sou · GLB3170 · 1998-01-01 00:00:00 — Vidare anförs i paragrafen bl.a. att om upplysningar inte kan lämnas till patient- en skall de i stället lämnas till en närstående till patienten. I 4 § anförs att om en patient har avlidit skall den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen fullgöra sina uppgifter med re- spekt för den avlidne. De efterlevande skall visas hänsyn och omtanke. Den som i sin yrkesverksamhet inom hälso- och sjukvården ut- färdar ett intyg om någons hälsotillstånd eller vård skall utforma det med noggrannhet och omsorg (5 §). Den enskildes ansvar finns reglerat i 6 §. Det anges att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonal bär själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Delegationsregler finns i 7 § Det föreskrivs att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen får överlåta en arbetsuppgift till någon annan endast när detta är förenligt med en god och säker vård. Den som överlåter en arbetsuppgift, för vilken det krävs formell kompetens, till någon som saknar sådan kompetens svarar för att den som fått uppgiften har förutsättningar att fullgöra denna. I 7 a § föreskrivs att den som tillhör hälso- och sjukvårds- personalen skall rapportera till vårdgivaren om en patient i sam- band med vård, behandling eller undersökning drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvarlig skada eller sjukdom. ,AGEN OM DISCIPLINP¥F¶LJD M M P¥ H¤LSO OCH SJUKV¥RDENS OMR¥DE DISCIPLINP¥F¶LJDSLAGEN Disciplinpåföljdslagen gäller hälso- och sjukvårdspersonal i deras yrkesutövning inom hälso- och sjukvården. I lagen ges bestäm- melser om, förutom disciplinpåföljd, återkallelse av legitimation eller annan behörighet samt inskränkningar i rätten att förskriva narkotika eller alkoholhaltiga läkemedel eller alkohol. Disciplinpåföljder är erinran eller varning. Erinran är den mildare formen - varning den strängare. Det anförs i 4 § första stycket följande. Om den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen upp- såtligen eller av oaktsamhet inte fullgör vad som åvilar honom eller henne enligt 2, 3, 5, 7, 8 och 9 §§ lagen (1994:954) om åligganden för personal inom hälso- och sjukvården eller enligt någon annan föreskrift som är av direkt betydelse för säkerheten i vården, får disciplinpåföljd åläggas. Om felet är ringa eller om det framstår som ursäkt- ligt får disciplinpåföljd underlåtas. I föregående avsnitt har nämnts vad 2, 3, 5, 7 och 7 a §§ åliggandelagen handlar om. Det hänvisas i den refererade be- stämmelsen även till 8 och 9 §§. Dessa bestämmelser handlar om tystnadsplikt inom enskild hälso- och sjukvård. Frågor om disciplinpåföljd prövas enligt 13 § disciplin- påföljdslagen av (). Frågor om disciplinpåföljd skall enligt 19 § tas upp på anmälan av eller av den patient som saken gäller eller, om patienten inte själv kan anmäla saken, en närstående till patienten. Det finns också regler i vissa andra författningar som ger Justitie- ombudsmannen och Justitiekanslern befogenhet att göra anmälan till . För gäller en särskild förordning - förordningen (1988:1240) med instruktion för hälso- och sjukvårdens ansvars- nämnd. ,AGEN OM TILLSYN ¶VER H¤LSO OCH SJUKV¥RDENTILLSYNSLAGEN Hälso- och sjukvården och dess personal står under tillsyn av (1 § första stycket). Med hälso- och sjukvård avses i tillsynslagen sådan verksamhet som omfattas av HSL och tandvårdslagen (1982:763). tillsyn skall främst syfta till att förebygga skador och eliminera risker i hälso- och sjukvården. Socialstyrel- sen skall genom sin tillsyn stödja och granska verksamheten och hälso- och sjukvårdspersonalens åtgärder (4 §). I det följande beskrivs bestämmelser i tillsynslagen som specifikt gäller hälso- och sjukvårdspersonal. I 10 § tillsynslagen föreskrivs att den som bedriver verksamhet som står under tillsyn enligt denna lag och som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen är skyldig att på begäran lämna bl.a. handlingar och annat material som rör verksamheten samt ge styrelsen de upplysningar om verksamheten som styrel- sen behöver för sin tillsyn. Vidare föreskrivs i paragrafen att får förelägga den som bedriver verksamheten eller den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna vad som begärs. I föreläggandet får vite sättas ut. Med den utformning tillsynslagen har blir konsekvensen att många undersköterskor, vårdbiträden m.fl. inom kommunen inte berörs av dessa skyldigheter när de självständigt utför sjuk- vårdande uppgifter inom t.ex. de särskilda boendeformerna. Ett annat exempel där olikheter uppstår mellan kommuner och landsting finns i 11 § tillsynslagen. Där anges bl.a. att Social- styrelsen har rätt att inspektera hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesutövning. ,AGEN OM F¶RTROENDEN¤MNDSVERKSAMHET INOM H¤LSO OCH SJUKV¥RDEN M M Ovan har redogjorts för författningar där begreppet hälso- och sjukvårdspersonal används. I lagen (1992:563) om förtroende- nämndsverksamhet inom hälso- och sjukvården, m.m. används också begreppet hälso- och sjukvårdspersonal. Det anförs således i 1 § att för den hälso- och sjukvård och den tandvård som ett landsting eller en kommun ansvarar för enligt HSL eller tandvårdslagen (1985:125) skall det finnas en eller flera nämnder med uppgift att främja kontakterna mellan patienterna och hälso- och sjukvårdspersonalen samt att åt patienterna förmedla den hjälp som förhållandena kräver. I lagen definieras inte vad som skall avses med hälso- och sjukvårdspersonal. Den proposition som ligger till grund för lagen (prop. 1991/92:148) ger inte heller något svar på frågan. I avsnitt 8.6 redogörs närmare för förtroendenämndsverk- samheten. Kammarrätten i har i sitt remissvar (bil. 5) särskilt velat lyfta fram de gränsdragningsproblem som kan uppkomma genom att olika huvudmän ansvarar för olika vård- och om- sorgsinsatser och den inverkan detta i sig kan ha på insatserna för den enskilde samt vid en eventuell efterkommande ansvarspröv- ning. () anför i sitt remissvar att kommunernas särskilda boendeformer och sjukhemmen inte be- traktas som sjukhus eller vårdinrättning enligt åliggandelagen. Det innebär att all personal inte omfattas av bestämmelserna i åliggandelagen när kommunen bedriver hälso- och sjukvård. Exempelvis kan undersköterskor och vårdbiträden inom kom- munens hälso- och sjukvård inte åläggas disciplinpåföljd av om de varit försumliga i sin yrkesutövning. Handikapp- ombudsmannen anser att det bör utredas om även kan pröva anmälningar som rör dessa grupper. instämmer i sitt svar i behovet av en så enhetlig lagstiftning som möjligt, där enligt för- bundet samverkan och gemensamt ansvar i vårdkedjorna måste bli bättre. Det kan också här upprepas vad framhållit till utred- ningen nämligen att det är svårt att bedöma när icke legitimerad personal är att betrakta som hälso- och sjuk- vårdspersonal och när den inte är det. har också framhållit att det påfallande ofta förekommer bristande rutiner för dele- gering mellan olika personalgrupper. I lagstiftningen som rör hälso- och sjukvården har det ingående reglerats vilket ansvar som hälso- och sjukvårdspersonalen har och hur arbetsuppgifterna skall utföras. Motsvarande reglering saknas inom . Det har dock införts en bestämmelse i socialtjänstlagen om att det för att utföra uppgifter skall finnas personal med lämplig utbildning och erfarenhet. Det har också införts en bestämmelse om att insatser skall vara av god kvalitet. Jag ser givetvis positivt på dessa för- ändringar. Om mitt förslag (se avsnitt 9.2) om att vidga begreppet hälso- och sjukvårdspersonal inom hälso- och sjuk- vård genomförs kommer det ytterligare att kunna bidra till en kvalitetsförbättring av vården och omsorgen om äldre. 8.3Sekretessen och anhöriga/närstående Under mitt arbete med betänkandet om brister i omsorg (SOU 1997:51) har såväl enskilda som anhöriga påtalat att man har upplevt att personalen "slarvat med sekretessen" och inför besökande och till andra lämnat ut uppgifter om enskild person. Personal har också upplevt svårigheter att hantera sekretess i för- hållande till anhöriga. Utredningen har som ett led i kartläggningsarbetet anordnat ett flertal hearings. Vid dessa framhölls bl.a. att sekretessbe- stämmelser fortlöpande måste diskuteras och bli kända. 8.3.2Sekretessbestämmelserna inom hälso- och sjukvårdsområdet samt Sekretessreglerna inom det sociala området är konstruerade med s.k. skaderekvisit. Det vanligaste är att sekretess gäller om det kan antas att viss skada uppkommer om uppgiften lämnas ut (s.k. rakt skaderekvisit). Sådan sekretess gäller t.ex. inom socialförsäkringsområdet. Detta kan sägas vara den mildare for- men av sekretess. För hälso- och sjukvården och är sekretess- reglerna (7 kap. 1 § respektive 4 §) utformade så att sekretess gäller om det inte står klart att viss skada inte inträffar (s.k. om- vänt skaderekvisit). Utgångspunkten är att uppgiften inte skall lämnas ut annat än om det i det enskilda fallet är helt utrett att någon skada inte uppkommer. Det handlar här om en strängare sekretess. I 7 kap. 3 § finns en särskild regel om sekretess i förhållande till den enskilde själv. Under vissa förutsättningar kan den en- skilde vägras ta del av uppgifter om sig själv inom hälso- och sjukvården. Bestämmelserna i 7 kap. 1 och 4 §§ innebär att frågan om i vilka fall uppgifter kan lämnas ut måste avgöras efter en skadeprövning från fall till fall. Sekretessen gäller givetvis också gentemot patientens/den enskildes anhöriga. Som framgått handlar sekretessprövningen om huruvida en uppgift skall lämnas ut. Om den uppgiften finns i en journal- handling eller en dokumentation om omvårdnad/omsorg eller i någon annan allmän handling saknar betydelse. 8.3.3Möjligheterna att lämna ut uppgifter till anhöriga/närstående I de följande avsnitten refereras till tre källor. Den första är Sekre- tess i , - Sverne, 1989. Den andra är Sekretessprövning - handledning för personal inom vård och om- sorg, , 1997. Den tredje är kommentaren till sekretesslagen, m.fl., 1992. - Sverne anför (s. 55) att ett utlämnande av sekretesskyddade uppgifter till närstående inte bör ske utan klientens samtycke. Endast då klienten till följd av sjukdom eller annan anledning saknar möjlighet att själv ta ställning till frågan finns det anledning att pröva saken utan hörande av honom. Vidare nämner - Sverne vissa äldre rättsfall som avser tidigare sekretessbestämmelser men som ändå får anses vara av intresse för att belysa den nu berörda frågeställningen. Det uppges ett fall där patients syster har vägrats få del av sjukjournal (RÅ 1953 I 194), ett fall där fader vägrats få del av intagningshandlingar rörande myndig son (RÅ 1957 I 95) och ett fall där patients broder har vägrats få del av sjukjournal (RÅ 1969 s. 16). m.fl. anför att i många fall kan patienten ha sär- skild anledning att just för sina anhöriga hemlighålla sin sjukdom eller dess närmare beskaffenhet (s. 149 f). Emellertid är det givet- vis högst angeläget att i förekommande fall de nära anhöriga får kännedom om att patienten inte har kvar att leva eller har en obotlig sjukdom. Hindrar patientens tillstånd i sådana fall att han samtycker, bör underrättelse likväl få lämnas till de anhöriga. Detsamma gäller om läkaren bedömer att patientens allvarliga tillstånd åtminstone tills vidare inte bör avslöjas för honom själv och något samtycke av den anledning då inte kan inhämtas (s. 150). nämner olika fall när sekretess kan anses före- ligga respektive inte göra det. Därvid anförs att vem som begär uppgiften också spelar en roll (s. 51). Att lämna vissa uppgifter till den enskildes nära anhöriga kan vara tillåtet, medan motsatsen i allmänhet gäller i fråga om uppgifter till utomstående, t.ex. journalister. Det framhålls vidare att försiktighet dock måste iakttas också då det gäller uppgifter till anhöriga. Det är viktigt att komma ihåg att skadeprövningen inte är någon objektiv bedöm- Det avgörande är hur den enskilde uppfattar uppgifts- lämnandet. De källor som här har refererats kan inte anses ge några belägg för att det allmänt skulle råda en mer generös syn på möjligheter- na att lämna ut uppgifter till närstående/anhöriga än till andra per- soner. När sekretess råder kan den efterges. Den enskilde kan alltså samtycka till att utlämnande sker. Föreskrifter härom finns i 14 kap. 4 § sekretesslagen Där anförs som en huvudregel att sekretess till skydd för enskild kan helt eller delvis efterges av honom. I kommentaren av , m.fl. anförs (s. 400) att ett samtycke inte behöver vara uttryckligt. Också ett tyst, s.k. presumerat samtycke, får godtas. I bland framgår det av den enskildes beteende och förväntningar att han i viss utsträckning accepterar att en hemlig uppgift vidarebefordras. Det framgår dock av kommentaren att likhetstecken inte kan sättas mellan ett sådant tyst, presumerat, samtycke och en bedömning att det enbart kan vara till nytta för den enskilde om uppgifter lämnas vidare. Trots de hinder som finns mot utlämnande av uppgifter om en- skilda noterar jag att sekretessfrågorna ändå inte behöver ställa till med de stora svårigheter som kan befaras. Vanligtvis kan man få samtycke från den enskilde till det utlämnande av uppgifter som ev. behövs. Också vad som benämns ett tyst (s.k. presumerat) samtycke godtas ju i detta sammanhang. Det uppgiftsutlämnande som behövs för samverkan med andra myndigheter och för utlämnande av uppgifter till närstående/anhöriga torde alltså kunna av genom att samtycke inhämtas. Det är dock viktigt att det, innan uppgiftsutlämnande sker, klarläggs att samtycke föreligger (eller får anses föreligga). 8.4Bruket av tvångsliknande metoder Ett flertal av de anmälningar till olika instanser som jag tidigare beskrivit liksom de klagomål som främst anhöriga förmedlat till mig handlar om något som inom vården och omsorgen ibland kallas "milt tvång". Det handlar om olika slags anordningar för att hindra någon från att exempelvis falla från rullstol/toalettstol. Anordningarna kan utgöras av fastbindning med ett lakan o.dyl. Anhöriga har - även med viss förståelse för syftet att hindra någon från att falla - upplevt detta som kränkande behandling och mycket bristfälligt bemötande av äldre. Man har i sammanhanget bl.a. ifrågasatt personaldimensionering, arbetsorganisation och arbetsledning. I vissa situationer har personalen kunnat hänvisa till att de har rätt att vidta nämnda åtgärder efter ordination av läkare. I andra fall har personalen endast förmedlat "att man alltid gör så". Främst har dessa händelser rapporterats från särskilda boendeformer. 8.4.2Kungörelse med föreskrifter om förbud mot tvångsmedel inom somatisk långtidssjukvård (SOSFS(M) 1980:87) Innehållet i denna kungörelse föreskriver "beträffande lasarett och sjukhem där långvarigt kroppssjuka vårdas samt för i sjukhusför- teckningen upptagna sjukavdelningar vid ålderdomshem" föl- jande. 1Sängsele, sängväst eller liknande fixeringsanordning får inte användas för att hålla kvar patient i sängen. 2För patient, som sitter uppe, får sele eller liknande anordning inte användas annat än efter läkarordination för att hindra en svag patient från att falla och därigenom komma till skada. Anordningar av detta slag får endast användas för att möjlig- göra aktivering av patient och således inte för att t.ex. fasthålla en orolig patient. 3Manschetter eller andra anordningar, som syftar till att fixera patients extremiteter, får inte användas annat än efter läkar- ordination för att möjliggöra behandling som kräver tillfällig immobilisering av viss kroppsdel." understryker i kungörelsen vikten av att personal med lämplig utbildning finns i tillräcklig omfattning. Reglerna gäller även vid "hemsjukvård av långvarigt kropps- sjuka". Läkare och annan medicinalpersonal som medverkar vid hemsjukvård har enligt kungörelsen att se till att reglerna iakttas. Ett informationsansvar om reglernas innehåll läggs på huvud- männen. "EHOV AV F¶R¤NDRING Anhöriga liksom bl.a. regionala tillsynsenhet i har i brev och remissvar ifrågasatt om en kungörelse av detta slag har aktualitet i verksamheter som skall erbjuda värdig vård och omsorg till äldre. Några anser också att det föreligger stora risker för att olika "anordningar" ordineras och används i situationer när personalen är bristfälligt dimensionerad eller saknar tillräckliga kunskaper och erfarenheter. Åter andra har väckt frågan om miljön i sig, t.ex. på äldre sjukhem, och brist på innehåll i vardagen kan skapa oro hos personer som då kan utsättas för åtgärder som enligt kun- görelsen är förbjudna. Jag ser dessa påpekanden som mycket väsentliga och anser också att de måste leda till förslag från en utredning som handlar om bemötande av äldre. Det har väckt min förvåning att kungörelsen trots stora förändringar inom vård och omsorg (bl.a. Ädelreformen) ograverad finns kvar. I sammanhanget vill jag även uppmärksamma - bl.a. på initia- tiv i yttrande från - frågor som har viss beröring med ovanstående. Det handlar om den form av övertalning, "lirkande", som används i olika situationer i var- dagen med personer med demens. Jag anser att det vore av värde att få analyserat när och hur ett sådant bemötande kan försvaras respektive när det måste betecknas som "milt tvång". skriver i sitt yttrande ... "Vård och omhändertagande av dementa innebär särskilda problem. På vissa håll i landet sköts demensvård och utredningar av psykiatriska kliniker där lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) tillämpas." Det ifrågasätts hur personer med motsvarande problematik men vårdade på geriatriska kliniker skall bemötas då de "inte alltid klarar att bedöma vad som är till deras eget bästa". Som exempel nämns dels behovet av att "lirka", dels situationer när den en- skilde inte önskar vara kvar på vårdinrättningen respektive i det särskilda boendet, lämnar platsen ifråga och sedan inte kan ta hand om sig själv. Frågan ställs ... "När får personalens vär- deringar överväga patientens önskemål?" Föreningen skriver vidare ... "Inget stöd finns i lagen för det mer eller mindre aktiva "lirkandet" som dementa utsätts för i fråga om ADL-situationer, mat, medicin och fysiska begränsningar." Svensk Geriatrisk För- ening hemställer om att problemet blir analyserat och ev. föremål för riktlinjer. Jag har erfarit under hand att vissa initiativ tagits inom Social- styrelsen i syfte att vidta de förändringar som åsyftas ovan. Jag vill dock genom ett förslag påskynda processen (se vidare mina överväganden och förslag i kapitel 9). Om detta leder till klargörande i föreskrift eller allmänna råd förutsätter jag att den otydlighet som uppfattas föreligga genom att begreppet åldersdemens används i vissa allmänna råd och riktlinjer, blir uppmärksammad; åldersdemens som diagnos finns inte i de klassifikationssystem som är i bruk (ICD-10 och DSM-IV). I sammanhanget vore det även av värde med en analys av ovan nämnda förhållanden relaterade till det innehåll som finns i allmänna råd om anmälan av övergrepp inom kommunens äldre- och handikappomsorg samt den därtill knutna hälso- och sjukvården (SOSFS 1996:11). 8.4.3Socialstyrelsens allmänna råd om Omvårdnad inom hälso- och sjukvården (SOSFS 1993:17) Av flera skäl vill jag uppmärksamma behov av förändringar i allmänna råd om omvårdnad inom hälso- och sjukvården. De allmänna råden avser omvårdnad inom den verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen och som bedrivs av landsting, kommuner och privata vårdgivare. Inledningsvis be- tonas att råden inte behandlar omvårdnad som bedrivs enligt socialtjänst - eller handikapplagstiftningarna. Av råden framgår att det ännu inte finns "någon allmänt veder- tagen definition av begreppet omvårdnad, däremot kan omvårdnadsarbetets syfte, innehåll, metoder m.m. beskrivas". Vidare, "med omvårdnad inom hälso- och sjukvård avses så- ledes hjälp för till personer som på grund av sitt hälsotillstånd inte själva klarar att planera och/eller genom- föra handlingar som hör till deras dagliga liv". Råden beskriver vidare att omvårdnad också omfattar åtgärder i syfte att skapa en hälsobefrämjande miljö, att undanröja smärta och obehag samt att ge stöd och hjälp åt patienter i deras reak- tioner på sjukdom, trauma, funktionshinder och i behandlings- situationer. Man skiljer mellan dels allmän, dels specifik omvårdnad. "Allmän omvårdnad utförs av all personal i hälso- och sjukvård. Specifik omvårdnad kräver speciell kompetens." Allmän omvård- nad är enligt råden oberoende av sjukdom och medicinsk be- handling medan specifik omvårdnad är relaterad till och kräver kunskap inte bara om människans normala funktioner utan också om den aktuella sjukdomen och dess behandling. Omvårdnads- åtgärder innebär samverkan med den enskilde - i vissa fall också närstående för att formulera och tydliggöra mål för "fysisk, psykisk, social och andlig hälsa". I råden konstateras att flera yrkeskategorier har utbildning i allmän omvårdnad och att sjuksköterskor dessutom har en kvali- ficerad utbildning i specifik omvårdnad. "EHOV AV F¶R¤NDRINGAR Sedan de rubricerade allmänna rådens tillkomst har förändringar inträtt som enligt min mening minskat möjligheterna att få väg- ledning genom rådens nuvarande utformning. Inom vården och omsorgen om äldre integreras i allt större omfattning insatser som regleras av hälso- och sjukvårdslagen, socialtjänstlagen och lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade. Kvalificerade och integrerade insatser ges allt oftare i den enskildes ordinarie bostad. På motsvarande sätt sam- ordnas insatser styrda av de olika lagarna i dag- respektive korttidsverksamheter. Under utredningsarbetet och i synnerhet i yttranden över SOU 1997:51 har jag fått påpekanden om begreppen omvårdnad och omsorg. Jag har erfarit att det finns en osäkerhet om begreppens innehåll och om deras tillämpning i olika verksamheter. I vissa sammanhang har oklarheten försvårat samarbete mellan olika kompetensområden, vilket jag finner högst otillfreds- ställande för en fortsatt utveckling av individuellt utformade in- satser för äldre. För tydlighetens skull vill jag uttala min respekt för insatser från såväl medicinska som sociala kompetensområden och den forskning samt det utvecklingsarbete som bedrivs med utgångs- punkt i enskildas behov av vård, omsorg samt allmän och specifik omvårdnad. Det ankommer inte på mig att föreslå att re- videra de allmänna råden. Av vad jag anfört framgår dock att jag gärna ser att en sådan revidering kommer till stånd mycket snart. I det kartläggningsarbete som låg till grund för redovisningen i delbetänkandet om brister i omsorg (SOU 1997:51) tydliggjordes de skilda förutsättningarna i hälso- och sjukvården respektive . Skillnaderna avser bl.a. uppföljning av enskildas och anhörigas synpunkter och klagomål i anmälningar till olika organ inom hälso- och sjukvården samt de bestämmelser som bl.a. avser kvalitet och kvalitetssäkringssystem. )NOM H¤LSO OCH SJUKV¥RDEN FINNS FLERA ORGAN MED UPPGIFT ATT ¥TG¤RDA BRISTER OCH MISSF¶RH¥LLANDEN Inom hälso- och sjukvården finns flera olika organ att vända sig till med synpunkter och klagomål på vården och omsorgen. Dessa oberoende organ har till uppgift att hjälpa den enskilde att åtgärda brister och missförhållanden. Dessutom kan ansvarsfrågor prövas när det gäller bl.a. legitimerad hälso- och sjukvårdspersonal och en sådan prövning kan under vissa omständigheter leda till dis- ciplinpåföljd. Ersättning kan även erhållas för de personskador som uppkommer i vården. De organ jag här avser är förtroende- nämnderna, regionala tillsynsenheter, hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd () och Patientförsäkringen. I delbetänkandet om brister i omsorg redogjorde jag för en- skildas och anhörigas upplevelser av brister och missförhållanden i vården och omsorgen om äldre. Jag redovisade även kvantitativa uppgifter om anmälningarna. I redovisningen ingick även vård- givarens skyldighet att enligt 5 § tillsynslagen () an- mäla risker och riskhändelser till . Patientförsäkringen har dokumenterat informa- tion om skador som uppkommit i samband med behandling eller liknande åtgärd inom hälso- och sjukvården.