sou · GLB3145 · 1998-01-01 00:00:00 — 3.2Statsförvaltningen och regeringens styrning av denna Regeringens förhållande till statsförvaltningen har allt tydligare inriktats på mål- och resultatstyrning. Styr- formen innebär bl.a. att delegering av ansvar och befogenheter till myndigheterna har ökat. Myndigheternas självständighet, vilken understryks genom Regeringsformens förbud mot s.k. ministerstyre och begränsade storlek, har härigenom ytterligare förstärkts. De nämnda förhållandena, i förening med den likaledes grund- lagsskyddade kommunala självstyrelsen och det faktum att en avse- värd del av de offentliga uppgifterna utförs av kommuner och lands- ting, brukar anges som utmärkande för den s.k. svenska förvaltnings- modellen. utveckling har i hög grad präglats av kraven att minska de offentliga utgifterna. Ett om- fattande omstrukturerings- och effektiviseringsarbete har därför bedrivits. Nedanstående uppräkning består av exempel på statliga verk- samheter och statliga myndigheters roller. Den säger ingenting om med vilken intensitet och med vilka resurser verksamheterna bedrivs. Syftet är här att belysa mångfalden och att antyda de svårigheter som kan uppkomma i användandet av generella medel i styrningen av myndigheterna. ·Arbetsgivare för ca 240.000 anställda. ·Upphandling av investeringar och varor för ca samt tjänster för ytterligare ca . ·Övervakning, gränskontroll, bekämpning av brott, lagprövning och påföljd (polis, tull, kustbevakning, åklagare, domstolar, kriminal- vård). ·Föreskrifter, tillsyn, inspektion och utvärdering (ofta grundad på ramlagar). ·Beskattning, uppbörd och uttag av avgifter. ·Tillstånds-, koncessions- och dispensprövning m.m. (ofta grundad på speciallagar) för olika typer av näringsverksamhet. ·Byggande, förvaltning och drift av verksamhet vid flygplatser, skjutfält, järnvägar, farleder etc. ·Förvaltning av fast och lös egendom (fastigheter, b yggnader, anläggningar, miljö- och kulturarv). Utövande av medlemskap i , FN m.m. och bilateralt samarbete med andra länder. ·Bidrag och transfereringar till hushåll, organisationer, företag och kommuner. ·Opinionsbildning, information och förmedling av erfarenheter. ·Genomförande av högre utbildning och beslut om läroplaner för utbildning på lägre nivåer ·Forskning (inriktning, finansiering och spridning av resultat). ·Kontor, verkstäder, laboratorier och andra anläggningar (lokaler, energi, förbrukningsvaror, utrustning, fordon, tjänsteresor m.m.). Genom sin storlek är statsförvaltningen en framträdande aktör på en rad olika marknader. Omfattningen av dess upphandling, antalet anställda och verksamhetens geografiska spridning gör att den kan liknas vid en stor koncern. Det statliga koncernbegreppet används dock inte särskilt ofta. Vanligtvis talar man om de olika statliga verkamhets- och myndighetsområdena, ofta som koncerner i sig. Regeringens styrning av förvaltningen är också den i allt väsentligt områdesorienterad. När regeringen framhåller att staten i sin verksamhet bör vara ett föredöme för ekologisk hållbarhet framstår åter samma förhållan- den tydligt. Arbetet kommer att drivas sektoriellt med delegation av ansvar och bemyndiganden. ställer de perspektiven krav på att de sammanhållande krafterna är starka. En helhetssyn och sektor- sövergripande lösningar krävs för att statsförvaltningen skall bli den kraft och det föredöme som är önskvärt. 3.3Myndigheter verkar inom olika samhällssektorer Med undantag för ett fåtal myndigheter, vilka i sin verksamhet uteslutande vänder sig till andra myndigheter eller har renodlade stabsuppgifter till regeringen, verkar myndigheterna inom en eller flera samhällssektorer. Sektorerna består i sin tur av aktörer i olika sammansättningar; företag, hushåll, kommuner, internationella organisationer, fastighetsägare etc. Myndigheternas uppgifter och roller inom de olika sektorerna skiljer sig åt högst betydligt. Det samma gäller verksamheternas omfattning, grad av politisk och medial uppmärksamhet, internatio- nella relationer och förhållande till teknisk utveckling etc. Föränd- ringarna i de olika hänseendena tenderar också att ske med allt kortare tidsintervall, vilket även kan sägas om av statsmakterna initierade omprövningar och strukturella förändringar av myndighets- verksamheterna. Att den snabba förändringstakten kommer att stå sig kan närmast tas för givet. All statlig verksamhet innebär ytterst tillämpning av ett regelverk. Det kan gälla internationell rätt, svensk lagstiftning eller resebestämmelser för myndighetens tjänstemän. Även om statsförvaltningens arbete mot en ekologiskt hållbar samhällsutveckling i allt väsentligt kommer att vara målstyrt, så bedrivs det utifrån regelverk. Detta är dock inte unikt för just ekologisk hållbarhet utan präglar myndigheternas arbete inom många andra områden. Utmaningen ligger i att hitta rätt balans. Blir det för detaljerade mål och uppdrag tenderar skillnaden mellan mål och regelstyrning att suddas ut. I ett stort antal myndigheter innebär ett ansvar för ekologisk hållbarhet en relativt naturlig vidgning av redan befintliga uppgifter. Att utföra komplexa uppgifter samt att hantera konflikter mellan olika samhällsmål är återkommande uppgifter för många myndigheter. Särskilt gäller detta de myndigheter vilka i vid mening svarar för ett effektivt utnyttjande av samhällets resurser, dvs. ett stort antal myndigheter med bidragsgivnings- och tillsynsuppgifter och/eller med ansvar för nationell uppföljning och utvärdering. Myndigheter med den första typen av uppgifter är bl.a. de med uppgifter inom de s.k. areella näringarna. Exempel på myndigheter med uppgifter av typ nationell uppföljning och utvärdering är , Skol- verket, , och Riksrevisions- verket. Införandet av hänsyn till ekologiskt hållbar utveckling innebär, som tidigare nämnts, en vidgning i förhållande till kraven på Det innebär dels att att kretsen av myndigheter vidgas, dvs. verksamheterna kan vara betydelsefulla för en ekologiskt hållbar utveckling utan att de innehåller direkta aspekter på den yttre miljön. Exempel på sådana myndigheter är , Livsmedels- verket, och Yrkesinspektionerna samt den nya myndigheten för energifrågor. Det innebär också att myndigheter som har ett sektorsansvar för miljö inom sitt verksamhetsområde kommer att få ett vidgat ansvar. Det är inte lätt att mer exakt bedöma hur detta ansvar kommer forma sig. Orsaken är bl.a. att de statliga verksamheterna ofta är komplexa och svårbedömda ur ett hållbarhetsperspektiv. Exempelvis har ett direkt inflytande över planering, byggande och underhåll av en stor del av landets vägar. Däremot har inte samma inflytande över omfattningen, sammansätt- ningen och syftet med den person- och godstrafik som befinner sig på dessa vägar, vilket är en viktig aspekt ur ett hållbarhetsperspektiv. Avgörande för hur framgångsrikt myndighetsarbetet kommer att bli kommer att vara beroende på flera saker men bemyndigande, dvs. att delegera befogenheter tillsammans med ansvar utgör en av kärn- frågorna. 3.4Ekologisk hållbarhet som politisk tvärfråga Den ekologiska hållbarhetens politiska och förvaltningsmässiga villkor delas med flera andra tvärgående politikområden vilka också fått stor uppmärksamhet . Exempel är regionalpoliti- ken, jämställdheten mellan kvinnor och män, invandrarnas och ungdomarnas villkor, den offentliga sektorns ställning, förhållandet mellan staten och kommunerna samt Europa-integrationen. Nedan ges två exempel på beskrivningar av strategier för regeringens sektorsövergripande arbete – inom regionalpolitiken (prop. 1996/97:1 utgiftsområde 19, s. 9) respektive inom jämställd- hetspolitiken (skr. 1996/97:41 s. 60-61). Med den stora regionalpolitiken avses åtgärder med regio- nalpolitisk betydelse inom andra samhällssektorer. Utveck- lingen inom dessa andra samhällssektorer är sammantaget mer betydelsefull för den regionala utvecklingen än den lilla regionalpolitiken. Det är därför en viktig uppgift för regering och myndigheter att se till att regional- och sysselsättnings- politiska aspekter beaktas inom olika samhällssektorer. Att på detta sätt införliva ett jämställdhetsperspektiv i alla politikområden kallas med en internationell term mainstrea- ming. ... Mainstreaming kan översättas med att införliva ett jämställdhetsperspektiv i huvudfåran inom varje politikområ- de. Det innebär att jämställdhetsfrågor inte kan behandlas en- skilt eller vid sidan av ordinarie verksamhet. Ett jämställdhet- sperspektiv skall ingå som en självklar del i allt arbete. Mainstreaming skall leda till att könsperspektivet tydliggörs och beaktas inom alla delar av regeringens arbete och i statli- ga verk och myndigheter. Gemensamt för de politiska tvärfrågorna är bl.a. att de just är uttalat politiska och att de spänner över traditionella politikområden. Beträf- fande genomförande saknar de normalt egna finansiella resurser och förvaltningsmyndigheter. Detta gör att de har svårt att i det långa loppet göra sig gällande i förhållande till mer etablera- de sektorer. Det är också välkänt att de sinsemellan är potentiella konkurrenter om t.ex. finansiella resurser. Den ekologiska hållbarhe- ten skiljer dock ut sig i förhållande till andra horisontella frågor genom att den har en nära bindning till miljöområdet och att det finns centrala förvaltningsmyndigheter respektive ett antal övriga myndig- heter med sektorsansvar för miljö. Även om visionen om den ekolo- giska hållbarheten har stora paralleller till andra tvärfrågor är den redan etablerade myndighetsstrukturen på miljöområdet en styrka för visionens realiserande. 4Arbetsformer för ekologisk hållbarhet 3AMMANFATTNING AV ¶VERV¤GANDEN OCH F¶RSLAG ·Principen om sektorsansvar bör vara vägledande för myndighet- sarbetet, men det är mer relevant att tala om samhällsansvar för miljö och ekologisk hållbarhet eftersom det inte låser diskussionen vid definitionsfrågor, bl.a. sektorsavgränsningar. ·28 myndigheter som verkar inom viktiga områden för ekologisk hållbarhet bör ges ett särskilt ansvar. Detta bör också ges till alla länsstyrelser. ·Naturvårdsverkets och övriga miljömyndigheters framtida roller bör i allt väsentligt vara oförändrad även om dessa myndigheters arbetssätt sannolikt kommer att behöva ändras. En tyngdpunkts- förskjutning mot pådrivande i stället för samlande är dock nöd- vändig. %N VARAKTIGT H¥LLBAR UTVECKLING F¶RUTS¤TTER ATT MYNDIG HETER OCH F¶RETAG SOM ¤R VERKSAMMA INOM ALLA SAMH¤LLS SEKTORER ANSVARAR F¶R OCH BEKOSTAR DET N¶DV¤NDIGA MILJ¶ V¥RDSARBETET SOM EN NATURLIG DEL AV VERKSAMHETEN 2EGE RINGEN AVSER ATT F¶RST¤RKA SEKTORSMYNDIGHETERNAS ANSVAR P¥ DESSA OMR¥DEN Citatet, hämtat från regeringens proposition En god livsmiljö (prop. 1990/91:90 s. 37), visar på en innebörd av sektorsansvaret, ett av de mest centrala begreppen i det statliga miljövårdsarbetet. innehåller emellertid oklarheter, både på principiell nivå och i sin praktiska tillämpning. Principen om sektorsansvar i miljöpolitiken introducerades och gavs en framträdande roll i regeringens proposition (prop. 1987/88:85) Miljöpolitiken inför 1990-talet. Ett antal ytterliga- re steg med skiftande utgångspunkter har tagits . Vissa har givits tydliga miljöpolitiska förtecken, andra har samband med förändringar som av andra skäl har gjorts av olika myndigheters roller och uppgifter. beskrev Utredningen om miljövårdens organisation, i sitt betänkande (SOU 1987:32 s. 163) För en bättre miljö, frågan om sektorsansvar på följande sätt: Utredningen anser det vara av stor vikt att sektorsmyndig- heterna utvecklar sitt miljöansvar så att det ingår som en naturlig och nödvändig del i sektorsansvaret. Genom att sektorsmyndigheterna får ta ett eget ansvar för miljöfrågorna skapas praktiska förutsättningar för ett förebyggande miljö- vårdsarbete. Det bör också ankomma på myndigheterna att finna praktiskt verkande former för att lösa målkonflikter m.m. Problematiken härvidlag är för mångfacetterad och komplex för att det skall vara möjligt att finna generella lösningar. Olika metoder får successivt tas fram. I Miljövårdsberedningens betänkande (SOU 1996:112) Integrering av miljöhänsyn inom den statliga förvaltningen, behandlades sektors- ansvaret främst ur de enskilda myndigheternas perspektiv. Detta är även fallet i Statens naturvårdsverks publikationer Samhälls- sektorernas ansvar för miljön samt roll och arbetsformer. Betydelsen av att stärka det miljöpolitiska sektorsansvaret understryks även av . I en rapport (Environmental Performance in Countries – Progress in the 1990s) rekommenderas medlemsländerna bl.a. att bygga upp institutionella strukturer och mekanismer för sektorsintegration samt att mer systematiskt och grundligt integrera miljööverväganden i vissa andra samhällssektorer. redovisar motsvarande överväganden i sin avslutade granskning av miljöpolitik. Inom EU har sektorsansvaret behandlats bl.a. i det s.k. 5:e miljöhandlingsprogrammet. Programmet antogs 1992 och kallas Europeiska gemenskapens åtgärdsprogram för miljö och hållbar utveckling. Programmets strategi är att integrera miljöpolitiken på andra politikområden bl.a. genom att samhällets huvudaktörer aktivt medverkar till att bredda och fördjupa de styrmedel som syftar till att förändra beteenden. Strategi, mål och vägledande åtgärder i pro- grammet anses utgöra en bra utgångspunkt för gemenskapens och medlemsstaternas genomförande av . Huvudprioriteringar som gemenskapen ska rikta in sitt arbete på för att uppnå hållbar utveckling är att: ·integrera miljöaspekterna i annan politik ·bättre genomförande och tillämpning av miljölagstiftningen ·ökad miljömedvetenhet med hjälp av kommunikation, information och utbildning ·ökad satsning på internationellt samarbete. lämnade kommissionen en lägesrapport om programmets genomförande. I lägesrapporten slås ånyo fast att integrering av miljöskyddskraven i andra politikområden är en nyckelfaktor för att uppnå en hållbar utveckling. Man betonar att integrerad miljöhänsyn i all gemenskapspolitik och alla gemenskapsåtgärder måste definieras i mer operativa termer. Prioriterade åtgärder bör vidtas inom målsekto- rerna jordbruk, transport, energi, industri och turism. arbetar rådet och parlamentet med att fastställa en aktionsplan som grundas på Kommissionens lägesrapport. Eftersom det femte miljöhandlingsprogrammet löper ut har arbete påbörjats med att utforma ett sjätte miljöhandlingsprogram, som alltså ska ersätta det femte. Trots att sektorsansvar har använts i åtskilliga sammanhang har det inte givits någon entydig innebörd som är vägledande med avseende på tillämpning, avgränsningar etc. Vi har inte heller funnit någon mer generell utvärdering av sektorsansvaret och dess effekter. revisorer har i en nyligen avslutad granskning av åtgärder mot försurningen (rapport /97:8) anfört en viss kritisk syn rörande sektorsprincipens tillämpning genom att konstatera ...att det dominerande intrycket av miljövårdsarbetet är att problemen med försurande utsläpp förväntas lösas av någon annan, någon annanstans och någon annan gång. står detta arbete nu inför nya utamningar. Sektorsansvaret kan i vid mening definieras som ett ansvar för alla och envar att ta miljöhänsyn som en naturlig del i fullgörandet av sin huvudverksamhet. Hur långt ett sådant ansvar sträcker sig kan diskuteras. I många fall kan ansvaret antas vara mer moraliskt än juridiskt. Tillämpat i de senaste tio årens miljöpolitik har sektors- ansvaret, förutom i ovanstående mer allmänna innebörd, inneburit att vissa myndigheter utanför miljövårdssektorn tilldelats delvis nya uppgifter inom ramen för ett s.k. särskilt sektorsansvar. Dessa myndigheters ansvar har således i vissa avseenden konkretiserats och därmed fördjupats. Tillämpningen av det särskilda sektorsansvaret aktualiserar frågan hur långt detta sträcker sig, exempelvis i relationen mellan sektorsmyndighet och miljömyndigheter. Inbegriper ansvaret exem- pelvis även befogenhet att vidta åtgärder och rätt att disponera resurser för miljöändamål? Finns det krav på samråd och konsensus eller finns ett tolkningsföreträde för vissa myndigheter i miljöfrågor? När upphör sektorsansvaret för miljön, hur mycker hänsyn är rimligt att ta och bära ekonomiskt. Vem tar därefter över ansvaret? En viktig orsak till skillnaderna i sektorsprincipens tillämpning är att sektorernas strukturer är så olika. På ett allmänt plan är de ett uttryck för de samlade åtaganden och uppgifter som åvilar sektorns aktörer. detta sammanhang gäller det främst sektorn staten (, regeringen, myndigheterna, affärsverken och bolagen) i relation till övriga sektorer (hushållen, företagen, kommunerna och folkrörelser- na), men det kan även gälla inbördes förhållanden mellan de övriga. En bred medverkan och fördelning av ansvar mellan olika aktörer (t.ex. kommuner, företag och enskilda) är också vanlig inom många sektorer. 4.2Ansvar för ekologiskt hållbar utveckling Krav på hänsyn till en ekologiskt hållbar utveckling innebär att frågan om sektorsansvar får ytterligare bredd. Dels ökar betydelsen av hur samhällssektorerna avgränsas, dels uppkommer fler frågor om hur de statliga myndigheternas uppgifter och ansvar bör definieras. Det finns därför mycket som talar för att myndigheternas ansvar för ekologiskt hållbar utveckling ställer krav på en konkretisering av principen om sektorsansvar. Det är också viktigt att klargöra vad som är mål på statsmaktsnivå, vad som är strategier på regerings-/myndighetsnivå och vad som är handlingsprogram/-planer på myndighetsnivå. Generellt sett kan de statliga myndigheternas sektorsansvar för ekologiskt hållbar utveckling inte sträcka sig längre än det s.k. offentliga åtagande som gäller inom respektive samhällssektor. Hur långt detta sträcker sig är alltid reglerat i lagstiftning eller i annat regelverk. När det gäller att övervaka, analysera och eventuellt åtgärda för att utvecklingen skall vara hållbar inom en sektor kan det inte utslutas att åtagandet blir mer omfattande än vad som hitintills varit brukligt. Regelverken, bl.a. avseende bemyndiganden, kan därför behöva ses över. Sektorsansvaret innehåller även en vertikal dimension mellan olika nivåer inom den statliga förvaltningen samt, i ett vidare perspektiv, mellan staten och kommunerna. Inom ett stort antal sektorer är de statliga förvaltningsorganens uppgifter mycket eller förhållandevis begränsade och de kommunala organens desto mer omfattande. Synen på sektorerna och sektorernas inbördes avgränsningar beror på från vilken sektor frågan aktualiseras. Därför används flera olika samhällssektorbegrepp. Miljöpolitiskt finns flera skäl att ställa frågan om vilken definition och sektorsindelning som bör an- vändas. Slutsatserna är inte givna och är bl.a. beroende av sektorernas förhållanden eller av om sektorernas mer eller mindre väl etablerade strukturer skall vara vägledande. Synen på samhällssektorerna får återverkningar både i statsmakternas prioriteringar och i valen av styrmedel och insatser, liksom på hur eventuella insatser bör finansieras. Slutsatserna kan bli annorlunda om man istället för väl etablerade sektorer, som exem- pelvis väg-, järnvägs-, sjöfarts- och lufttrafik, istället talar om mer funktionellt definierade sektorer, som exempelvis arbetsresor, lång- väga persontrafik, distribution av dagligvaror och tunga råvaru- transporter. För ett bibehållande av dagens sektorsindelning talar främst nuvarande myndighetsstruktur och former för verksamheternas finan- siering. För en förändrad sektorssyn talar det rimliga i att utgå från grundläggande samhälleliga behov (t.ex. godstransporter) och mänsk- liga beteenden (t.ex. resor). Sammanfattningsvis anser vi att principen om sektorsansvar bör vara vägledande för myndigheternas arbete för en ekologiskt hållbar utveckling. Vi anser dock att det finns en risk att fastna i formfrågor när det verkställs på myndighetsnivån. Detta kan accentu- eras när sektorsansvaret skall utvecklas i skenet av ett breddat miljö- ledningsystem och regeringsuppdrag till statsförvaltningen om arbete för en ekologiskt hållbar utveckling. Mot bakgrund av ovanstående anser vi att det vore mer relevant att tala i termer om ett samhällsansvar för miljö och ekologisk hållbarhet. Detta skulle stämma bättre överens med det ansvar som alla aktörer i samhället förväntas ta, från den enskilda individen till aktörer eller grupper av aktörer inom privat och offentlig sektor. 4.3Statliga myndigheter med ansvar för miljön När vi talar om statens och de statliga myndigheternas miljö- ansvar är det fyra olika grupper av myndigheter som vanligen åsyftas: Myndigheter med ett s.k. särskilt sektorsansvar för miljön. Övriga myndigheter med miljörelaterade arbetsuppgifter. De statliga myndigheternas generella uppgift att beakta de krav som ställs på verksamheten av hänsyn till ... miljöpolitiken. Till miljövårdsmyndigheterna räknas traditionellt, främst beroende på deras departementstillhörighet, Kemikalieinspektionen (KEMI), () och Statens strålskydds- inspektion (SSI). Även () och (), vilka har framträdande uppgifter i fråga om användningen av landets fysiska resurser, räknas därför ofta till miljövårds- myndigheterna. På regional nivå är länsstyrelserna ansvariga för miljöupp- gifterna. Länsstyrelserna har ett nära samarbete med de nämnda myndigheterna på central nivå samt disponerar egen miljökompetens. 4.3.2Myndigheter med särskilt sektorsansvar för miljön Bland myndigheterna med s.k. särskilt sektorsansvar återfinns främst de s.k. trafikverken och myndigheter med uppgifter inom de areella näringarna. Det särskilda sektorsansvaret har tillämpats inom följande statliga verksamhetsområden (myndigheter): Vägar () Järnvägar () Flygplatser och flygtrafik () Farleder och sjötrafik () Fysisk planering () Kulturminnesvård () Naturskydd och biologisk mångfald () Jordbruk () Skogsbruk () Fiske () Energi, näringsliv och teknisk utveckling () Militärt försvar (Försvarsmakten) Internationellt utvecklingssamarbete (Sida) Sektorsansvaret har varit tydligast uttalat i fråga om den fysiska infrastrukturen, de sju förstnämnda områdena ovan. Vad gäller de s.k. areella näringarna har myndigheternas uppgifter i många fall en kopp- ling till den gröna miljöpolitiken och delar av verksamhet. Inom övriga områden i ovanstående uppräkning har berörda myndigheter själva i stor utsträckning initierat insatserna. Generellt sett kan dessa myndigheter sägas vara de som tillsammans med miljövårdsmyndigheterna och länsstyrelserna kom- mit längst med att utveckla miljökompetens och i att ta miljöhänsyn i utövandet av sina respektive verksamheter. 4.3.3Övriga myndigheter med miljörelaterade arbetsuppgifter Gruppens övriga myndigheter är av naturliga skäl mer obestämd än de båda tidigare grupperna. Till gruppen kan bl.a. räknas rättsmyndig- heterna (polis, åklagare och domstolar) samt ett antal myndigheter med övervakande och normerande uppgifter (t.ex. Statens räddnings- verk, och ), vilka delvis utför uppgifter med miljöinriktning. Även andra myndigheter har som permanent uppgift eller har av regeringen givits särskilda uppdrag att utreda eller belysa vissa miljöaspekter. Hit kan räknas ett antal forskningsorgan, forsknings- råden och universiteten med vissa av sina högre utbildningar. En särställning i sammanhanget har myndigheterna med uppgifter inom arbetsmiljöområdet. Likheterna i fråga om roller, uppgifter och bedömningar av miljöproblem mellan arbetsmiljö- och miljövårds- myndigheterna är ofta stora. Regeringen har i 7 § Verksförordningen (1995:1322) givit samtliga statliga myndigheter i uppdrag att beakta de krav som ställs på verksamheten av hänsyn till bl.a. miljöpolitiken. En ändring av bestämmelsen så att hänsynen istället för miljöpolitiken skall gälla ekologiskt hållbar utveckling har aviserats. Ett generellt uppdrag till de statliga myndigheterna att beakta de krav är självfallet en vag formulering, särskilt som krav på redovisning o.dyl. helt saknas. Inte heller har någon uppföljning av uppdraget genomförts eller initierats.