater som omfattas av solidariteten. Det bör särskilt uppmärksammas att när EU har att behandla en kris i förhållande till tredje makt och planerar att fatta beslut, möjligheten att tillgripa det yttersta maktmedel som står till EU:s förfogande, alltså ekonomiska sanktioner, självklart även kommer att övervägas. Som tidigare utvecklats får detta förhållande anses ha en starkt avhållande inverkan och skulle i fall av kris i Ö stersjöområdet kunna få avgörande betydelse. Den nu pågående utvidgningen är avsedd att omfatta i princip alla de central- och östeuropeiska länderna vilka efter frigörelsen från sovjetstyret kunde betraktas som "husvilla" eller, för att använda president uttryck, "föräldralösa". De befann sig i en icke definierad ställning som kunde medföra både inre och yttre instabilitet. Efter något eller beslöt de sig alla för att söka formell anslutning till samarbetsorganisationerna i väst, således NATO, VEU, EU och . I har de alla, tillika med , redan vunnit medlemskap. När det gäller EU har ett mycket starkt intresse av att alla kandidatländerna blir medlemmar och att detta sker . Först och främst betyder deras medlemskap att de inlemmas i den säkerhetspolitiska gemenskap som EG/EU utgjort alltsedan begynnelsen. De kommer att iaktta den disciplin i sitt utrikespolitiska handlande och den solidaritet som åligger alla medlemsländer. De kommer att vara förpliktigade att lösa alla meningskiljaktigheter med andra medlemsstater genom förhandlingar och aldrig tillgripa hot eller påtryckningar. Deras relationer till omvärlden samordnas med övriga medlemsstater bl.a. genom deltagande i GUSP. Inrikespolitiskt bidrar deras medlemskap till att stadfästa och vidareutveckla demokratin och att leda den socio-ekonomiska utvecklingen mot ett effektivt och ansvarigt socialt marknadssystem. Att dessa olika, av ett EU-medlemskap befrämjade strävanden verkligen lyckas är för ett väsentligt intresse. Det är därför naturligt att verkar starkt pådrivande för att så snabbt sig göra låter inleda och slutföra utvidgningsförhandlingarna med alla kandidatländerna. Det stora allmänpolitiska intresset av deras inträde i EU jämte den specifika fördelen av ökade möjligheter till handel och investeringar väger tyngre än de svårigheter som möjligen kan uppstå för på andra områden såsom jordbruk, arbetsmarknad, regionalstöd etc. När det gäller NATO, kan som icke-medlem uppenbarligen icke ta ställning till kandidatländernas önskan om medlemskap i denna organisation. Regeringen inskränker sig därför till att kraftigt understryka varje lands, i Parisstadgan fastslagna, rätt att självt bestämma sitt säkerhetspolitiska vägval och att därutöver uttala förhoppningen att NATO skall inta en öppen attityd i frågan om nya medlemmar. Under den stora historiska omdaning som pågår i hör det till våra viktigaste nationella uppgifter att stärka de tre baltiska ländernas suveränitet, säkerhet och integritet samt att förbättra deras möjligheter att fullt ut delta i det europeiska samarbetet. Sådan hjälp har också lämnats på en rad områden och i många former. Betydande finansiella resurser har gjorts tillgängliga. Viktigt har varit stödet åt utbyggnad av gränsskyddet, rådgivning och utbildningsinsatser bl.a. på det polisiära och militära området, min- röjning, miljöskydd och stärkande av ländernas kapacitet att delta i PFF- samarbetet, BALTBAT och BALTRON, samt några enskilda specifika projekt som den för de tre länderna gemensamma handels-högskolan i . Viktigast av allt är vårt aktiva stöd åt de tre baltiska ländernas inträde i EU. Om de genom EU-medlemskap fast förankras i det västliga samarbetet och deras inre politiska och socio-ekonomiska utveckling bestäms av de krav som medlemskapet innebär, ökar också stabiliteten i hela Ö stersjöområdet. De baltiska folken vinner en självkänsla som underlättar för dem att inleda ett förtroendefullt politiskt förhållande till och ett omfattande ekonomiskt utbyte med . Därutöver bör det ökade självförtroendet ha den viktiga effekten att det blir västentligt lättare för och att föra en öppen och generös politik gentemot den rysktalande delen av befolkningen. På lång sikt är ett ömsesidigt förtroende mellan de baltiska och de ryska folken den mest tillförlitliga säkerhetsgarantin. En omständighet som i detta sammanhang bör beaktas är att allteftersom de i och boende rysktalande väljer att förvärva medborgarskap, de kommer i åtnjutande av helt nya möjlig- heter att resa, studera och arbeta inom EU. Därigenom kan de komma att spela en viktig förmedlande roll för det nära samarbete mellan och som inte minst verkar för. Därtill kommer att den höjda levnadsstandarden i de två länderna som är en förväntad effekt av medlemskapet kommer även ryssarna till godo vilket för dem innebär större självförtroende och också ökade möjligheter att verka för sitt kulturarv inom ramen för full lojalitet gentemot den estniska, respektive den lettiska staten. Genom de baltiska ländernas inträde i EU stärks alltså säkerhet högst väsentligt. Den fredens ö i som de nordiska länderna har utgjort sedan mycket länge skulle utsträckas till den östra och södra Ö stersjökusten. Denna alltigenom fredliga ländergrupp täcker geografiskt en väsentlig del av västra gräns och ger säkerhet att inga hot från det hållet, militära eller andra, är att befara. Förutsättningar skapas för en varaktig stabilitet i norra . För att ytterligare belysa dessa förhållanden kan det vara nyttigt att föreställa sig ett scenario då dessa länder inte överhuvudtaget eller inte på mycket vinner medlemskap. Risk föreligger då att den inre reformprocessen mot västerländsk demokrati, effektiv administration och social marknadsekonomi möter stora svårigheter och rentav stannar av. De svikna förhoppningarna, känslan av utanförskap, kan bli grogrund för populistiska stämningar som i sin tur innebär risker för demokratin. Utrymmet för inblandning från utanförstående makts sida i landets inre angelägenheter skulle öka och dess motståndskraft mot påtryckningar minska. En sådan utveck- ling skulle riskera att destabilisera läget kring Ö stersjön med negativa effekter på läge. Det är inte minst mot den bakgrund som skisserats som man bör se våra ansträngningar att få till stånd en gemensam förhandlingsstart för samtliga kandidatländer. Härigenom skulle ju säkerhet skapas att de baltiska länderna på ett tidigt stadium kom in i förhandlingsprocessen. Om detta inte lyckas, och enbart ett begränsat antal länder tas med i en första förhandlingsgrupp, betraktar vi deltagande av åtminstone ett av de baltiska länderna som en fråga av vitalt nationellt intresse. måste vi ägna särskilda ansträngningar åt att möjligt få med de två övriga länderna i förhandlingsprocessen. Det finns skäl att i detta sammanhang uppmärksamma den säkerhets- politiska betydelsen av utvecklingen kring , som var en mycket viktig marinbas. Olika framtids-scenarier kan tänkas. En möjlighet som diskuterats är att söka utveckla Kalinin-grad till ett livskraftigt handelscentrum mellan de ryska och europeiska marknaderna, ett i Ö stersjöområdet. Att realisera en sådan plan kommer att även i gynnsammaste fall ta . En förutsättning är att det blir möjligt att utveckla ett stabilt politiskt och ekonomiskt klimat präglat av goda relationer mellan , och . En EU-utvidgning som omfattar de två sistnämnda länderna skulle kunna bidra till en sådan utveckling. En politisk förutsägbarhet skapas och det ekonomiska utbytet kan intensifieras. Att inga militära hot är att förutse i norra , hindrar inte att andra hot, sådana som riktas mot det civila samhällets säkerhet, kan aktualiseras och redan har aktualiserats. Det gäller sådana företeelser som kriminalitet och maffiaverksamhet över gränserna, terrorism, narkotikahandel, flyktingströmmar, miljöförstöring samt smuggling av kärnämne och delar till kärnvapen och andra massförstörelsevapen. Sådana frågor behandlas huvudsakligen i den del av EU-samarbetet som brukar benämnas "tredje pelaren". Hot av detta slag, som med ett något missvisande uttryck plägar betecknas som "mjuka", måste förutses och förebyggas. Detta kan i vissa fall kräva insatser av militär art men de åtgärder som i första hand kommer i fråga genomförs rimligen av tull, polis, immigrations- och miljömyndigheter. Ett mycket omfattande samarbete mellan alla Ö stersjöländerna i detta syfte har igångsatts inom ramen 1993 bildade Ö stersjörådet, bl.a. genom inrättande av en i regeringschefernas kanslier förankrad "task force" om polissamarbete. Arbetet har en klart positiv säkerhetspolitisk betydelse för alla de deltagande länderna. När de tre baltiska länderna och inträder i EU underlättas samarbetet ytterligare och bidrar till att förbättra säkerhetssituationen i hela . 7.5Sveriges hållning i fall av hot mot medlemsstat På samma sätt som förväntar sig att i ett krisläge självt komma i åtnjutande av det säkerhetspolitiska "plus" som medlemskapet kan innebära har vi även att ta vårt ansvar och visa lojalitet för det fall att annat EU-land råkar i nödläge och EU-solidariteten aktualiseras. Det är självfallet omöjligt att i förväg avgöra hur vår solidaritet konkret skulle ta sig uttryck. Klart står att med stort engage- mang kommer att tillsammans med övriga EU-medlemmar möta hotet med utnyttjande av alla de medel som står till EU:s förfogande. Detta kan i första hand ta sig uttryck i medverkan till beslut om politiska deklarationer och démarcher. Om sådana åtgärder inte visar sig verkningsfulla kan gemensamma aktioner, i sista hand ekonomiska sanktioner, komma i fråga. Att ett EU-land är politiskt förpliktigat att i förekommande fall överväga ett ansvarstagande har i den svenska debatten stundom framställts som ett hot mot eller ett avsteg från militära alliansfrihet. Så är givetvis inte fallet. Situationen skapar ingen skyldighet för att gripa in politiskt och militärt. Frågan får avgöras efter en bedömning av våra nationella intressen i det enskilda fallet. skulle dessutom genom vetorätten ha kvar sin möjlighet att hindra ett beslut i EU:s namn om det av oss själva skulle anses strida mot våra grundläggande nationella intressen. Härom har talats i kapitlet om GUSP och preventiv diplomati. En särskild fråga som gäller är om vår nu gällande säkerhetspolitiska doktrin, vilken ovan citerats, lägger hinder i vägen för vårt deltagande i aktioner som kan anses strida mot neutralitets-rätten. Denna fråga har för del behandlats i en rapport från regeringen till . Där sägs att vid hot eller aggression mot medlemsstat i EU icke skulle kunna vara neutralt. En tolkning av detta uttryck kunde vara att skulle vara villigt att gå så långt på solidaritetens väg att landet i givet fall skulle uppge sin folkrättsliga status som neutralt land och rentav gå i krig. Så är ej fallet. Att icke förhålla sig neutralt är enligt auktorita-tiva finländska uttalanden endast att förstå som uttryck för den mycket långtgående politiska solidaritet som skulle visa gentemot ett medlemsland i utsatt läge. Detta torde också vara den svenska rege-ringens hållning. Som framgår av den föregående framställningen måste EU:s nu pågående utvidgning ses som en oåterkallelig historisk process. Den kommer alltså, om oförutsebara omständigheter icke tillstöter, att fullföljas. Alla, eller nästan alla, kandidatländerna kommer att inom , som kan utsträckas ett årtionde eller flera, inträda som medlemmar. En av alla erkänd risk är att utvidgningen sker till priset av en uttunning av integrationen. I så fall skulle slutresultatet kunna bli ett hela Väst-, Central- och Ö steuropa omfattande samarbetsområde med ungefär samma struktur och arbetsuppgifter som EFTA eller EES. Sannolikt skulle då en hård kärna bildas, sammansatt främst av de ursprungliga sex medlemsländerna, som håller fast vid "fädernas" idéer och gör allvar av tanken på en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik. De övriga medlemmarna skulle vara samlade i grupper allt efter sina speciella intressen. EU:s möjligheter att spela sin avsedda säkerhetspolitiska roll skulle då försvagas, både när det gäller stabiliteten och tryggheten medlemmarna emellan och i vad avser skyddet mot kriser och hot som emanerar från omvärlden. Om en sådan utveckling är sannolik eller inte låter sig naturligtvis inte bedömas. Men det antagandet kan göras att så mycket politiskt kapital har investerats i utvidgningsprojektet, både från medlemmarnas och kandidatländernas sida, att målet, en mycket vittgående integration och en mer effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik, är en mera trolig utgång. Om detta optimistiska antagande visar sig riktigt innebär det att alla europeiska stater väster om , , och kommer att vara förenade i en samarbets- och säkerhets- gemenskap av en historiskt sett helt ny typ. Om en eventuell vidare utvidgning av NATO kan ske utan att det nu uppnådda framåtriktade samarbetet mellan och äventyras, skulle en vara lagd till den alleuropeiska freds- och säkerhetsordning som varit ett av de väsentliga målen för svensk utrikes-politik. Krig EU-medlemmar emellan blir otänkbart. Ingen stat har egentligt motiv för hot och aggression. Demokratin stabiliseras i de nya Antidemokratiska krafter i alla länderna hålls under kontroll. Samordningen fullföljes på samhällslivets alla områden, med undvikande av byråkratisk detaljreglering. Den är även i fortsättningen i huvudsak mellanstatlig och staterna ger inte upp sin identitet. De beslutar i enighet, på grundval av gemensamma erfarenheter, om ett långsamt ökande överstatligt beslutsfattande. uppträder som en tungviktig aktör på den globala scenen med en auktoritet som härflyter både från den samlade ekonomiska styrkan och den politiska sammanhållningen. Om något medlemsland hotas utifrån kommer de övriga EU-staterna att sluta leden och genom gemensamt solidariskt agerande avskräcka fredsstöraren och avvärja hotet. Mellan och de europeiska länderna utvecklas ett förtroendefullt samarbete som stärker de transatlantiska banden. samarbetar med väst på grundval av avtalet med av och ett omfattande partnerskapsavtal med EU. Skulle denna vision bli verklighet kommer vi att bevittna ett äkta historiskt paradigmskifte. Det statssystem som tog form i och bekräftades i westfaliska freden skulle ha ersatts av en helt ny struktur där furstarnas och staternas anspråk på obegränsad makt och suveränitet skulle ha fått vika för ett erkännande av den nationella suveränitetens otillräcklighet och där den moderna tidens krav på ömsesidig hänsyn staterna emellan, kompromisser och gemensamt handlande tillgodosetts. Detta är ett omvälvande framtids-perspektiv, ett spännande äventyr. och varje enskild svensk har här ett uppdrag, en möjlighet att bidra till att visionen förs närmare verkligheten. De skulle då också fullfölja ett långvarigt svenskt engagemang för säkerhet symboliserat av namnen på två svenskar som belönats med , och .