sou · GLB3158d1 · 1998-01-01 00:00:00 — Den invandrade befolkningen representerar en stor kulturell, religiös, social och inte minst utbildningsmässig heterogenitet – från välutbil- dade akademiker till analfabeter. Denna heterogenitet ställer stora krav på utbildningssystemet. Utbildningsmässigt eftersatta grupper måste få en chans till grundutbildning, inte bara av rättviseskäl utan framför allt för att de skall ha en möjlighet att klara sig på arbetsmarknaden. Bland många invandrargrupper är det framför allt kvinnor som är utbildnings- mässigt eftersatta. På en annan nivå handlar det om att utländska exa- mina genom lämplig komplettering skall äga giltighet i . För samtliga vuxna invandrare är det helt centralt att få god utbildning i det svenska språket efter sina skilda förutsättningar och villkor. Eftersom det handlar om vuxna personer har därför vuxenutbildningen en mycket demokrati, jämställdhet och mångfald stor roll att spela. Här finns mycket att göra när det gäller att utveckla pedagogiken. visar i sin doktorsavhandling från 19902 att vuxenut- bildningen inte hade antagit denna utmaning. Läro- medlen var inte anpassade efter vuxna människors intressen, livserfaren- heter och kunskaper. Till stor del användes läromedel som utvecklats för den svenska behov. Många lärare såg som sin uppgift att förmedla abstrakt kunskap (t.ex. grammatik) utan att relatera den peda- gogiska uppgiften till frågan om motivationen att lära hos vuxna perso- ner som saknat närmare anknytning till en utbildningstradition. För åtskilliga vuxna personer som invandrat till från utomeuro- peiska kulturer kan det vara förnedrande att placeras på skolbänken. Stolthet och yrkesidentitet är knutna till andra slags prestationer. När läromedel och lärarattityder dessutom innebär en infantilisering blir undervisningsresultaten inte särskilt lysande. visar att det knap- past är de mest framstående och hängivna pedagogerna som anlitas som lärare inom grundvux för invandrare (numera grundläggande vuxenut- bildning), utan snarare lärare som inte lyckats så väl yrkesmässigt inom ungdomsundervisningen. Karriärmöjligheterna inom grundvux för in- vandrare är närmast obefintliga och arbetstillfredsställelsen liten. Den mest förödande kritiken i studie är att för de kursdelta- gare som av arbetsmarknadsskäl anvisats plats inom grundvux för invandrare tycks ingen utgång eller fortsättning finnas. När man genom- gått en kurs börjar man om på nytt, t.o.m. på samma kurs. Det finns ingen given väg in till arbetsmarknaden men inte heller till någon fortsättning inom utbildningssystemet. I detta skräckscenario fungerar grundvux för invandrare som en slags slutförvaring av personer som inte passar in. Jag tror att det har blivit fel därför att modeller för vuxenut- bildning som utvecklats i en svensk kontext okritiskt tagits över och tillämpats i ett sammanhang där helt andra förutsättningar råder. Kurs- anordnarna har inte förstått invandringens eller mångkulturalitetens villkor. Här finns alltså stora pedagogiska uppgifter. Modern invandring till kan delas in i fyra stadier: 1.Flyktinginvandring och åren närmast efter kriget . demokrati, jämställdhet och mångfald 2.Arbetskraftsinvandring från och 1948-1972. 3.Flyktinginvandring från tredje världen . 4.Minskad flyktinginvandring från tredje världen men tillfälligtvis stor tillströmning av flyktingar från Bosnien- Den moderna invandringen till började med andra världskri- gets flyktingar från grannländer och . Efter kriget tog emot tiotusentals överlevande från förintelselägren. Under åter- uppbyggnaden av efter kriget hade inledningsvis en stor fördel av att ha fått behålla en intakt produktionsapparat. Under en 25- årig närmast ihållande högkonjunktur expanderade svensk industri oav- brutet. Behovet av arbetskraft kunde inte täckas inom landet trots kvin- nors inträde på arbetsmarknaden. Under beredskapsåren hade flyktingar arbetat inom industrin eftersom många svenskar låg inkallade. Erfaren- heterna var goda. Därför föll det sig naturligt att rekrytera utländsk arbetskraft när behov uppstod. Den finska invandringen täckte en stor del av behovet av arbetskraft . Även från rekryterades arbetskraft. hejdades denna invandring. Ungefär inleddes en flyktinginvandring från tredje världen. Till en början var antalet flyk- tingar litet men efterhand etablerades familjenätverk mellan invandrare i och deras familjer i skilda sändarländer. Nyanlända lockade till sig landsmän bland annat för att trygga en minoritetsgemenskap i det nya landet. Eftersom arbete inte längre accepterades som skäl för uppe- hållstillstånd blev det personer som kunde åberopa flyktingskäl och familjeanknytning som kom. vägleddes de svenska invandringsmyndigheterna av en generös inställning. I allmänhet god- togs humanitära skäl som grund för uppehållstillstånd. hade emellertid denna invandring vuxit i sådan omfattning att regeringen fann sig föranlåten att införa begräns- ningar. beslutades att s.k. de facto flyktingar inte längre accep- terades. Humanitära skäl räckte inte längre som grund för uppehållstill- stånd. utgör en vattendelare även med tanke på de ändrade maktförhållandena i Öst- och efter . Förhoppningen om ett öppet, demokratiskt och fredligt grusades tyvärr snart av konflikterna i dåvarande som ledde till öppet krig mellan och . demokrati, jämställdhet och mångfald med egen dynamik och förödande konsekvenser. Flyktingströmmarna från Bosnien är de största i sedan . Dels på grund av ryktet om generositet mot flyktingar, dels på grund av de nätverk som redan etablerats mellan jugoslaver i och deras familjer i f.d. , fann många asylsökande vägen till . Bara har tagit emot flera Bosnien-flyktingar. Den stora till- strömningen av asylsökande ledde till ytterligare inskränkningar av asylrätten, bland annat kravet på visum för inresande från Bosnien- . Invandring är en stark samhällskraft. Den driver på social och kulturell förändring. Invandring aktualiserar frågan om samhällelig integration. Inom invandrarpolitiken och bland debattörer har det närmast blivit en till intet förpliktigande deklaration att tala om att invandrare behöver eller måste integreras i samhället. Assimilation kom att få en negativ klang i debatten . Det sågs närmast uttrycka en brist på respekt för invandrares identiteter och kulturella bakgrunder. I det sammanhanget lanserades begreppet integration som ett humanare alter- nativ. I huvuddrag uppfattades integration som en fråga om invandrares deltagande och delaktighet i samhällslivet – på arbetsplatser, inom utbildningen, i det politiska livet och på andra centrala arenor. har en ständig fråga varit hur invandrare bör och kan integreras i samhället. Egentligen är dock frågan felställd. Det beror på oklarhet om innebörden av begreppet integration. Alla de stora klassiska sociologerna sysslade med frågan om samhällets integration. En flora av begrepp vittnar om dessa ansträngningar: Borgarklass och arbetarklass (), Gemeinschaft och Gesellschaft (), organisk och meka- nisk solidaritet (), formell och informell organisation (). Det centrala är att integration är en systemegenskap. Samhället är mer eller mindre integrerat. Däremot kan individen inte vara integrerad. Kännetecknande för ett integrerat samhälle är förekomsten av vissa övergripande mål och strävanden om vilka det i princip råder konsensus. Det kan t.ex. handla om förhållandet till andra makter (neutralitetspoli- tik), politiskt system (demokrati), former för samhällsförändring (refor- mism) och så vidare. Invandring innebär en injektion av människor och grupper som inte automatiskt eller självklart delar alla de övergripande samhällsmålen - främst kanske därför att de inte helt klart känner till innebörden av dem. Och den mottagande befolkningen känner inte självklart till olika invand- rargrupper. Det är i viss mån en kunskapsfråga, men inte bara det. demokrati, jämställdhet och mångfald Invandring aktiverar djupt liggande stereotypa föreställningar om den andre. Invandring av människor med annan religion och kulturella värderingar kan vara starkt vitaliserande. Historien visar hur kulturell förändring och nydaning uppstår i situationer där samhällelig integra- tion ställs på prov. Kontinuerlig invandring kan alltså medföra positiva impulser. Men den måste med nödvändighet också påverka samhället i en desintegrerande riktning. Till detta finns flera förklaringar. En är att relationen mellan invandrade och infödda inte är symmetrisk. Den mest centrala skillnaden är att den invandrade personen inte (initialt) har medborgarskap i invandringslandet med allt vad det betyder ifråga om politisk deltagande, rösträtt och påverkansmöjligheter. I mer än en bemärkelse är medborgarskapet exklusivt. Många har från början inte tillgång till landets språk eller kännedom om hur saker och ting går till, exempelvis i kontakter med myndigheter, arbetsgivare, organisationer och skolor. Inte sällan drabbas invandrade personer av diskriminering, förödmjukande behandling och social exkludering. I flera avseenden har invandraren en sämre ställning i samhället än den infödde. Varje form av ojämlikhet i samhället kan betecknas som en asymmetri i fråga om makt och humankapital. Det finns emellertid även en annan asymmetri. Invandraren får del av det mottagande samhället, helt eller delvis, stadigvarande eller mera tillfälligtvis. Efter ett stipulerat antal år gives rätt att söka medborgar- skap i det nya landet. , det varierar förstås individuellt, behärskar han i allmänhet språket tillräckligt väl för att fungera i sam- hället, och med tiden skaffar han sig kunskap om relevanta samhällsför- hållanden. Uteslutningsprocesser som diskriminering kan han däremot knappast påverka själv. Efter hand får han en alltmer differentierad kunskap om det mottagande samhället. Befolkningen i det mottagande samhället har emellertid inget motsvarande tillträde till invandrarens ursprungssamhälle och ursprungskultur. Denna obalans kan inte i grun- den ändras, men dess konsekvenser kan mildras genom utbildning. Utbildningsinsatser i det mångkulturella samhällets namn vänder sig emellertid praktiskt taget uteslutande till invandrarna i enlighet med föreställningen att det är invandrarna som behöver integreras – inte samhället. Det är rimligt i perspektiv av det mångkulturella samhällets framväxt och konsolidering att se livslångt lärande som en process att stärka alla individers mångkulturella kompetens – att omvandla extern segregering till intern kompetens, att transformera hinder för männis- demokrati, jämställdhet och mångfald kors möjligheter att förverkliga egna planer och idéer till tillgångar för samhället. Mångkulturalitet har formulerats som en strategi att möta samhällets behov av integration. Frågan måste därför ställas vad vi menar med mångkulturellt samhälle. En oklarhet med begreppet mångkulturalitet är att det ibland används deskriptivt som en beskrivning av samhällets tillstånd medan det i andra sammanhang används normativt med inriktning på samlevnadsregler som måste gälla i ett kulturellt blandat samhälle. Ofta används begreppet både deskriptivt och normativt utan att den avsedda innebör- den anges. Mångkulturalism betecknar alltså både ett tillstånd hos sam- hället respektive mål för samhällsutvecklingen. Grunden för vår förståelse av begreppet mångkultur måste sökas i begreppet kultur, ett begrepp som har ett flertal betydelser och användningar. Jag skall inte räkna upp dem. En gemensam nämnare är dock odling – av naturen lika väl som av människan, av marken lika väl som av tanken. Enligt en rådande uppfattning inom antropologin står kultur för sätt på vilka vardagligt liv organiseras. Språk, kategoriseringar, myter, traditioner, riter, självförståelse och relationer som delas och upprätthålls av ett kollektiv är alla inslag i kultur. En väsentlig bestäm- ning i den antropologiska definitionen är kultur som grundläggande perspektiv och förståelseform. Kulturer har utbredning och rum. De utvecklas och förändras . existerande kulturer påverkar varandra. Den klassiska kulturantropologin har givit oss begrepp som diffusion, ackulturation och assimilation. Deskriptivt betyder mångkultur helt enkelt samexis- tens av flera kulturer i tiden, och dessutom – och det är viktigt – inom ramen för någon politiskt eller administrativt avgränsad territoriell en- het. Det sista villkoret är centralt eftersom en maktdimension därigenom introduceras. I ett mångkulturellt samhälle konkurrerar flera perspektiv och förståelseformer med varandra. De står i förbindelse med varandra, lånar drag av varandra, men utvecklas även mot varandra. Ett mångkulturellt samhälle låter sig inte oproblematiskt förenas med nationalstaten som övergripande mål. Med en viss förenkling kan nationalstaten sägas syfta till att hantera politisk mångfald (demokrati) demokrati, jämställdhet och mångfald inom ramen för kulturell och nationell enhetlighet. En alternativ styr- form som har haft och alltjämt har sina förespråkare på olika håll i världen är att hantera kulturell och etnisk mångfald inom ramen för en politisk enhetlighet (enpartisystem). Det är betecknande att när den kommunistiska diktaturen försvagades i f.d. , och på andra håll i det forna Sovjetblocket blossade etniska och nationella stridigheter upp. I den globaliserade världen utgör marknaden en synnerligen viktig aktör. För marknaden fungerar en långt driven kulturell och nationell enhetlighet begränsande, nästan lika mycket som politiska enpartisys- tem. Varje form av påtvingad enhetlighet genererar gränser, och för marknaden utgör administrativa och politiska gränser oftast hinder som skapar kostnader. Långt gången kulturell och nationell enhetlighet utgör en grogrund för diskriminering. Att upprätthålla diskriminering är en kostnad för samhället. Marknaden fungerar bäst där mångfald frodas. Filosofen (1996)3 urskiljer tre slags mångkulturella (i den deskriptiva meningen) samhällen: –Den traditionella modellen. Etniska och kulturella grupper lever nära men separerade från varandra inom samma territorium. I omfång kan området ifråga sträcka sig från regioner till byar eller t.o.m. kvarter inom byar och städer. Mångkultur enligt den här modellen råder i stora delar av , och . Etnisk och kulturell mångfald har uppstått genom folkomflyttningar, ofta till följd av krig, ockupation, gränsförändringar och kolonisa- tion förhållandevis långt tillbaka i tiden. –Den nya världen. Det handlar om stater som uppstått genom interkontinental massinvandring. Ursprungsbefolkningar har trängts undan och decimerats. Exempel är , , , m.fl. –Den västeuropeiska modellen. Mångkulturella miljöer har upp- stått till följd av senare tiders invandring till stater som formats historiskt av en dominerande nationell grupp. ses som ett typiskt exempel på en nationalstat som berikats med mångkulturella miljöer genom invandring. Äkta nationalstater i den stränga bety- delsen av starkt monokulturella samhällen finns knappast utanför , och även där finns åtskilliga undantag från modellen, till exempel , , och . demokrati, jämställdhet och mångfald Villkor och förutsättningar skiljer sig i fråga om på vilken nivå den mångkulturella praktiken utspelas och hur den hanteras politiskt. Till exempel i definieras den historiskt givna mångspråkigheten kantonsvis. Varje enskild kanton rymmer i sig ingen historiskt given mångkulturalitet. Exemplet kontrasterar mot förhållanden i den bosniska småstaden där serber, kroater och muslimer åtminstone före kriget hade sina särskilda kvarter. Enligt den traditionella modellen återfinns mångkulturaliteten på en mellannivå i det samhälleliga rummet. Främst manifesteras den i seg- regerade byar och småstäder. Kriget i har visat den traditionella modellens sårbarhet när totalitära regimer stöder sig på populistisk nationalism. Risken för etnisk rensning är störst i en mång- kulturell modell av traditionellt snitt där kollektiva identiteter är starkt förankrade i jorden. är kritisk mot den amerikanska modellen. Det mång- kulturella , hävdar hon, blir liktydigt med en minsta gemensamma nämnare – den amerikanska konsumtions- och mediakulturen, vilken enligt Heller leder till kulturens förflackning och utarmning. Förutsätt- ningarna för en dynamisk mångkulturell utveckling är större i och . Båda stater har övergivit den tidigare invandringspoliti- ken som utestängde migranter från , och antagit en politik vars syfte är att främja uppbyggnaden av ett mångkulturellt samhälle. Målet är uppblandning. Den mångkulturellt kompetente indi- viden blir en person som i likhet med den flerspråkige behärskar skilda kulturella koder. Om vi tänker oss ett samhälle där mångkulturaliteten har flyttats in i individen upphör den att existera som ett desintegrations- problem i yttervärlden. Den har blivit kompetens. Slutresultatet kan bli kulturell förändring, kulturell utveckling, nyskapande perspektiv och förståelseformer. I en nyutkommen bok skildrar hur nya ungdomskulturer utvecklas i segregerade bostadsområ- den. Men slutresultatet av satsningen på mångkulturalitet kan också bli assimilation och minoritetskulturers undergång. Det mångkulturella sam- hället i västerländsk modell kan med andra ord ses som en assimilations- mekanism när den kombineras med invandringsstopp. Den västeuropeiska mångkulturaliteten är en sentida företeelse, dels därför att nationalstaten är historiskt ung, dels därför att den uppkommit genom sentida invandring i spåren av kommunikationernas globalise- ring. I den europeiska diskursen tilldelas mångkulturalitet ofta en nor- mativ innebörd. Avgörande för ett mångkulturellt samhälle av västeuro- demokrati, jämställdhet och mångfald peiskt snitt är demokrati, rättvisa, jämlikhet och lika möjligheter. I den traditionella modellen för mångkulturalism är förhållandena snarare de omvända. Där utgår mångkulturalism från territoriell segregering, och i spåren därav följer olikhet, patriarkat och tillskrivna roller. Den behöver inte vara öppet intolerant, men varje form av segregering hyser latenta konfliktmöjligheter.Vi är inte som dom – vi är bättre. Under normala förhållanden råder ingen eller mycket liten geografisk mobilitet. Följ- aktligen är också social mobilitet liten. Det viktigaste måttet på uppblandning i ett mångkulturellt samhälle är exogami, giftermål eller parbildning över gruppgränser. I ett modernt västerländskt samhälle där parbildning är de båda kontrahenternas en- sak finns ingen formell begränsning av människors möjligheter att gifta sig utanför den egna etniska eller kulturella gruppen. Förekomsten av bostadssegregering minskar naturligtvis sannolikheten att exogama för- hållanden skall komma till stånd men behöver i sig inte vara avgörande hinder. Inom den moderna mångkulturaliteten utgör negativa attityder och xenofobi (främlingsfientlighet) hinder för exogami, inte traditio- nella regler. uppger att bland (ättlingar till) europeiska invandrare i är giftermålsfrekvensen utanför den etniska grupp man fötts inom . Inom traditionellt segmenterade samhällen är den avsevärt mycket lägre. På den bosniska landsbygden är den i det närmaste obefintlig. noterar emellertid att inom är giftermåls- frekvensen mellan afroamerikaner och ättlingar till europeiska invand- rare bara några procent. Exogami bland spansktalande invandrare från är ovanlig. Bland invandrare med asiatiskt ursprung är den ytterst ovanlig. Om dessa trender består kommer en allt tydligare seg- mentering av det amerikanska samhället att ske efter stereotypa ras kategoriseringar. Dagens mångkultur i hör samman med modernisering och globalisering. I det moderna projektet är gränsöverskridande kommuni- kationer ett centralt inslag. Varor, idéer, föreställningar och människor rör sig över gränser som aldrig . Satellitbaserade TV-sändningar och Internet förmedlar bilder över hela världen och till hela världen. Främst skildras västerländska förhållanden och synsätt. demokrati, jämställdhet och mångfald utveckling gör det möjligt att ta sig från vilken plats som helst på jorden till vilken annan plats inom loppet av . bor i princip hela jordens befolkning nästgårds. Mångkulturalitet inom det moderna projektet handlar om kontakter mellan olika kulturer i en skala som förekommit. Interna- tionalisering och globalisering innebär att den moderna mångkultura- liteten inte självklart låter sig inpassas inom de historiskt givna stats- gränserna. Den svämmar över nationalstatens breddar. Ekonomiska, sociala och personliga nätverk bygger samman flera samhällen. Allt fler får dubbelt medborgarskap. En ofta framförd uppfattning är att före efterkrigstidens arbetskraftsinvandring var etniskt och kulturellt homogent. Det är dock en sanning med modifikationer. Somliga regionala dialekter – gutniskan är ett exempel – är så pass särpräglade att de kan klassificeras som egna språk. Etableringen av ett svenskt riksspråk är en relativt sen företeelse. utgjorde nuvarande rikets östradel. Påstår man att historiskt sett har varit etniskt och kulturellt homogent hävdar man att är en svensk kulturyttring. Man bortser från att cirka en tredjedel av allmogen var finsktalande. Talar man om en lång svensk kulturell och etnisk enhetlighet bortser man också från samernas närvaro, från Hansans betydelse och från det faktum att införlivade danska och norska landskap under 1600- talet. grundades som ett led i en effektiv försvenskningsprocess. Möjligen kan efter 1809 uppfattas som mer eller mindre etniskt homogent. Då förbiser man emellertid att och bildade union 1814-1905. I religiöst hänseende har dock varit enhetligt . Framför allt har maktut- övningen alltid varit starkt centralistisk. Talet om homogenitet hämtar också näring ur det förhållandet att aldrig har lytt under eller ockuperats av främmande makt. Vad historien vittnar om är egentligen inte etnisk och kulturell enhet- lighet utan snarare att regionala kulturskillnader inom statens gränser inte har fått särskilt stort genomslag i den nationella politiken. Segreger- ing, marginalisering och assimilation har varit inslag i denna politik långt innan nationalism formulerades som ideologi. Ända in i vår egen tid har de tornedalsfinska och samiska minoriteterna konsekvent utsatts för en hård och obeveklig statligt sanktionerad diskriminering. Talet om historisk enhetlighet i kulturell bemärkelse har förväxlats, tror jag, med centralism och maktkoncentration. Den nutida föreställningen om en demokrati, jämställdhet och mångfald historisk svensk homogenitet bottnar i att dagens kulturella och etniska mångfald har andra uppkomstbetingelser än gårdagens – invandring i stället för territoriell inkorporering. Varje invandringssamhälle ställs inför uppgiften att hantera den olik- het som manifesteras i det offentliga rummet, på arbetsplatser och i skolor genom invandring av personer som talar annat språk, har annan kulturell identitet, och även annat fenotypiskt6 utseende. Språkliga och kulturella skillnader kan försvinna genom assimilation över några gene- rationer, och tidigare var fenotypiska skillnader i inte större än att även de försvann . En annan strategi att hantera skillnad är genom segregering, alltså en externalisering av skillnader. Segregering kan tvingas på en etnisk eller kulturell minoritet genom direkta tvångsåtgärder eller indirekt genom marknadskrafternas spel i ett samhälle där etnocentriska och främlingsfientliga attityder florerar. Men segregering kan också vara självvald från minoritetens sida som ett sätt att hantera de påfrestningar som skillnaden kan betyda för den. En internalisering av skillnader kan möjligen sägas förekomma i form av marginalisering. Det handlar inte om kollektiv utan snarare om individer som varken har tillgång till ursprungskulturens trygghet och nätverk men heller inte har kunnat inlemma sig i majoritetskulturen. Margina- lisering har visst släktskap med det begrepp på språkområdet som debatterades intensivt , nämligen halvspråkighet. I uppmärksammades inte invandringsfrågorna förrän vid mit- ten av . Då hade redan invandringen pågått .