sou · GLB341 · 1998-01-01 00:00:00 — Flertalet evangeliska kyrkor har sina rötter i den nyevangeliska väckelsen senare hälft. Den romersk- katolska kyrkan, de ortodoxa kyrkorna och de icke-kristna trossam- funden har vuxit sig stora i samband med de senare decenniernas invandring. religionsfrihetsreform har några rättsliga hinder mot att bilda trossamfund (eller att här etablera ett internationellt trossam- fund) inte förelegat. Någon särskild rättslig form för trossamfunden har emellertid inte erbjudits. För att fungera praktiskt i samhället, exempelvis vid köp av fastighet eller vid anställande av personal, har trossamfunden tvingats använda sig av de rättsliga former som stått till buds. Bland de väckelserörelser som växte fram och , blev det för många naturligt att organisera sin verksamhet som en ideell förening. Denna associationsform passade väl för dessa rörelser där demokrati och delaktighet var naturliga delar av självbilden. Med den ökning av antalet trossamfund som är verksamma i landet har problemen blivit alltmer påtagliga. har i enlighet med sina traditioner en självbild som inte naturligt kan kombineras med de tillgängliga associationsformerna. Med en kyrkosyn där betoningen på ämbetsbärarna är stark – främst biskopar samt påve eller patriark – och där strukturen i övrigt är hierarkiskt uppbyggd, passar den svenska föreningsmodellen dåligt. har därför funnit det nödvändigt att använda stiftelseformen. Andra trossamfund, även bland frikyrkorna, har på motsvarande sätt en struktur med omfattande regelverk som inte utan problem kan anpassas till strukturen hos den ideella föreningen. Muslimska organisationer i har följsamt organiserat sig som ideella föreningar med centrala organisationer och lokala föreningar. I muslimska länder är individernas delaktighet omfattande, men organisationen tar där inte fasta former på det sätt som behövt ske här i landet. Vanligtvis är det en by eller ett grannskap som tillsammans tar ansvaret för att bygga en lokal moské. Staten sänder sedan en andlig ledare, en imam, till den lokala moskén och svarar också huvudsakligen för finansieringen av dennes tjänst. Någon juridisk person i svensk mening formas normalt inte, men den folkliga förankringen och delaktigheten är stor. Den religiösa verksamheten avgränsas inte heller från andra delar av samhällslivet och den lokale imamen är ansvarig såväl för religiösa ritualer – t.ex. religiöst korrekt slakt, halalslakt – som för vissa av samhällets domar- och medlarfunk- tioner. Medlems- eller tillhörighetsbegrepp för den religiösa tillhörig- heten går inte att skilja från kulturtillhörigheten eller den nationella identiteten. Buddhistiska organisationer skiljer sig i hög grad från dem vi är vana vid i den kristna kulturen. I flera buddhistiska kulturer finns inga medlems- eller tillhörighetsbegrepp. Religionen utövas främst av mun- kar eller nunnor och det finns exempel där redan en enda nunna kan betraktas som ett trossamfund med ett specifikt uppdrag: att bygga ett tempel och erbjuda buddhister, och alla andra som vill delta, en plats för andliga övningar. Nunnan får enligt sin tro bara leva på gåvor som lämnas frivilligt till henne och hennes privata liv går inte att särskilja från trossamfundets. Vid sidan av de stora världsreligionernas trossamfund finns det andra organisationer som inte lika självklart kan uppfattas som tros- samfund. Successivt har andra trossamfund vid sidan av getts olika former av erkännande från statens sida. Så har numera t.ex. åt- skilliga trossamfund vigselrätt. Trossamfund har också rätt att anordna enskild begravningsplats. har vidare statsbidrag till lokaler och verksamhet i övrigt utgått till andra trossamfund än . Bidrag utgår numera till alla större trossamfund utanför . För /1996 anslogs till sådana bidrag, varav avsåg tiden – . För har ett ramanslag om beslutats. är att föreslå en reglering som ger trossamfunden möjlighet att i formellt och rättsligt hänseende uppträda just som trossamfund. Detta skall ske genom att det skapas en särskild rättslig form för trossamfund. att utgångspunkterna för en sådan reglering bör vara –att så många trossamfund som möjligt skall kunna använda sig av den nya rättsliga formen för sin verksamhet, och –att regleringen inte skall påverka möjligheterna att bedriva verksamheten för övriga trossamfund. Utredningen har bl.a. till uppgift att lämna förslag till en reglering av trossamfundens rättsliga ställning, som syftar till att ge goda arbetsför- utsättningar och så likvärdiga förhållanden som möjligt för olika trossamfund. Avsikten är att alla trossamfund skall ges en möjlighet att i formellt och rättsligt hänseende uppträda just som trossamfund. Detta skall, enligt våra direktiv, ske genom att det skapas en särskild rättslig form för trossamfund. En utgångspunkt bör vara att den föreslagna regleringen skall möjliggöra för det stora flertalet av de i verksamma trossamfunden att använda den nya rättsliga formen för sin verksamhet. som också eventuellt nytillkommande religiösa rörelser givetvis bör ha möjlighet att använda sig av rättsfiguren. Att begränsa möjligheterna att använda sig av den nya rättsliga formen för vissa trossamfund med hänvisning till deras religiösa åskådning, skulle med största sannolikhet anses strida mot artikel om religionsfrihet och den rättspraxis som utvecklats med stöd av denna. Det skulle definitivt strida mot konventionens andemening. det inte är tillåtet att stifta lagar som strider mot (se 2 kap. 23 § regeringsformen), är det inte heller möjligt att utestänga vissa trossamfund från det rum som den nya rättsliga formen ger. Sammantaget innebär detta att de krav som samfunden måste uppfylla för att kunna begagna sig av den nya rättsliga formen inte får ställas alltför högt. En ytterligare utgångspunkt bör vara att den föreslagna regleringen inte skall påverka möjligheterna att bedriva verksamheten för de trossamfund som av en eller annan anledning kommer att stå utanför regleringen. Det är inte heller rimligt att sådana trossamfund skall förlora sina nuvarande rättigheter/förmåner – rätt att anordna enskild begravningsplats, vigselrätt, statsbidrag etc. – enbart av det skälet att de inte kan eller vill använda sig av den nya rättsliga formen. Ur de enskilda trossamfundens synvinkel torde den nya regleringen innebära en möjlighet att bejaka det man redan är, en möjlighet att även i juridiska sammanhang få uppträda i enlighet med sin självför- ståelse. En förutsättning för detta är givetvis att trossamfundet för sig självt har klargjort hur det är organiserat. Organisationsstrukturen hos de olika trossamfunden är mycket skif- tande. Det stora flertalet av dem bedriver dock den övervägande delen av sin verksamhet på lokal nivå med samarbets- eller överordnade organ på regional och/eller nationell nivå. Bland trossamfunden finns det vissa samfund som mycket tydligt är byggda uppifrån med starka auktoritära inslag och som i princip saknar medlemsstyre. Andra sam- fund har en klart kongregationalistisk uppbyggnad, dvs. en uppbyggnad där de lokala organens självbestämmanderätt och oberoende är tydligt framträdande. Det finns också trossamfund som har en mer blandad organisationsstruktur där beslutanderätten hos regionala och/ eller nationella organ är tydlig i vissa frågor som organen på lokal nivå har en väl utvecklad självbestämmanderätt inom andra områden. Dessa olikheter mellan trossamfunden torde ha sin grund i skillnader i kyrkosyn, men också i de skiftande samhällsförhållanden som rått för bildandet av de skilda samfunden. Oberoende av detta är det vår uppfattning att samtliga dessa organisationsstrukturer skall kunna rymmas inom den nya rättsfiguren. Detta innebär bl.a. att det nya rättssubjektet kan komma att bestå av flera juridiska personer. Inom associationsrätten är dock detta inte någon helt ovanlig situation, exempelvis inom det arbetsrättsliga området har det förekommit att skilda organisatoriska nivåer inom en förening var för sig tillerkänts rättskapacitet (se t.ex. rättsfallet NJA 1936 s. 672). För att ett system där ett rättssubjekt kan bestå av flera juridiska personer skall kunna inordnas i och fungera inom rättsordningen, är det av yttersta vikt att samfundets organisationsstruktur klart framgår av stadgar, kyrkoordning eller liknande handlingar och att denna orga- nisationsstruktur enkelt kan komma till tredje mans kännedom. Vi återkommer till detta i samband med att vi närmare diskuterar vilka krav som skall ställas för att ett religiöst samfund skall kunna få ut- nyttja sig av den nya rättsliga formen för sin verksamhet. Det bör också påpekas att flera av de trossamfund som är verksamma i bedriver hela eller delar av sin verksamhet genom stiftelser. Det kan förhålla sig så att de har dels en stiftelse som förvaltar viss egendom, dels en mer eller mindre formaliserad ideell förening som sköter den religiösa verksamheten. Vi förutsätter att staten ser välvilligt på eventuella permutationsansök- ningar från dessa trossamfund, om syftet är att föra över egendomen till den nya rättsliga formen. 6.2En lag om trossamfund –att religionsfrihetslagen upphävs, –att en särskild lag om trossamfund utfärdas, och –att den nya lagen skall innehålla dels vissa allmänna bestämmelser om religionsfrihet m.m. som gäller alla trossamfund, dels särskilda föreskrifter om en ny rättslig form för trossamfund. Den reglering av trossamfundens rättsliga ställning som vi diskuterat i det föregående, anser vi bör placeras i en särskild lag om trossam- fund. En förutsättning för en sådan reglering är att begreppet trossamfund ges en tydlig innebörd. finns en definition av begreppet i religionsfrihetslagens fjärde paragraf (andra stycket). I lagen finns det också vissa allmänna bestämmelser om enskildas rätt till religionsutövning. Enligt vår uppfattning framstår det emellertid som betydligt lämpligare att begreppet trossamfund definieras i en lag som behandlar trossamfundens förhållanden än i en lag där enskildas rätt till religionsutövning regleras. Bestämmelsen i religionsfrihetslagen bör därför upphävas. Religionsfrihetslagens tre första paragrafer innehåller bestämmelser om enskildas rätt till religionsutövning, vilka numera har sin motsva- righet i regeringsformen. Nuvarande 1 § religionsfrihetslagen, som ger var och en rätt att fritt utöva sin religion, 2 §, enligt vilken det står var och en fritt att för religiös gemenskap delta i sammankomst och sammansluta sig med andra, och 3 §, enligt vilken några andra hinder för offentlig gudstjänst inte gäller än de som finns för allmän samman- komst i övrigt, täcks alla av bestämmelser i 2 kap. 1 § regerings- formen. I samband med en reform på stat–kyrkaområdet framstår det därför som befogat att upphäva även dessa bestämmelser. Den fjärde paragrafen i religionsfrihetslagen (första stycket) innebär att varje trossamfund måste ge möjlighet till utträde för den som tillhör trossamfundet. Om några utträdesregler inte finns för ett trossamfund, följer det av allmänna rättsgrundsatser att utträde ändå kan ske. Skulle ett trossamfund enligt sina stadgar eller liknande grunddokument ha en bestämmelse om att utträde inte kan ske, är den regeln – på grund av den nu behandlade paragrafen – utan verkan. Bestämmelsen medför således ett skydd för den enskilde i förhållande till trossamfunden. Regeringsformens motsvarande bestämmelse (2 kap. 2 §) innebär att den enskilde gentemot det allmänna är skyddad mot tvång att tillhöra trossamfund. Det finns således en inte oväsentlig skillnad i sak mellan bestämmelserna. Enligt vår uppfattning finns det därför skäl för att lagstiftningen även fortsättningsvis skall innehålla en bestämmelse med ett sådant skydd för den enskilde i förhållande till trossamfunden. Övriga bestämmelser i religionsfrihetslagen är upphävda. Vi anser därför att religionsfrihetslagen skall upphävas. De bestämmelser i den lagen som alltjämt har ett berättigande bör föras över till den lag om trossamfund som vi föreslår skall stiftas. En lag som reglerar trossamfundens förhållanden kommer att innehålla särskilda bestämmelser om det förfarande som skall möjlig- göra för trossamfunden att erhålla den särskilda rättsliga ställning som erbjuds. Vidare kommer en sådan lag bl.a. att innehålla föreskrifter om rätten till uppbördshjälp. Vi återkommer till lagens närmare innehåll i dessa avseenden i det följande. Enligt vår uppfattning bör lagen om trossamfund inledas med allmänna föreskrifter som tar sikte på alla trossamfund, oavsett vilken rättslig form de verkar i. Till denna avdelning hänförs bestämmelserna från religionsfrihetslagen, dvs. definitionen av begreppet trossamfund och bestämmelsen om rätten att inte tillhöra något trossamfund. Med hänsyn till att vi föreslår att religionsfrihetslagen skall upphävas fram- står det som lämpligt att inleda lagen med en hänvisning till regerings- formens föreskrifter om religionsfrihet. Likaså bör en hänvisning ske till motsvarande föreskrifter i , särskilt som kon- ventionens artikel om religionsfrihet till skillnad från föreskrifterna i regeringsformen även gäller för trossamfund. Det kan vidare finnas skäl för ytterligare någon bestämmelse som riktar sig till alla trossamfund. En sådan bestämmelse bör i så fall pla- ceras i lagens inledande del. I övrigt bör lagen innehålla särskilda föreskrifter om en ny rättslig form för trossamfunden och därmed sammanhängande frågor. – att begreppet trossamfund definieras som en gemenskap för religiös verksamhet, där det ingår att anordna gudstj änst. Detta innebär att religionsfrihetslagens definition av begreppet förs över till den nya lagen om trossamfund i huvudsak oförändrad. I religionsfrihetslagen definieras begreppet trossamfund på följande sätt: "förstås, förutom , sammanslut- ning för religiös verksamhet, vari ingår att anordna gudstjänst" (4 § andra stycket). Trossamfund är således både och övriga etablerade religiösa samfund. En i huvudsak motsvarande definition finns i förordningen (1989:271) om statsbidrag till andra trossamfund än , dock med tillägget att med trossam- fund avses i förordningen även "en grupp av samverkande församlingar eller trossamfund". Kyrkoberedningen föreslog i sitt betänkande en definition av begreppet trossamfund som i huvudsak överensstämmer med regleringen i religionsfrihetslagen. Några direkta erinringar mot definitionen framfördes inte av remissinstanserna. Religionsfrihetslagens definition av begreppet trossamfund är väl ägnad att ligga till grund för utformningen av en ny bestämmelse i ämnet. I sammanhanget bör det påpekas att alla religiösa samfund inte anser sig vara sammanslutningar i gängse mening. För att ge även dessa samfund en möjlighet att känna sig omfattade av begreppet trossamfund, bör ordet "sammanslutning" bytas ut mot det innehålls- mässigt något vidare ordet "gemenskap". Vi föreslår därför att tros- samfund skall definieras som en gemenskap för religiös verksamhet, där det ingår att anordna gudstj änst. Gudstjänst skall förstås i vid be- märkelse så att exempelvis bön och meditation normalt innefattas i begreppet. 7Barns rätt att komma till tals när det gäller medlemskap i trossam- fund gäller en s.k. vetorätt för barn i åldern 15–både vid inträde i och utträde ur . Beträffande barns medlemskap i andra trossamfund saknas det i princip lagreglering. Som en naturlig utgångspunkt i den svenska rättsordningen och i över- ensstämmelse med internationella åtaganden gäller att varje vuxen – myndig – person själv bestämmer om han eller hon skall träda in i eller träda ut ur ett trossamfund. Detta innebär bl.a. att en vuxen person inte kan tvingas inträda i eller utträda ur ett trossamfund av exempelvis en familjemedlem. Beträffande barn – personer – är förhållandena emellertid annorlunda. När det gäller kyrkotillhörigheten i gäller en s.k. vetorätt för barn i åldern 15–både i fråga om upptagande i kyrkan och i fråga om utträde (se 3 kap. 3 och 5 §§ kyrkolagen). Vetorätten innebär att barnets vårdnadshavare inte kan få till stånd vare sig upptagande eller utträde utan barnets samtycke. I fråga om barn bestämmer barnets vårdnadshavare om kyrkotillhörigheten. Beträffande medlemskap i andra trossamfund än , saknas det i princip lagreglering som uttryckligen tar sikte på frågan. Den nuvarande regleringen av kyrkotillhörigheten i trädde i kraft (prop. 1994/95:226). Som huvudregel gäller numera att den som döps i ordning blir upptagen i kyrkan. Det går också att bli upptagen i ef- ter ett meddelande eller en anmälan. Skillnaden mot tidigare är att det krävs en aktiv handling för att bli upptagen i kyrkan. – När det gäller 132 Barns rätt att komma till tals n är ... barns rätt att komma till tals, överfördes regleringen från religions- frihetslagen i huvudsak oförändrad. Mot bakgrund av att några remiss- instanser ansåg att åldersgränsen för samtycke borde sänkas till 12 eller , uttalade regeringen att frågan borde kunna diskuteras (s. 18). Därefter anförde regeringen att den hade tillkallat en särskild utredare för att se över samtliga åldersgränser som gäller barn och ungdomar och att det låg inom ramen för utredarens uppdrag att också överväga de nu aktuella åldersgränserna. Utredningen antog namnet . Dess förslag behandlas nedan. Vid riksdagsbe- handlingen av regeringens förslag gjordes inga uttalanden angående åldersgränsen för samtycke. I förarbetena till religionsfrihetslagen behandlades frågan om barns tillhörighet till trossamfund tämligen utförligt. (SOU 1949:20 s. 13) gjorde bl.a. följande uttalande när det gällde frå- gan om rätten till utträde ur : Det kan sägas, att myndighetsåldern i religiöst hänseende, d.v.s. den ålder vid vilken individen kan anses mogen att själv träffa avgörande angående sin samfundstillhörighet, i vårt land inträder vid . Kom- mittén anser icke, att någon sänkning av denna myndighetsålder bör ifrågakomma. Tillräcklig mogenhet för ett självständigt bedömande av de religiösa spörsmål, vilka kunna föranleda ett behov att utträda ur , lärer i allmänhet icke förutsättas förr än vid 17–18 års Visserligen tilldraga sig de religiösa frågorna ofta nog de ungas uppmärksamhet i mera betydande omfattning, men den stadga i åsikter, utan vilken en ung människa icke synes böra med- givas att ändra sin religiösa samfundstillhörighet, är nog vanligen icke uppnådd . För att beakta de fall, då en tidigare religiös mognad inträtt, anser kommittén emellertid lämpligt medgiva rätt till utträde ur kyrkan för barn i åldern 15–under förutsättning att vårdnadshavaren lämnar medgivande till utträdet. Kommittén framhöll särskilt att den föreslagna bestämmelsen skapade en naturlig övergång mellan föräldrarnas bestämmanderätt i fråga om barnens samfundstillhörighet, , och den självständiga bestämmanderätt, som skulle inträda . I sammanhanget bör det framhållas att den civilrättsliga myndighetsåldern var . Vidare ansåg kommittén att föräldrarnas samfundstillhörighet i princip borde vara avgörande för bestämmandet av barns samfundstill- hörighet (s. 42). Som en konsekvens av det föreslog kommittén att även barns tillhörighet till vissa andra religiösa samfund – nämligen sådana som kommittén benämnde "särskilda trossamfund" – skulle lag- regleras. Det föreslogs en något längre gående bestämmanderätt för barn . Den föreslagna bestämmelsen hade följande lydelse: Barns rätt att komma till tals n är ... 133 Beträffande den, som fyllt , sker i fråga om samfundstill- hörighet ingen ändring, utan så är att han själv därom fattar beslut, varvid såvitt angår utträde ur och inträde i skall gälla, vad i sådant avseende stadgat är. Departementschefen ansåg emellertid att medlemskapet i andra religiösa samfund än helt borde bero på samfundets egen reglering (prop. 1951:100 s. 59). Vidare ansåg han att det sak- nades tillräckliga skäl att i fråga om barn göra avsteg från denna princip. Beträffande barns medlemskap i uttalade departe- mentschefen att barn principiellt bör följa sina föräldrar (a.a. s. 54). Från religionsfrihetssynpunkt ansåg departementschefen det väsentliga vara att den enskilda människan, sedan hon uppnått en sådan ålder att hon har förmåga att ta ståndpunkt i religiösa frågor, inte hindras att ändra sin inställning till kyrkosamfundet. – I fråga om barn som fyllt delade departementschefen, under hänvisning till den motsvaran- de åldersgräns som gällde enligt den då antagna medborgar- skapslagen, kommitténs uppfattning att en självständig bestämman- derätt skulle inträda vid denna ålder. Med avseende på yngre barn gjordes följande uttalande (a.a. s. 156): Ehuru sålunda före den nu angivna religiösa myndighetsåldern bestämmanderätten i fråga om barnets inträde i eller utträde ur kyrkan tillkommer vårdnadshavaren, kan likväl barnet ha nått en sådan mog- nad, att skälig hänsyn bör tagas till dess uppfattning i religiösa frågor. Kommittén har föreslagit att, sedan barnet fyllt , dess medverkan skall krävas för en ändring av dess förhållande till . Det kan dock ifrågasättas, om icke åldern borde sättas något lägre än vad kommittén föreslagit. Gällande rätt tar i motsvarande fall hänsyn även till konfirmation inom kyrkan, som skett före fyllda . Såsom en förebild torde kunna tjäna reglerna i om adoption, enligt vilka den som fyllt icke kan adopteras utan eget samtycke. Samma förutsättning torde böra gälla för att den som fyllt genom vårdnadshavarens åtgärd skulle få upptagas i eller skiljas från kyrkan. Vid riksdagsbehandlingen kom emellertid åldersgränsen att höjas till den av kommittén föreslagna, . Särskilda utskottets majoritet (ut- låtande nr 1 1951 s. 72) uttalade följande. Utskottet ansluter sig till den uppfattningen att, sedan barnet vunnit en viss mognad, det icke bör vara vårdnadshavaren medgivet att utan barnets samtycke vidtaga ändring av dess förhållande till . Enligt utskottets mening har den ålder, från vilken barnets samtycke sålunda skall fordras, i Kungl. Maj:ts förslag blivit bestämd 134 Barns rätt att komma till tals n är ... till en alltför låg ålder. Utskottet förordar att denna ålder i stället bestämmes till . Minoriteten i utskottet (två ledamöter) ansåg att hänsyn, förutom till vad som hade anförts av departementschefen, borde tas till att den vanliga konfirmationsåldern var lägre än . De ansåg att, sedan barnet nått en viss mognad och i synnerhet om barnet börjat att till- sammans med kamrater delta i konfirmationsundervisning, det över huvud inte borde vara tillåtet för föräldrarna att, utan barnets medverkan, bestämma om dess tillhörighet till kyrkan (a.a. s. 101). Beträffande barns medlemskap i andra trossamfund saknas det alltså lagregler som specifikt tar sikte på den aktuella situationen. I 6 kap. (FB) finns allmänna bestämmelser om barn och vårdnadshavare. Inledningsvis uttalas att barn har rätt till omvårdnad, trygghet och en god fostran och att barn skall behandlas med aktning för sin person och egenart (1 §). Barn står normalt under vårdnad av båda föräldrarna och vårdnaden består till dess barnet fyller . Vårdnadshavarna har ett ansvar för barnets personliga förhållanden och de skall se till att barnets behov av omvårdnad, trygghet och god fostran blir tillgodosedda (2 §). Vårdnadshavarna har dessutom rätt och skyldighet att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägen- heter. I takt med barnets stigande ålder och utveckling skall de därvid ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål (11 §). Enligt FN:s konvention om barnets rättigheter (SÖ 1990:20), till vilken har anslutit sig, skall konventionsstaterna respektera barnets rätt till tankefrihet, samvetsfrihet och religionsfrihet (artikel 14). I artikeln sägs vidare att föräldrarnas eller vårdnadshavarnas rättigheter och skyldigheter att, på ett sätt som är förenligt med barnets fortlöpande utveckling, ge barnet ledning då barnet utövar sin rätt skall respekteras.