sou · GLB3183 · 1998-01-01 00:00:00 — -verka för att alla får möjlighet till delaktighet i kulturlivet och till kulturupplevelser samt till eget skapande, -främja kulturell mångfald, konstnärlig förnyelse och kvalitet och därigenom motverka kommersialismens negativa verkningar, -ge kulturen förutsättningar att vara en dynamisk, utmanande och obunden kraft i samhället, -bevara och bruka kulturarvet, -främja bildningssträvanden, -främja internationellt kulturutbyte och möten mellan olika kulturer inom landet. I kulturpropositionen tar regeringen också upp konstnärernas vill- kor. Att förbättra de yrkesverksamma konstnärernas villkor är av vital betydelse för att det kulturpolitiska målet om mångfald skall kunna uppfyllas konstaterar regeringen. Regeringen håller fast vid principen att konstnärernas försörjning i största möjliga utsträckning skall base- ras på ersättning i direkt anslutning till arbete men menar att detta inte betyder att de selektiva stödformerna spelat ut sin roll. Tvärtom före- slår regeringen på flera områden ett utökat sådant stöd och betonar att dessa skall kompletteras med mer generella former av stöd. Insatserna för att stärka de professionella konstnärerna skall också vila på de två huvudprinciperna; ersättning för utfört arbete och direkta stödinsatser. En tredje princip är samråd mellan staten och konstnärerna när det gäller utformningen av och fördelning- en av stöden. Sammanfattningsvis beskrev regeringen statens mål för framtida in- satser för konstnärerna på följande sätt. -skapa förutsättningar för ett aktivt kulturliv som ger arbete och för- sörjning åt konstnärerna och rika kulturupplevelser för medbor- garna, -skapa sådana villkor för de professionella konstnärerna att de kan basera sin försörjning på ersättning för utfört konstnärligt arbete, -anpassa regelverken på alla politikområden så att rimlig hänsyn tas till konstnärernas speciella förhållanden, -ge möjlighet till konstnärligt förnyelse- och utvecklingsarbete ge- nom olika former av direkt konstnärsstöd, -förbättra möjligheterna till internationellt konstnärligt utbyte. Arbetsmarknadspolitikens mål behandlades av . Såväl regeringen i sin proposition som konstaterade då att de mål för arbetsmarknadspolitiken som fastställdes fortfarande gäller i sina huvuddrag. Huvuduppgiften är dels att bidra till att lösa upp strukturella obalanser genom att underlätta och påskynda anpassningen mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft, dels motverka konjunkturellt betingade variationer i sysselsättningen. Dessa stabiliseringspolitiska mål har successivt blivit allt viktigare. Arbetsmarknadspolitikens styrka har varit att den kunnat kombinera det ekonomiskt nödvändiga med det socialt angelägna. De mål som riksda- gen antog (1995/96:FiU15) ger arbetsmarknadspolitiken följande inriktning: -Arbetsförmedlingens huvuduppgift är att tillse att platserna snabbt tillsätts. -Den enskilde arbetssökande skall genom särskilda insatser rustas för de arbeten som är eller blir lediga. -Den enskilde arbetslöse skall stå i centrum för insatserna. Målinrik- tade individuella handlingsplaner skall upprättas som tydliggör den arbetslöses och myndighetens ansvar. -När det inte finns arbeten på den reguljära arbetsmarknaden eller lämpliga utbildningsinsatser skall arbetsmarknadspolitiken ha möj- lighet att på annat sätt förhindra att långtidsarbetslöshet uppstår. -Arbetsmarknadspolitiken skall ha resurser för att förhindra utslag- ning från arbetsmarknaden. Äldre arbetssökande utanför den regul- jära arbetsmarknaden skall erbjudas offentligt tillfälligt arbete. -Kommunernas roll i arbetsmarknadspolitiken skall utvecklas. -En hållbar omställningsförsäkring vid arbetslöshet skall skapas. -Arbetsmarknadspolitiken skall medverka till och påskynda föränd- ringarna av vårt samhälle. Det gäller inte minst i jämställdhets- arbetet och i miljöarbetet. -De arbetsmarknadspolitiska åtgärdernas utformning skall samordnas bättre på lokal nivå. 2.1Tidigare kulturutredningar om arbetsmarknaden 2.1.1Kulturpolitikens inriktning (SOU 1995:84) Den statliga , som tillsattes , gjorde en bred utvärdering av kulturpolitik (SOU 1995:85). Den granskade också konstnärspolitiken . Utredningen konstaterar att stöd till konstnärlig produktion och strävan att förbättra det konst- närliga skapandets villkor är en av hörnstenarna i den svenska statliga kulturpolitiken . Det speglas särskilt tydligt i några av målen kulturpolitiska beslut. Det gäller målen om yttrandefrihet och konstnärlig och kulturell förnyelse. Ett tredje mål som förutsätter statliga insatser för konstnärerna är att motverka kommersialismens negativa verkningar. blev kvalitet i konsten också ett tydligare mål för den statliga kulturpolitiken. Utredningen konstaterar att den statliga konstnärspolitiken omfattar tre nivåer: insatser som syftar till att göra människor delaktiga i konst- närliga upplevelser, konstpolitiska insatser för att utveckla respektive konstart och mer specifika insatser som direkt tar sikte på att förbättra villkoren för enskilda konstnärer och grupper av konstnärer. konstaterar man att konstnärens villkor inte kan isoleras från utveck- lingen i samhället i övrigt. För konstnärer likaväl som för andra med- borgare spelar utformningen av och förändringar i socialpolitik, ar- betsmarknadspolitik och skattepolitik en viktig roll. I konstnärspoliti- ken ligger att i görligaste mån anpassa sådana allmänna system till de speciella förhållandena inom kulturområdet. Utredningen beskriver följande instrument som använts i det konst- närspolitiska arbetet: -konstnärlig utbildning, -ansvar för statliga kulturinstitutioner samt stöd till regionala och lokala kulturinstitutioner och till fria grupper, -inköp av konstnärliga alster, -riktat stöd inom vissa branscher, -arbetsförmedling och andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder, -upphovsrättsliga ersättningar, -offentligrättsliga ersättningar som kompensation för inskränkningar i upphovsrätten m.m., -bidrag av olika slag, -anpassning av skattelagstiftning, sociallagstiftning m.m. så att rimlig hänsyn tas till konstnärernas speciella förhållanden, -stöd till folkbildning, organisationer och arrangörer. Utredningen redovisar svårigheter att bedöma den samlade effekten av de konstnärspolitiska insatserna eftersom utvecklingen i hög grad också bestäms av andra faktorer i samhället. Man väljer ändå att ge några indikatorer, nämligen antalet konstnärer, arbetsmarknaden och konstnärernas inkomster. När det gäller det centrala kulturpolitiska intresset på detta område - att stimulera kreativitet och förnyelse - är det svårt om inte omöjligt att finna objektiva mått. För det första kriteriet, antalet konstnärer, konstaterar utredningen att det skett en kraftig tillströmning till de konstnärliga yrkena . Ökningen ligger oavsett om man väljer att se till Folk- och bostadsräkningens (FoB) uppgifter eller medlemsantalet i KLYS-organisationerna. Antalet kvinnor har ökat markant så att de nu utgör av samtliga konstnärer. Ökningen av antalet konstnärer har varit betydligt större än ök- ningen av antalet arbetstillfällen. Det har lett till en överetablering och en permanent arbetslöshet bland konstnärerna. Obalansen mellan sökande och arbetstillfällen har tredubblats trots den då starka högkonjunkturen. Det leder utredningen till att beteckna den strukturella arbetslösheten som bestående. Redan i de kulturpolitiska propositionerna betonades behovet av samverkan mellan kultur- och arbetsmarknads- politik. Denna samverkan har byggts ut och AMS har givits ett särskilt ansvar för kulturarbetsförmedling. 1985/86:138.) har arbetslösheten ökat kraftigt. var den genomsnittliga arbetslösheten bland teateranställda . hade andelen stigit till och var den uppe i . Ut- vecklingen för musiker har varit liknande. För författare, bildkonstnärer och tonsättare är utvecklingen svårare att visa eftersom de som egen- företagare inte uppvisar traditionell arbetslöshet. I deras fall är be- greppet inkomstlöshet mer relevant när de saknar uppdrag eller avsätt- ning för sina alster. Också dessa grupper får dock stöd genom arbetsmarknadspolitiken. Det är inte bara kostnaden för arbetslöshetsförsäkringen som stigit kraftigt utan också de medel AMS avsätter för åtgärder till arbetslösa/inkomstlösa konstnärer. Volymen på bered- skapsarbeten inom den konstnärliga sektorn motsvarade t.ex. /80. /89 uppgick kostnaderna för dessa till och /95 till . I huvudbetänkande Kulturpolitikens inriktning (SOU 1995:84) konstateras att det behövs en samlad konstnärspolitik inom kulturpolitikens ram. En sådan kräver ett samspel mellan olika politikområden och mellan olika myndighetsområden. Några av de mest väsentliga ekonomiska förutsättningarna för såväl det fria konst- skapandet som det konstnärliga yrkesutövandet skapas inom upphovs- rätts-, skatte- och arbetsmarknadsområdena. Ökningen av antalet konstnärer har varit större än antalet nya arbetstillfällen. Det har lett till en markant obalans mellan tillgång och efterfrågan, en obalans som tror kommer att öka ytterligare. Arbetsmarknaden har också förändrats så att antalet fasta anställningar minskat och korttidsanställningarna i stället ökat. Allt fler konstnärer bedriver därför sin verksamhet i egen regi som företagare eller frilansar och man går i och ur rollen som företagare respektive anställd. Eftersom dessa yrkesverksamma arbetar med en stark personlig och konstnärlig drivkraft är de beredda till långtgående personliga uppoff- ringar för att fortsätta i yrket. Det gör att den naturliga utslagningen från marknaden vid en överetablering inte fungerar på just denna arbetsmarknad. Många konstnärer konkurrerar också i sin verksamhet med statligt subventionerade alternativ vilket tvingar ner prissättningen ytterligare med fortsatt ökade problem med försörjningen. Samman- taget ställer detta allt större krav på samhälleliga insatser för denna grupp. AMS har haft en generös och innovativ hållning till konstnärsom- rådet och byggt upp en särskild verksamhet riktad till denna grupp. Det har fått till konsekvens att också de fått känna av den ökade tillström- ningen till konstnärsyrkena. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna har nått en sådan omfattning att de blivit en viktig del av finansieringen av verksamheter inom kulturområdet, t.ex. som stöd för fria grupper och institutioner. Dessa medel är en avsevärd resurs för sysselsättningen på områden som har en strukturell arbetslöshet. Mot den bakgrunden föreslår att medel från skall föras över till kulturområdet med kravet att de skall användas för att skapa arbetstillfällen utifrån kulturpolitiska prioriteringar. Utbildning är ett huvudsakligt instrument inom arbetsmarknads- politiken menar utredningen och det finns ett stort behov av vidareut- bildning inom konstnärsområdet. Den föreslår därför att en del av de arbetsmarknadspolitiska medlen förs över till de konstnärliga högsko- lorna för att där finansiera en utbyggd fort- och vidareutbildning. föreslår att de selektiva konstnärsstöden förstärks genom ökade anslag. Utredningen föreslår också att de arbetsmarknadspolitiska insat- serna och regelsystemen bättre anpassas till de speciella förhållanden som gäller på det konstnärliga området. Ett sätt att göra det är genom att utnyttja och öka utrymmet för s.k. otraditionella åtgärder. Utredningen konstaterar också att centrumbildningarna inom konst- närsområdet gör en viktig insats när det gäller att skapa sysselsättning för sina medlemmar. De bör därför få ökade resurser till det arbetsska- pande arbetet. Slutligen betonar att de arbetsmarknadspolitiska insatserna för de fria konstnärerna har en särskild kulturpolitisk bety- delse och att de därför måste utformas i första hand efter hänsyn till de kulturpolitiska prioriteringarna. Ett sätt skulle vara ett formaliserat samråd mellan och kulturområdet. 2.1.2Konstnärens villkor (SOU 1990:39) tillsatte utbildningsministern en särskild utredare för att kartlägga de konstnärliga och litterära yrkesutövarnas villkor och utvärdera de statliga insatserna som dittills gjorts för dessa grupper. De konstnärliga och litterära yrkesutövarna har en nyckelroll i kulturlivet ansåg ministern varför det också måste vara ett väsentligt inslag i den statliga kulturpolitiken att värna om konstnärlig yrkesverksamhet och utvecklingsarbete. Den särskilda utredaren gjorde en definition av de grupper utred- ningen och en statlig konstnärspolitik borde omfatta. I begreppet konst- när utgick han från de yrkeskategorier som är representerade i KLYS med undantag för journalister och programtjänstemän vid . Han konstaterade att det inte finns någon tillförlitlig eller hel- täckande statistik över antalet konstnärligt yrkesverksamma. Begreppet konstnär är vagt och det finns ingen enhetlig definition. Utredaren valde att använda sig av två källor för att beskriva omfattningen. Den ena är Folk- och bostadsräkningen från (). Den andra är medlemsuppgifterna från KLYS. Bägge visade på en kraftig ökning av antalet konstnärer. FoB har räknat bildkonstnärer, musiker, formgivare, författare och scenkonstnärer . Tillströmningen till yrket, eller viljan att komma in ett konstnärligt yrke visar sig också i ansökningarna till de konstnärliga högskolorna. Antalet sökande till dessa steg . Men också de offentliga utgifterna för kulturen ökade realt . An- talet arbetstillfällen vid kulturinstitutionerna ökade stadigt och ansla- gen till kulturen ökade i fasta priser . Men till- strömningen till yrket var större varför allt fler konstnärer trots de ökade anslagen fick svårigheter att försörja sig på sitt konstnärliga arbete. Utredaren lade stor vikt vid sysselsättningsfrämjande åtgärder i sina överväganden och förslag. En andra huvudsynpunkt var kvalitets- kraven i kulturpolitiken, som han menade måste få väga tyngre än dit- tills i avvägningarna när det gäller stöd och bidrag. Den tredje huvud- synpunkten betonade det internationella perspektivet på kulturområdet och behovet av ett internationellt kulturutbyte. När det gäller sysselsättningsfrämjande åtgärder konstaterade utre- daren att de arbetsmarknadspolitiska insatserna på kulturområdet fått stor betydelse . AMS har haft en generös inställning till kulturområdet och banat nya vägar för att skapa arbete åt konstnärer också utanför de reguljära konstmarknaderna. AMS-insatserna har bli- vit en del av kulturstödet. Därmed har de också fått en annan karaktär än stöden inom andra branscher. De är knappast av övergångsnatur i avvaktan på en konjunkturell uppgång. De är bara till en del inriktade på att slussa de arbetssökande till andra områden med större tillgång på arbete. De är också starkt koncentrerade till storstadsområdena. Det är ofrånkomligt, menade utredaren, att det blir kollision mellan konstnär- liga ambitioner och de arbetsmarknadspolitiska kraven t.ex. att arbets- löshet är ett kriterium för beredskapsarbete. För den enskilde konstnä- ren ter sig systemet osäkert och nyckfullt men både kulturpolitiskt och från konstnärens egna utgångspunkter skulle läget vara mycket värre om stödet inte fanns eller var snålare. är det farligt att an- vända beredskapsarbeten för att hålla igång verksamheter som inte efterfrågas. I stället bör insatserna koncentreras på sådant som kan övergå till att bli självfinansierat eller bidra till att öka efterfrågan. Det viktiga målet för insatserna inom den förmedlande verksamheten bör vara att vidga den konstnärliga arbetsmarknaden. Men det krävs mer än en generös arbetsmarknadspolitik för att främja sysselsättningen ansåg utredaren. Han föreslog därför ökade produktions- och projektbidrag till fria teater-, dans- och musikgrupper. Han föreslog också väsentligt ökade inkomstgarantier till fria konstnä- rer och via väsentligt ökade bidrag till centrum- bildningar och främjandeorganisationer. Centrumbildningarna borde få bidrag att utvecklas till rena branschorganisationer och deras regionala enheter borde på motsvarande sätt få regionala stöd. Regeringens proposition 1989/90:76 Regionalpolitik inför 1990- talet uppmuntrar till projektstöd inom kulturområdet och för att främja kulturturism inom ramen för regionala utvecklingsprojekt. I de tre nordligaste länen kan också medlen för särskilda infrastrukturåtgärder användas för kulturprojekt. Genom att utnyttja dessa möjligheter borde man kunna begränsa de arbetsmarknadspolitiska insatserna och öka konstnärernas egen möjlighet till försörjning. Utredaren lade fram förslag på fler åtgärder för att öka konstnärer- nas arbetsmarknad. Husartister och Konst där vi bor var aktuella pro- jekt som han ville ge ökat bidrag. Konstnärernas skatter och avgifter och fler bidrag var andra områden han lade förslag inom. Bidrag för unga konstnärer som därmed får en chans att etablera sig, projekt- och resebidrag, fleråriga bidrag och inkomstgarantier var sådana vägar. Utredarens prioritering var ett rejält stöd till några framför ett begrän- sat stöd till många. Utredaren ville också införa utställningsersättning, ersättning för vidareförsäljning av konstverk och upphovsrättslig avgift på tomkassetter. Utredaren följde också upp högskoleutbildningarna till de konstnär- liga yrkena. Han konstaterade att hälften av alla utbildade i högskolor- na har sitt förvärvsarbete någon annanstans än inom yrket vilket relativt sett är vanligare i denna bransch än inom andra yrken. Många försvin- ner från yrket, sannolikt beroende på svårigheterna att försörja sig. Utredaren ansåg inte heller att arbetslösheten inom kultursektorn beror på att antalet högskoleplatser är för stort, nyrekryteringen var ca 300 . Däremot var det en låg andel av de yrkesverksamma som hade högskoleutbildning i sitt yrke. Siffran låg i genomsnitt på (i skådespelaryrket). Rekryteringen sker alltså i stor utsträckning vid sidan om högskolorna medan många som genomgått sådan arbetar med något helt annat. Utredarens slutsats av denna bild var att det fanns en risk att andelen högskoleutbildade skulle sjunka snabbt fram mot om man inte ökade antagningen till de konstnärliga högskolorna. Utredaren ansåg att en förstärkt högskoleutbildning skulle främja sysselsättningen för kvalificerade konstnärer. Därtill vore det angeläget att ge dessa högskolor tillgång till medel för forskning vilket ytterligare skulle skapa sysselsättning för kvalificerade konstnärer. 2.1.3Konstnärerna i samhället (SOU 1975:14) Betänkandet Konstnärerna i samhället (SOU 1975:14), som gjordes av utredningen diskuterar hur långt samhällets ansvar sträcker sig när det gäller att tillförsäkra konstnärligt verksamma ett rimligt ekonomiskt utbyte av sin verksamhet. De prövade fyra alternativ: Ansvaret gäller alla dem som har fullföljt en konstnärlig utbildning. 2.Ansvaret gäller alla dem som yrkesmässigt utövar konstnärlig verksamhet. 3.Ansvaret gäller alla dem som har accepterats som medlemmar av en facklig organisation inom det konstnärliga områ- det. 4.Ansvaret gäller en av samhället angiven ram för det antal konstnärer som kan påräkna samhälleligt stöd för sin verk- samhet. Utredningen fann att inget av dessa alternativ kunde vara en ut- gångspunkt för samhällets insatser på området, bl.a. därför att det inte är möjligt att fastställa - och låsa - behovet av konstnärer till en viss nivå. Utredningen förordar i stället en för varje tidpunkt anpassad insats från samhällets sida med utgångspunkt i att uppställda kulturpolitiska mål uppnås. Utredningen väljer att kategorisera konstnärerna efter KLYS-indel- ningen, dvs. ordkonstnärer, bild- och formkonstnärer, tonkonstnärer och film- och scenkonstnärer. Deras förslag begränsas till de konstnär- ligt verksamma kulturarbetarna. Utredningen konstaterar också att det inte går att behandla konstnä- rerna som en homogen grupp utan varje grupp måste behandlas speci- fikt. Skillnaderna i villkor är också betydande, bl.a. mellan fritt arbe- tande konstnärer, egenföretagare, frilansare och anställda. Men trots att åtgärderna måste vara selektiva i den meningen att de skall utformas med hänsyn till de speciella förutsättningarna i varje grupp skall de vara uttryck för en helhetssyn på konstnärernas villkor i sam- hället. Utredningen diskuterade generella lösningar som konstnärslöner, inkomstgarantier eller ersättningsgarantier men avvisade det. Man menar att det inte är möjligt att föreslå en sådan specialtrygghet för en begränsad grupp medborgare utan att man på liknande sätt tar ansvar för andra grupper vars arbets- och försörjningsvillkor är osäkra. Utredningens slutsats blev att enda vägen att förbättra konstnärernas möjligheter att försörja sig är att öka konstnärernas arbetsmarknad både inom traditionella områden och helt nya. Konstnärerna måste som alla andra i första hand få sin utkomst av lön och arvoden/ersättningar inte av stipendier, statliga stöd o.dyl. är utredningens grundtes: Den främsta ersättningsformen är och skall vara genom lön i samband med anställning, arvode i samband med uppdrag, köpeskilling i samband med försäljning och liknande ersättningar för nedlagt arbete. 2.Till detta kommer ersättningar grundade på upphovsrättsliga an- språk i efterhand och vid vidareförsäljning. Dessa bör förbättras. Ut- redningen anser att dessa medel skall kanaliseras från samhället i form av högre ersättningar till konstnärerna och fler ersättningsformer i stäl- let för genom traditionellt stöd. I vissa fall krävs också en förändrad lagstiftning. Ett exempel är biblioteksersättningen. En del av den styrs indivi- duellt i relation till utlåningen, en del styrs generellt till gruppen. Det senare fördelas i form av tilläggsstipendier m.m. av författar- fond. Dessutom finns väl fungerande långtidsstipendier. Avtalslicenser föreslogs på ytterligare områden. Medlen skulle gå till upphovsmannaorganisationerna och fördelas bl.a. som stipendier. Konstnärsorganisationerna har länge krävt en upphovsrättslig avgift på tomkassetter för att finansiera stöd till upphovsmännen. Det kravet stöddes av utredningen. Den föreslog också konstnärsfonder med uppgift att fördela stipen- dier till övriga konstnärsgrupper på samma sätt som Författarfonden delar ut biblioteksersättningen och fler långtidsstipendier på områden som saknar upphovsrättspengar. 3.Viss stipendieverksamhet måste finnas kvar för punktinsatser, tillfälliga ekonomiska svårigheter, konstnärlig förnyelse m.fl. Sammantaget ville utredningen se direkta stödpengar som ett all- mänt uttryck för samhällets uppfattning att konstnären gör en sam- hällsnyttig insats som bör premieras - inte ersättning för arbete. Skatter- och sociala avgifter. Utredningen betonade att det är viktigt att se över skatte- och socialförsäkringsregler framför allt för de konstnärer som är egenföretagare. Man ville särskilt att man skulle överväga att slopa egenavgiften för dessa. Eftersom utredningen ansåg att konstnärerna i första hand skall ha sin utkomst genom lön och arvoden/ersättningar gick man igenom olika förslag för att öka och bredda konstnärernas marknad för att den vägen bredda deras försörjning. Utredningen ansåg att det också för självstän- digt arbetande konstnärer går att finna former för anställning under längre eller och gav exempel på detta i sitt förslag: Kommuner och landsting anställer konstnärer på årskontrakt för uppgifter inom miljöområdet och för arbete inom skolor och andra in- stitutioner, förskolor, fritidshem, grund- och gymnasieskolan. Dessa konstnärer skulle också bidra till skapande verksamhet på pensionärs- och ålderdomshem, sjukhus, inom nykterhetsvård och ungdomsvårds- skolor. Utredningen konstaterade att förmedlingen av uppdrag inom kul- turområdet är splittrad på många olika förmedlingar med olika arbets- metoder och villkor. Kulturarbetsmarknaden bör ses som en del av arbetsmarknaden i stort. Därför bör samhället svara för en kostnadsfri arbetsförmedling för kulturarbetarna i former som är anpassade till förhållandena inom området. Det är viktigt att den inte bara förmedlar utan också aktivt spårar upp och initierar nya arbetsområden.