sou · GLB3170 · 1998-01-01 00:00:00 — När en person biträds av god man är förhållandena annorlunda. mannen står under överför- myndarens tillsyn och har att rapportera om sitt upp- drag till överförmyndaren. Om gode mannen inte sköter sina uppgifter kan han skiljas från uppdraget. För att få till stånd en utveckling mot ökad användning av stödformen god man behövs särskilda informationsinsatser, där det bl.a. upplyses att god man även, om inte förordnandet har begränsats, har till uppgift att sörja för den enskildes per- son och bevaka hans/hennes rätt. Informationsinsatserna bör riktas till bl.a. äldre, närstående och personal samt olika intresseorganisationer. Avsikten är att framhäva gode mannens uppgifter som en rådgivare/biträde med stor lyhördhet inför personens inflytande, individuella behov och rätt till goda levnadsomständigheter. Det är också viktigt att detta individuella perspektiv betonas vid rekrytering av gode män. bör ges i uppdrag att svara för de erforder- liga informationsinsatserna. -ITT F¶RSLAG Den enskilde skall kunna begära att en individuell plan med beslutade och planerade insatser upp- rättas inom i samråd med honom/henne. I planen skall även redovisas åtgärder som vidtas av andra än . Planen skall fortlöpande och minst en gång omprövas. 3K¤LEN F¶R MITT F¶RSLAG har utfärdat före- skrifter och allmänna råd om informationsöverföring och sam- ordnad vårdplanering. Så fort underlag föreligger att en patient efter utskrivning från sjukhus behöver sociala insatser och hälso- och sjukvårdsinsatser bör en samordnad vårdplanering inledas. Den syftar till att skapa förutsättningar för att det kommande överförandet till kan ske på ett så smidigt sätt som möjligt och att den enskildes behov av olika insatser kan tillgodoses . Vad som här sagts tyder på att den samordnade vårdplaneringen i huvudsak synes vara en planering inför överförandet av den enskilde från den slutna vården till . Denna vårdplanering utgör givetvis en värdefull insats till stöd för den enskilde. Jag har också tidi- gare redogjort för planer som upprättas inom landstingens och kommunernas hälso- och sjukvård m.m. Det finns alltså ett flertal bestämmelser och allmänna råd om upprättande av pla- ner. Dessa planer avser dock inte socialtjänstinsatser under mera löpande vård och omsorg av enskild. Jag har också fått synpunkter på att det bör införas en bestämmelse om individu- ell plan som stöd för dem som inte omfattas av föreskrifter och allmänna råd om informationsöverföring och samordnad vård- planering. Det kan avse situationer som inte omfattas av be- stämmelserna om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård, dvs. personer med så korta vårdtider att något betalningsansvar aldrig blir aktuellt. Jag anser för min del att den enskilde skall kunna begära en individuell plan enligt socialtjänstlagen. Jag anser således att det i socialtjänstlagen bör införas bestämmelser om upp- rättande av plan. Ansvaret för upprättandet av planen bör ha och syftet med den bör vara att den skall utgöra ett stöd för arbetet med de insatser som behövs. också en uppgift för att informera enskilda om möjligheterna att begära en individuell plan. Jag vill tillägga att den enskilde genom en sådan individuell plan kan ges ett inflytande över de åtgärder som planeras och få en överblick över när olika insatser skall komma ifråga. Planen bör självfallet utgå från den enskildes intressen och önskemål. Planen bör utformas så att den ger möjlighet till uppföljning och förändring och den bör omprövas fortlöpande. Jag anser inte att det föreligger behov av att begränsa rätten till en individuell plan enligt socialtjänstlagen till någon sär- skild målgrupp. I mitt fall skulle det naturligtvis mot bakgrund av direktiven kunna vara följdriktigt att begränsa rättigheten till äldre människor. Jag föreslår dock inte någon åldersgräns. I betydande omfattning kommer det dock att handla om att upp- rätta individuella planer för äldre människor. Som angetts skall planen upprättas i samråd med den en- skilde. Den enskilde har dock inte alltid förmågan att kunna förstå vad frågan gäller. Om en god man finns utsedd är det naturligt att planen upprättas i samråd även med honom/henne. Synpunkter bör också kunna inhämtas från anhöriga. Före- ligger oenighet mellan anhöriga eller kan man anta att den en- skilde inte så gärna önskar anhörigas medverkan bör detta naturligtvis beaktas. En viktig fråga i samband med planeringen av insatserna är den samverkan som kan komma i fråga mellan olika verksam- heter. Planen bör också med medgivande från den enskilde kunna utväxlas mellan olika verksamheter som ger stöd till honom/henne. Planernas upprättande förutsätts kunna ske i administrativt enkla former. Planerna förvaras hos och en kopia av planen ges till den enskilde. Möjligheten att kunna begära upprättande av plan bör regle- ras genom en ny bestämmelse i socialtjänstlagen. 9.2.9Dagverksamhet, korttidsvård, m.m. -ITT F¶RSLAG: Den enskilde ges rätt till annat bistånd i form av dagverksamhet och korttidsvård. Särskilda avgifter för dagverksamhet och korttidsvård tas inte ut. 3K¤LEN F¶R MITT F¶RSLAG Stöd med en uttalad målsättning och en medveten individuell planering av insatserna tillsammans med den stimulans och gemenskap som dagverksamhet och korttidsboende kan tillföra den enskilde gör det ofta möjligt för honom/henne att bo kvar i den ordinarie bostaden än som annars skulle varit fallet. innebär korttidsvården och dagverksamheten behövlig avlösning när anhöriga svarar för vården och omsorgen om närstående. Jag anser att dessa stödformer tillsammans med insatser i den ordinarie bostaden sammantaget utgör ett mycket väsentligt stöd för att göra kvarboendet möjligt enligt den enskildes önskemål. Av min tidigare redovisning framgår att verksamheterna in- nehåller såväl medicinska som sociala insatser. Det fram- kommer även att den enskildes behov av insatser i form av dagverksamhet och korttidsvistelse () i regel bedöms som biståndsinsatser enligt 6 § SoL. Möjligheten att få insatserna dagverksamhet och korttidsvård som bistånd upphör i och med den ändrade utformningen av biståndssystemet i SoL (prop. 1996/97:124). Jag anser dock att dessa verksamheter är ett mycket viktigt led i utformningen av ett individuellt stöd till den enskilde. För att förverkliga möjligheterna att kunna välja att bo kvar i den ordinarie bostaden måste det ställas krav på tillgång till insatser som skapar trygga förhållanden för den enskilde och avlösning för närstående. Alarmerande uppgifter om brist- fälliga kvaliteter i stöd till kvarboende gör att jag nu lägger detta förslag trots att en regeländring så beslutats av Konsekvensen av att det inte finns rätt till dessa in- satser kan bli att allt flera söker sig till särskilda boendeformer även om de inte vill flytta. Det saknas samlad kunskap om dagverksamhetens och korttidsvårdens omfattning, utveckling och innehåll m.m. Jag utgår ifrån att kommer att följa utvecklingen av dessa verksamheter inklusive de särskilda utredningsenheter för rehabilitering som finns i vissa kommuner. Enligt Svenska Kommunförbundets kartläggning av av- gifter för vård och omsorg (1997) har majoriteten av kom- munerna fastställt avgifter för dagverksamhet och korttidsvård. För den enskilde tillkommer kostnader för resor till dagverk- samhet och korttidsboende. Det råder stora variationer i de av- gifter som tas ut för verksamheterna, från ingen avgift till en avgift på /dag i dagverksamhet eller /dygn i korttidsvård. Stödet till kvarboende utgörs av stöd- och hjälpinsatser i den ordinarie bostaden tillsammans med stöd i form av dag- verksamhet och korttidsvård. Avgifter för stöd till kvarboende i form av dagverksamhet och korttidsboende bör därför enligt min mening ingå i avgiften för insatser i den ordinarie bo- staden. 9.2.10Stöd genom personlig assistans -ITT F¶RSLAG: Den som har personlig assistans enligt LSS med statlig assistansersättning när han eller hon fyller får behålla sin rätt till personlig assistent och statlig assistansersättning även för tiden därefter. Rätten gäller så länge personen bor i en ordinarie bostad och är insats- berättigad. 3K¤LEN F¶R MITT F¶RSLAG Som jag tidigare anfört (avsnitt 5.9) anser efter sin utvärdering av handikappreformen att frågan bör prövas om personer med personlig assistent och statlig assistansersättning bör kunna behålla detta stöd även . Jag har tidigare utvecklat att jag anser detta vara en fråga om inflytande och självbestämmande för människor som har mycket omfattande praktiska svårigheter i sin dagliga livs- föring. Jag har också noterat att i vissa kommuner får den en- skilde behålla assistansen i samma form och omfattning, även om den statliga assistansersättningen upphör efter 65-årsdagen. I andra kommuner försämras stödet. Enligt uppgifter från och är det i genomsnitt 140 personer/år (räknat på en tioårsperiod) som fyller och som har personlig assistent med statlig assistans- ersättning. Kritik kan riktas mot att jag i mitt förslag inte beaktar mot- svarande behov hos personer som efter fyllda får om- fattande funktionshinder och hjälpbehov av det slag som är en grundförutsättning för att erhålla personlig assistans och assistansersättning enligt LSS respektive . Jag anser självfallet att också dessa personer skall mötas av respekt för självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet. Detta skall prägla de hjälpinsatser som de behöver. Jag ser dock ingen möjlighet att nu lägga ett förslag, som även omfattar dem som fått omfattande funktionshinder. Den av mig föreslagna regelförändringen bör behandlas skyndsamt i samband med den analys av utformningen av och genomförda regeländringar som aktualise- rats i med syftet att åstadkomma en stabil och långsiktig ordning i detta stödsystem. 9.3En gemensam struktur för kunskapsuppföljning -ITT F¶RSLAG: ges i uppdrag av regeringen att undersöka förutsättningarna för ett samarbetsprojekt an- gående en samordnad systematisering av anmälningar, syn- punkter och klagomål från enskilda och anhöriga samt . Om förutsättningar finns för ett sådant projekt bör få i uppdrag att genomföra pro- jektet. 3K¤LEN F¶R MITT F¶RSLAG: Inom hälso- och sjukvården finns flera olika organ att vända sig till med synpunkter och klago- mål på vården och omsorgen. Jag kunde i min kartläggning konstatera att det saknas motsvarande systematiska dokumentation om enskildas och anhörigas anmälningar, syn- punkter och klagomål inom . En nationell syste- matisering av information om tillsynsanmälningar från en- skilda och anhöriga inom hälso- och sjukvården är också be- tydelsefullt. Jag uppmärksammade att synpunkter och klagomål som framförs av dem som är berörda, enskilda äldre och deras när- stående, är en ovärderlig källa till kunskap. Denna kunskap behöver bättre tas till vara och användas i kvalitetsarbetet och i det förebyggande arbetet. Regeringen har i två propositioner lyft fram betydelsen av att återföra kunskap om brister och missförhållanden i vården som en väsentlig del av det förebyggande arbetet. I förarbetena (prop. 1995/96:176) till lagen om förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården anförs att RiskDataBas, Patientförsäkringen, och förtroendenämnderna förfogar över ett omfattande material om kvalitetsbrister i vården, som om det sammanställs och bearbetas bör vara en naturlig ut- gångspunkt för återföringsarbetet. Regeringen anför vidare i förarbetena (prop. 1995/96:187) till patientskadelagen m.m. (prop. 1995/96:187) att sammanställningar av skadestatistik kan ge underlag för diskussioner i säkerhets- och kvalitets- säkringsarbetet. Det är viktigt att det omfattande skadematerial som finns samlat inom försäkringen efter nödvändiga analyser kommer hälso- och sjukvården till del. Regeringen berör frågan om formerna för samverkan mellan patientförsäkringen, och . Även revisorer har i en rapport inom hälso- och sjukvården (rapport /94:4) anfört att formerna för samverkan mellan Social- styrelsen, , patientförsäkringen och förtroende- nämnderna behöver utredas. Jag delar regeringens uppfattning om betydelsen av att på ett mer effektivt sätt återföra kunskap om kvalitetsbrister till vården och omsorgen. Jag anser därför att bör ges i uppdrag att undersöka förutsättningarna för ett sam- arbetsprojekt mellan de här berörda organen. Det nationella arbetet med kvalitetsutveckling och kvalitetssäkring inom hälso- och sjukvården bedrivs av som har till- synsansvaret över hälso- och sjukvården. Jag anser dessutom att i förutsättningarna bör ingå att undersöka hur information om tillsynsanmälningar hos och länsstyrelserna kan samordnas med den övriga informationen. Om förutsättningar finns för ett sådant samarbetsprojekt bör få i uppgift att gå vidare med detta arbete. Särskilt stor vikt bör läggas på att stimulera till metodut- veckling för ett effektivt användande av kunskapen i det lokala kvalitetsarbetet. Jag vill här uppmärksamma betydelsen av att finna former för att även inom vård och omsorg i den ordinarie bostaden stimulera till metoder för en systematisk handlägg- ning av klagomål och synpunkter. -ITT F¶RSLAG Regeringen bör ta initiativ till en samlad och långsiktig strategi för forskning om äldre, åldrande och äldreomsorg. 3K¤LEN F¶R MITT F¶RSLAG: I förhållande till forskningsbehoven och till forskningsområdets omfattning ägnas forskning om äldre, åldrande och äldreomsorg liten uppmärksamhet och till- förs förhållandevis små medel av olika forskningsfinansiärer. () m.fl. har i olika publikationer redovisat svensk äldreforskning inklusive dess internationella anknytning. Regeringen har (prop. 1996/97:5, Forskning och samhälle, s. 165) uttalat nödvändigheten av en medveten och långsiktig kunskapsuppbyggnad "för att skapa handlingsberedskap inför ökade krav från den växande gruppen äldre". Vidare sägs att äldreforskningsområdet även fortsättningsvis måste ha hög prioritet. Med de erfarenheter jag gjort kan jag konstatera att forskning om äldres villkor och samhällets insat- ser behöver få ökad uppmärksamhet. Jag talar då såväl om grundforskning som tillämpad forskning och är väl medveten om att många goda initiativ tagits för att med höga krav på vetenskaplighet tillföra området nya kunskaper. Några områden som enligt min mening behöver analyseras och bli föremål för åtgärder är -tillgången på forskare -samverkan mellan utbildning och forskning -det ömsesidiga flödet mellan forskningen och "fältet" samt spridningen av forskningsresultat utanför forskarvärlden -medverkan av äldre för att belysa områden som behöver beforskas -förhållandet mellan specifik äldreforskning och forskning inom andra områden som har relevans för äldre och äldres villkor i samhället -former för stöd till tvärvetenskapliga forskningsprojekt som har svårt att finna "hemortsrätt" inom viss disciplin -former för stöd (handledning, dokumentation m.m.) till forskning och utvecklingsarbete för att öka kvaliteten i så- dan verksamhet på lokal nivå i kommunerna. Alla dessa områden berör enligt min mening en långsiktig kunskapsuppbyggnad om äldre, åldrande och äldreomsorg. Jag vill här slå fast behovet av en samlad forskningsstrategi men finner inte att jag inom mitt uppdrag bör utveckla dess form och innehåll. Däremot anser jag att det skulle vara av stort värde med ett initiativ från regeringen med syfte att en forskningsstrategi kan presenteras under . Jag har erfarit att regeringen skall prioritera förberedelsearbetet inför äldre- året och finner att mitt förslag på ett mycket lämpligt sätt skulle kunna uppmärksammas i detta sammanhang. Jag vill därvid betona behovet av att man tar tillvara kunskap, erfaren- het och förslag från äldre och intresseorganisationer. 9.5Utredning av bruket av tvångsliknande metoder -ITT F¶RSLAG: Regeringen bör ge i uppdrag att utreda användningen av metoder som har karaktären av tvång inom vård och omsorg om äldre, främst inom vård och omsorg om personer med demens och demensliknande tillstånd. När uppdraget genomförts bör regeringen ta ställning till behovet av författningsreglering av frågan. 3K¤LEN F¶R MITT F¶RSLAG Ett flertal av de klagomål som främst anhöriga förmedlat till mig handlar om bruket av något som inom vården och omsorgen ibland kallas "milt tvång". Det handlar om olika slags anordningar för att hindra någon från att exempelvis falla från rullstol/toalettstol. Anordningarna kan utgöras av fastbindning med lakan o.dyl. Anhöriga har - även med viss förståelse för syftet att hindra någon från att falla - upplevt detta som kränkande och bristfälligt bemötande. De har i sammanhanget bl.a. ifrågasatt personaldimensionering, arbetsorganisation och arbetsledning. I vissa situationer har personalen kunnat hänvisa till att de har rätt att vidta nämnda åtgärder efter ordination av läkare. I andra fall har personalen endast förmedlat "att man alltid gör så". Främst har dessa händelser rapporterats i särskilda boendeformer. Innehållet i kungörelse med föreskrifter om förbud mot tvångsmedel inom somatisk långtidssjukvård (SOSFS(M) 1980:87) föreskriver beträffande lasarett och sjukhem där långvarigt kroppssjuka vårdas samt för i sjukhus- förteckningen upptagna sjukavdelningar vid ålderdomshem följande. 1Sängsele, sängväst eller liknande fixeringsanordning får inte användas för att hålla kvar patient i sängen. 2För patient som sitter uppe, får sele eller liknande anordning inte användas annat än efter läkarordina- tion för att hindra svag patient från att falla och därigenom komma till skada. Anordningar av detta slag får endast användas för att möjliggöra aktive- ring av patient och således inte för att t.ex. fasthålla en orolig patient. 3Manschetter eller andra anordningar, som syftar till att fixera patients extremiteter, får inte användas annat än efter läkarordination för att möjliggöra be- handling som kräver tillfällig immobilisering av viss kroppsdel. understryker i kungörelsen vikten av att per- sonal med lämplig utbildning finns i tillräcklig omfattning för att ge patienterna adekvat vård och övervakning utan att tvångsmedel används. Reglerna gäller även vid "hemsjukvård av långvarigt kroppssjuka". Anhöriga liksom regionala tillsynsenhet i har ifrågasatt om en kungörelse av detta slag har aktualitet i verksamheter som skall erbjuda värdig vård och omsorg om äldre. Några anser också att det föreligger stora risker för att olika "anordningar" ordineras och används i situationer när persona- len är bristfälligt dimensionerad eller saknar tillräckliga kun- skaper och erfarenheter. Åter andra har väckt frågan om miljön i sig, t.ex. på äldre sjukhem, och brist på innehåll i vardagen kan skapa oro hos en person och föranleda att han/hon utsätts för åtgärder som enligt kungörelsen är förbjudna. Jag ser dessa påpekanden som mycket väsentliga. Det har väckt min förvåning att kungörelsen trots stora förändringar inom vård och omsorg (bl.a. Ädelreformen) ograverad finns kvar. I sammanhanget vill jag även uppmärksamma frågor som har viss beröring med ovanstående. Det handlar om den form av övertalning, "lirkande", som används i olika situationer i vardagen med personer med demens. Jag anser att det vore av värde att få analyserat när och hur ett sådant bemötande kan försvaras. Jag har erfarit att det kan handla om ett respektfullt samspel mellan personer med demens och personalen, men att det ibland också kan leda till tvångsliknande situationer som återkommer t.ex. i samband med medicinering och måltider eller när personen vill lämna t.ex. en gruppbostad. Personal har uttryckt behov av vägledning och jag anser att det är en viktig fråga om bemötande. 10 Konsekvenser av mina förslag Det ekonomiska utrymmet för vård och omsorg om äldre har i hög grad samband med den samhällsekonomiska utvecklingen som helhet. Samhällsdebatten har varit riktad mot brister i vården och omsorgen samt konsekvenserna av minskade resurser för vård och omsorg i kommuner och lands- ting. Behoven av vård och omsorg förväntas öka under de kom- mande åren, främst på grund av den ökande andelen av de allra äldsta (personer ) i befolkningen. De största beho- ven av vård och omsorg finns i dessa åldersgrupper. Många av dem som bor i särskilda boendeformer och får insatser av hem- tjänsten och hemsjukvården har omfattande vård- och omsorgs- behov. En ökad individualisering i vården och omsorgen förut- sätter åtgärder inom flera områden. Den statliga kommittén HSU 2000 har bl.a. gjort bedömningen att vård- och omsorgsbehoven kommer att vara större än tillgäng- liga resurser för att tillgodose dem, bl.a. på grund av den ökande andelen av de allra äldsta i befolkningen. Regeringen har aviserat - genom redan fattade beslut - att statsbidragen till kommuner och landsting kommer att ha höjts med jämfört med . De aviserade resurstillskotten skall enligt regeringen tillföras vården, omsorgen och skolan, verksamheter som påverkats av den ansträngda ekonomiska situationen. Jag har i enlighet med mina direktiv lagt förslag som kan bidra till att avhjälpa brister och missförhållanden i bemötandet av äldre och långsiktigt befrämja utvecklingen av gott bemötande. Jag har funnit att de förslagsområden jag valt har väsentlig bety- delse för utvecklingen av kvaliteten och innehållet i vården och omsorgen om äldre både . Äldres villkor och äldreomsorgens utveckling rör i alla avseenden välfärdsfrågor. Det krävs insatser från staten, landstingen och kommunerna för att slå vakt om äldres självbestämmande och för att ge äldre trygghet och värdighet i vården och omsorgen. Jag har funnit be- hov av att stärka enskildas och anhörigas ställning i vård och om- sorg. Förebyggande åtgärder i vid bemärkelse måste enligt min mening utvecklas betydligt. Jag anser vidare att det måste finnas en förstärkt och tydlig tillsyn för att hävda den enskildes rätt till självbestämmande, integritet, trygghet och värdighet. De krav som gäller för alla kommittéer/utredningar om att pröva offentliga åtaganden (dir 1994:23) innebär att varje kom- mitté/utredning skall visa hur förslag som innebär utgiftsökningar eller inkomstminskningar skall kunna finansieras inom ramen för totalt sett minskade eller oförändrade resurser. Jag har funnit skäl att frångå dessa direktiv när det gäller för- slaget om personlig assistent och assistansersättning. Jag motive- rar detta med den olikformiga behandling som finns . I vissa kommuner får personerna behålla stödet sedan de fyllt . I andra kommuner får de inte det. Svårt funktionshindrade bör be- handlas lika över landet och det finns därför skäl att ta dessa kostnader. Det är naturligtvis - och har också varit det sedan stö- det tillkom - mycket svårt att motivera försämring på grund av att viss ålder uppnås och att det dessutom handlar om en ålder där behovet av stöd snarare ökar än minskar. Vad gäller förslagen i övrigt är det möjligt att de totalt sett kan komma att leda till vissa kostnadsökningar som emellertid är mycket svåra att uppskatta. På grund av de avgörande brister som framkommit i kartläggningen och som - trots många goda insatser i äldreomsorgen - dramatiskt förändrat medborgarnas tilltro till vården och omsorgen om äldre, anser jag dock att dessa eventu- ella kostnadsökningar kan försvaras. Det handlar om trovärdig- hetsfrågor som berör förhållanden långt utanför äldreomsorgen. Jag föreslår att socialtjänstlagens bestämmelser om rätt till bi- stånd kompletteras med en rätt till annat bistånd i form av KONTAKTPERSON. Jag har funnit att kontaktperson enligt social- tjänstlagen är en föga använd insats för äldre. Insatsen ges som en serviceinsats enligt 10 § SoL. Rätt till kontaktperson kan på ett enkelt sätt tillföra den enskilde kvaliteter i vardagen. Insat- sen medger även en stor valfrihet utifrån hans/hennes önskemål. Jag anser att det är en brist att serviceinsatser i form av kontaktperson inte erbjudits äldre personer som stöd för att öka det sociala nätverket och som ett individuellt vardagligt stöd.