sou · GLB391d2 · 1998-01-01 00:00:00 — sou 1997 91 d2 4 Jakt på allmänt vatten 4.1Sammanfattning av utredningens förslag Utredningens förslag innebär att fler personer får möjlighet att jaga på allmänt ägd mark. Det åstadkoms genom att jaktförordningen (1987:905) ändras så att den enskilde får utökade möjligheter att jaga fågel och mink på sådant allmänt vatten och sådana , klippor och skär som avses i 12 § andra stycket jaktlagen (1987:259). får dock, med hänsyn till respektive läns speciella förhållanden, möjlighet att genom föreskrifter begränsa den utvidgade jakten på fågel och mink. Sådana begränsningar får göras med hänsyn till den bofasta kust- och skärgårdsbe- folkningen, naturvården, turismen eller friluftslivet och kan avse större eller mindre områden av länet. Beträffande övrigt vilt förblir möjligheten till jakt i princip oförändrad. får således alltjämt genom beslut i det enskilda fallet eller genom föreskrifter upplåta rätt till jakt på annat vilt än fågel och mink. Om anser att dessa upplåtelser bör begränsas till antalet skall företräde ges personer som är bofasta i skärgården eller vid kusten. I förhållande till nuvarande ordning föreslår utredningen vidare att den jakt, som beskrivs ovan, får upplåtas endast till person som avlagt jägarexamen. I övergångsbestämmelserna föreslås vissa undantag från denna regel. Den som jagar på allmänt vatten skall betala en årsavgift som berättigar till jakt under ett jaktår. Avgiften skall täcka kostnader för administration, åtgärder för viltvård och jaktbevakning. () bemyndigas att meddela närmare föreskrifter om upplåtelser på sådant allmänt vatten och sådana , klippor och skär som avses i 12 § andra stycket jaktlagen. 130 Jakt p å allmänt vatten Utredningen föreslår att får i uppdrag att framställa kart- material över allmänt vatten där jakträtten tillkommer staten. Enligt jaktstadga fick varje svensk medborgare jaga på öppna havet och på de s.k. ödeskären, dvs. , klippor och skär som i kame- ralt hänseende inte hörde till någon fastighet (/, Jakten, Jägaren och lagen s. 56). Även enligt lag om rätt till jakt ägde varje svensk medborgare rätt att jaga på nämnda områden. Genom lag om rätt till jakt återfördes jakträtten till kronan. tänkandet Jaktlagstiftningsfrågor (SOU 1936:38 s. 69 ff.) uppmärksamma- des minskningen av sjöfågelbeståndet i de yttre skärgårdarna. orsakades denna minskning av annat än människans åtgöranden. orsaken till minskningen syntes dock, enligt utredningen, vara den bedrivna jakten på sjöfågel. Kritiken riktades inte mot den av skärgårdsbefolkningen bedrivna jakten utan mot den jakt som bedrevs av övriga jägare. att jakten fick utövas av envar svensk medborgare möjliggjordes, enligt utredningen, "en invasion av tillfälliga eller rena okynnesskyttar vilka, utan att annat än i sällsynta fall vara i behov av det fällda villebrådet, framför allt om våren härja bland sjöfågeln samt därigenom och genom sin avsaknad av alla hänsyn till fridlysningstider och jaktvård över huvud jämväl bidraga till att misskreditera sjöfågeljakten i allmänhet". tänkandet anfördes vidare (s. 70). "Några skäl som motivera bibehållandet av rätten för varje svensk medborgare att jaga å öppna havet samt å de s.k. ödeskären lärer däremot knappast kunna anföras. För befolkningen i gemen saknar den där bedrivna jakten å sjöfågel så gott som all betydelse i försörjnings- hänseende. Ovan har anförts hurusom denna jakt verkar förödande på sjöfågelstammen. Därtill kommer att densamma ofta bedrivs under former, som ur humanitär synpunkt måste betecknas såsom ytterst mot- bjudande. Det synes därför utredningsmannen befogat, att det ifrågava- rande stadgandet om fri jakt å omförmälda områden ersättes med bestämmelser, som äro ägnade att göra slut på rådande missför- hållanden." Jakt p å allmänt vatten 131 I betänkandet anfördes vidare att sjöfågeljakten för den egentliga kustbe- folkningen var av värde "såsom innebärande ett ingalunda föraktligt tillskott till en, åtminstone under vissa årstider, enformig och kanske även knapp diet". Denna befolknings intressen beaktades och den bofasta kustbe- folkningen medgavs därför rätt i jaktlagen att utöva sådan jakt efter säl och sjöfågel som bedrivits av ålder. Med begreppet den bofasta kustbe- folkningen avsågs följande grupper (s. 111). "...Härunder falla först de som man i vanligt tal åsyftar med denna benämning, dvs. de som antingen helt och hållet eller jämsides med ett mindre jordbruk eller annan hantering ur havet hämta sin utkomst, vilka ju så gott som undantagslöst äro varaktigt bosatta vid kusten eller i skärgårdarna, samt vidare den vid fyr- och lotsplatserna anställda personalen. Men till ifrågavarande kategori torde vad angår de yttre skärgårdarna jämväl hänföras de olika mindre hantverkare eller yrkesutövare, som där äro varaktigt bosatta och som kunna sägas vara för sin utkomst väsentligen beroende av nämnda jakt." I det fortsatta lagstiftningsarbetet godtogs utredningens slutsatser. 1938:46 med förslag till lag om rätt till jakt m.m. anförs följande av departementschefen (s. 46). "Genom att i kronans hand återföra jakträtten å öppna havet och å de så kallade ödeskären torde man i fråga om sjöfågeljakten komma att ernå åtminstone i någon mån förbättrade förhållanden ur djurskydds- och naturvårdssynpunkt. Därigenom berövas nämligen nöjes- och okynnesskyttar en förevändning att medtaga skjutvapen under motorfär- der och andra utflykter till sjöss. Vid borttagandet av den fria jakten synes man dock böra göra undantag för den bofasta kustbefolkningen, för vilken åtminstone på en del platser nämnda jakt har betydelse ur näringssynpunkt." Syftet med lagändringen var att åstadkomma en kraftig minskning av de jagandes antal. Det visade sig dock vara svårt att i praktiken avgöra vilka som skulle räknas till den bofasta kustbefolkningen. därför en betydligt vidare tolkning än vad som avsågs från början. bakgrund härav infördes allmänt krav på tillstånd av kronan för att få utöva jakt på allmänt vatten. 132 Jakt p å allmänt vatten I motiven till denna ändring (prop. 1951:189) framhölls att begreppet den bofasta kustbefolkningen i praxis hade tolkats så vitt att därunder ansetts falla envar som var bosatt i landskommun eller stad, vilken till någon del gränsar till havet. Departementschefen ansåg det angeläget med klarare reg- ler på området. Rätt till jakt på ifrågavarande områden borde fortsättnings- vis endast medges personer som tillhör den egentliga skärgårds- och kust- För att komma till rätta med den rättsosäkerhet som rådde på området ansågs det nödvändigt att införa allmänt tillståndstvång. Departementschefen anförde bl.a. följande (s. 27). "I likhet med utredningen anser jag det därför vara att föredraga att ett allmänt tillståndstvång införes och att grundsatsen om företrädesrätt för kustbefolkningen genomföres på så sätt, att direktiv för tillstånds- givningen utfärdas av Kungl. Därigenom vinnes att ingen behöver vara oviss, huruvida han är att anse såsom jaktberättigad eller ej. För att tillståndsprövningen skall bli så enhetlig som möjligt synes det mig lämpligast att den förlägges till länsstyrelserna..." I enlighet med uttalandena i propositionen meddelade Kungl. ningar till ledning för länsstyrelsernas tillståndsgivning i kungligt brev av Marginella ändringar av anvisningarna gjordes av Kungl. Maj:t i brev av . Anvisningarna hade efter ändringen Beträffande rikets havskuster skall som allmän grund för till- ståndsprövningen gälla, att jakten på nu ifrågavarande områden bör förbehållas den bofasta kustbefolkningen i egentlig mening samt att å andra sidan denna befolknings jaktmöjligheter ej böra begränsas mer än som är nödvändigt för att hindra en icke önskvärd minskning av beståndet av sjöfågel eller säl. 1.Till erhållande av jakttillstånd böra i första hand ifrågakomma personer som äro bofasta i skärgårds- och kusttrakterna och som där- jämte för sin försörjning äro i väsentlig mån beroende av de för dessa trakter typiska inkomstkällorna. I enlighet härmed böra såsom tillstånds- berättigade anses, förutom fiskarbefolkningen, även sådana kust- och skärgårdsbor, som vid sidan av annan näring hämta ett väsentligt till- skott till sin försörjning från havet, samt, åtminstone i allmänhet, per- sonalen vid lots- och fyrplatserna och bevakningspersonal. 2.Där lokala förhållanden göra det önskvärt, må jakttillstånd med- delas också åt personer som, utan att deras yrke i och för sig kan anses ha särskild anknytning till kust- och skärgårdsförhållandena, dock leva Jakt p å allmänt vatten 133 under i stort sett samma betingelser som fiskarbefolkningen. Jakttill- stånd må vidare meddelas åt personer som, utan att leva under nyssnämnda betingelser, genom långvarig bosättning och yrkesutövning på platsen fått särskild anknytning till och kunskap om kust- och skärgårdsförhållanden. 3.Något krav på att sökanden skall ha behov av jakten för sin försörjning bör icke uppställas. 4.Därest praktiskt taget hela befolkningen på en viss ö eller en viss plats tillhör kretsen av dem som enligt vad förut sagts må kunna erhålla jakttillstånd, må besluta, att jakt å allmänt vatten och ödeskär må bedrivas av en var som är mantalsskriven på ön eller platsen i fråga. Meddelas sådant beslut, skall tillkännagivande därom införas i länskungörelserna och i tidning inom orten. Underrättelse om beslutet skall genast sändas till . B.I fråga om de insjöar där allmänt vatten finnes skall vad under A sagts äga motsvarande tillämpning. C.Jakttillstånd bör avse , ej överstigande , och må, om så finnes lämpligt, begränsas till att gälla allenast för visst område eller vissa djurarter. Innan tillstånd meddelas, bör jaktvårdssammanslutning för länet höras." 4.3.1Jakt på enskilt vatten Föreskrifterna ovan var gällande fram till det att nuvarande jaktlag och jaktförordning trädde i kraft . Av 10 § jaktlagen framgår att fastighetsägaren har jakträtten på den mark som hör till fastigheten om inte annat följer av 10 a § eller 11 §. motiven (prop. 1986/87:58 s. 71) framgår att med mark som hör till fast- igheten avses även vattenområden i vilken fastigheten har del. Som redovisas i nästa avsnitt går gränsen mellan enskilt och allmänt vatten – enligt strandvattenregeln – ut från strandlinjen eller, om kurvan för går längre ut, längs den kurvan. alltså att vatten gränsande till fastighets strand i havet eller i sjöar är 134 Jakt p å allmänt vatten På allmänt vatten som gränsar till en fastighets strand har, enligt 12 § jaktlagen, fastighetsägaren jakträtt intill från strandlinjen. På allmänt vatten gäller i princip inte enskild jakträtt. Genom nämnda bestämmelse har man gjort den jämkningen att vid småöar mindre än , vilka ligger så långt ute att de gränsar direkt mot allmänt vatten, strandens ägare ändock skall ha jakträtt på det allmänna vattnet intill 100 m från strandlinjen. Motiven för särbestämmelsen finns i prop. Där anför departe- mentschefen bl.a. följande (s. 13 ff.). Huruvida en landbildning i allmänt vatten, som förut tillhört fastighet, skall anses ingå i vattenområdet eller fortfarande vara föremål för enskild äganderätt, skall inte avgöras enbart med hänsyn till landbildningens storlek. Landbildningens värde samt i vad mån den praktiskt utnyttjas bör även beaktas. Därvid får det betydelse om den hittillsvarande ägaren brukat utöva jakt därifrån. Har så varit fallet torde i allmänhet enskild äganderätt alltjämt anses få föreligga och stad- gandet om utsträckt jakträtt blir då tillämplig på landbildningen. Har denna däremot inte utnyttjats ens för jaktändamål synes det vara fullt motiverat att den även i jakträttsavseende behandlas på samma sätt som vattenområdet. I sådant fall torde följaktligen anledning saknas att medge enskild jakträtt vare sig på själva holmen eller skäret på vattnet därintill. 4.3.2Jakt på allmänt vatten m.m. Av 12 § andra stycket jaktlagen framgår att på allmänt vatten liksom på , klippor och skär, som inte hör till något hemman, får jakt bedrivas endast efter särskilt tillstånd. I paragrafen bemyndigas regeringen eller efter regeringens bestämmande att genom beslut i det särskilda fallet eller genom föreskrifter meddela tillstånd till sådan jakt. Regeringen har i 47 § jaktförordningen bestämt att meddelar sådant tillstånd. Tillståndsgivningen omfattar inte allmänt vatten som fastighets- ägare har jakträtt på enligt 12 § första stycket jaktlagen. Vid tillståndsgivningen bör, enligt 47 § andra stycket jaktförordningen, företräde ges åt personer som är bofasta i skärgården eller vid kusten och som har erfarenhet av jakt och goda kunskaper om djurlivet och naturför- hållandena i dessa områden. Av 48 § samma förordning framgår att till- Jakt p å allmänt vatten 135 ståndet till jakt bör avse som inte överstiger . får begränsas till att avse visst område eller vissa djurarter. ut för prövning av tillståndsansökan. I avsnitt 4.2 har utredningen redovisat de föreskrifter som gällde för länsstyrelsernas tillståndsprövning innan nuvarande jaktlagstiftning tillkom. Enligt dessa anvisningar skulle jakttillstånd komma i fråga dels för per- soner som var bofasta i skärgårds- och kusttrakterna och som dessutom för sin försörjning var beroende av de för dessa trakter typiska inkomst- källorna, dels personer som lever under i stort sett samma betingelser som fiskarbefolkningen utan att deras yrke i och för sig kan anses ha särskild anknytning till kust- och skärgårdsförhållandena. ningar konstaterade viltvårdsberedningen, i betänkandet Vilt och jakt (SOU 1983:21), att det av regeringens praxis i besvärsärenden fram- gick att föreskrifternas krav på bosättning i skärgården upprätthölls men att avsteg gjordes från föreskrifternas krav på viss yrkesverksamhet eller vissa Jakt- och viltvårdsberedningen anförde följande som skäl för ändring av föreskrifterna (s. 304 f.). "Skall man behålla den nuvarande ordningen för upplåtelse av jakt på allmänt vatten delar beredningen uppfattningen att upplåtelsebestäm- melserna bör ses över. Som framgår av regeringens praxis och som också anförts i yttrande i de överlämnade ärendena finns det inte längre skäl att i samma utsträckning som tidigare vid tillståndsprövningen fästa vikt vid sökandens yrkesutövning. Vid den framtida tillstånds- givningen bör i stället företräde ges åt personer som är bofasta i skär- gården och som har erfarenheter av jakt och goda kunskaper om skärgårdens djurliv och naturförhållanden." 1986/87:58 om jaktlag, m.m. anförde föredragande statsrådet följ- "Jag delar den uppfattning som beredningen för fram, nämligen att det vid tillståndsprövningen inte finns anledning att i samma utsträckning som tidigare fästa vikt vid sökandens yrkesutövning. Vid fördelningen av tillstånd bör i stället företräde ges åt personer som är bofasta i skärgården eller vid kusten och som har erfarenhet av jakt och goda kunskaper om djurlivet och naturförhållandena i dessa områden." 136 Jakt p å allmänt vatten Av 47 § jaktförordningen framgår sålunda att vid tillstånds- givningen bör ge företräde åt de personer som omfattas av beskrivningen i lagtexten. Lagtextens ordalydelse innebär dock inte att andra persongrup- per är uteslutna från att erhålla tillstånd. I de fall det inte föreligger skäl att vägra jakt på allmänt vatten, och då antalet personer ur den grupp som enligt lagtexten skall ha företräde till jakt inte är så stor att det av denna anledning finns skäl att ge företräde enbart åt denna grupp, ger inte lagtexten några skäl till att vägra tillstånd för personer utanför den grupp som prioriteras i lagtexten. Tillstånd till jakt på allmänt vatten m.m. bör således företrädesvis ges åt personer som är bofasta i skärgården eller vid kusten och som har er- farenhet av jakt och goda kunskaper om djurlivet och naturförhållandena i dessa områden. Att vara bofast torde innebära att personen i fråga skall vara folkbokförd på fastighet i skärgården eller vid kusten. Folkbok- föringsbegreppet definieras i folkbokföringslagen (1991:481). Med skärgård avses ö eller öar som har fast bosatt befolkning men saknar fast landför- bindelse. I skärgårdsbegreppet inkluderas friliggande öar utom (SOU 1996:153 s. 12). Med kust torde avses den landskapszon där land möter hav eller större insjöar. Utöver bosättningskravet bör en tillståndshavare ha erfarenhet av jakt och goda kunskaper om djurlivet och naturförhållandena i aktuella områden. 4.3.3Allmänt vatten och enskilt vatten Av 1 kap. 1 § jordabalken framgår att fast egendom är jord och att denna är indelad i fastigheter. Med jord menas jordytan antingen den består av berg, lera eller grus och oavsett om jordytan utgörs av torr mark eller är täckt av vatten. Marken kan alltså vara helt eller delvis täckt av vatten. Med fastigheter menas särskilda, juridiskt avskilda områden av jordytan, med tillhörande utrymme under och över jordytan (, Kommentar till jordabalken 1-5 s. 48 ff.). I 1 kap. 5 och 6 §§ jordabalken finns, utöver de allmänna gränsbestämmelserna i 3 och 4 §§, särskilda be- stämmelser om fastighets gräns i vattenområde. Som framgår uteslutnings- vis av 1 kap. 2 § jordabalken avser stadgandena endast gräns i enskilt vatten. Jakt p å allmänt vatten 137 Av 1 kap. 2 § jordabalken framgår att det finns särskilda bestämmelser be- träffande allmänt vattenområde och fastighets gräns mot sådant område. De innebär att fastighets gräns till allmänt vatten inte regleras i jordabalken. Fastighets gräns mot allmänt vattenområde bestäms i lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde. I 1-4 §§ denna lag regleras gränsen mot allmänt vattenområde i havet. Bestämmelserna i 5,6 och 8 §§ samma lag reglerar gränsen mot allmänt vattenområde i vissa insjöar. Enligt 1 § nämnda lag är vattenområde i havet allmänt (allmänt vatten), där det ej ingår i fastigheterna (enskilt vatten). Bedömningen vad som avses med havet () till skillnad från övriga vattenområden (sötvatten, inlandsvatten) torde i regel vara utan vidare klart. Bedömningen underlättas av att lagen i 8 § anger efter vilket vattenstånd man skall räkna. I vissa fall kan dock naturförhållandena ge anledning till någon tvekan, särskilt vid flodmynningar. I princip torde man ha att söka ledning av var vattnet upp- hör att ha karaktären av framflytande vattendrag och övergår till att bli en inbuktning i kusten. En vattensamling, som endast vid högvatten står i förbindelse med havet, är att räkna som inlandsvatten. (och , Fiskelag och vattengräns s. 42 f.). Av stadgandet i 1 § lagen om gräns mot allmänt vattenområde framgår att allmänt vatten inte kan ingå i fastigheterna. Å andra sidan innebär reglerna att allt enskilt vatten ingår i fastigheterna och att sådant vatten därmed skall upptas i fastighetsregistret. Landbildning, belägen i det allmänna vattnet, kan utgöra fastighet eller del av fastighet, men kan också ingå i det allmänna vattnet (a.a. s. 43). Gränsen mot allmänt vattenområde bestäms enligt tre huvudregler som finns i 2 § lagen om gräns mot allmänt vattenområde. Till fastigheterna hänförs vad man med korta benämningar kan kalla strandvatten, enklavvatt- en och kilometervatten. Sådant vatten är enskilt vatten. Reglerna täcker delvis varandra. Det innebär att man för att hänföra ett visst område till fastigheterna ofta kan åberopa mer än en av reglerna. Strandvattenregeln säger att till fastigheterna hänförs allt vatten inom 300 m från fastlandet eller från ö av minst 100 m längd ävensom, på de ställen där den stranden följande kurvan för högst går 138 Jakt p å allmänt vatten längre ut, allt vatten inom denna djupkurva. Regeln innebär att allt vatten inom 300 m från stranden räknas som enskilt. Man bortser då från land- bildningar under 100 m längd (a.a. s. 44). Längden räknas i rät linje, fågel- vägen, mellan de från varandra mest avlägsna punkterna på ön, oavsett om denna linje på sina ställen går över inträngande vattenytor. Enskilt vatten skall sålunda inte räknas från en landbildning så liten att den kan inskrivas i en cirkel med mindre diameter än 100 m. Ett sammanhängande övervatt- ensrev, som vid medelvattenstånd håller 100 m i längd, räknas som ö i lag- ens mening (prop. 1950:60 s. 41). En gränsdragning enbart med stöd av strandvattenregeln skulle ibland leda till från praktisk synpunkt mindre önskvärda konsekvenser. På sina ställen skulle uppstå smärre isolerade frivatten, vilka helt kom att avstängas från öppna havet av vatten som på grund av strandvattenregeln utgör enskilt vatten. Enligt den så kallade enklavregeln hänförs allt vatten som har förbindelse med öppna havet endast över allmänt vatten till angränsande fastigheter. Enklavregeln innebär att vid kuster med skärgård de inre slutna fjärdarna i sin helhet blir enskilt vatten om mynningarna mot havet är så trånga att ingen förbindelse är bredare än 600 m. Vid från och med till och med gäller inte enklavre- geln. I praktiken får den betydelse vid väst- och sydkusten från norska gränsen till Listershuvud – utom i de nämnda bohuslänska fjordarna – samt vid , och andra friliggande öar i (och , Fiskelag och vattengräns s. 47 f.). I 3 § lagen om gräns mot allmänt vatten finns kilometerregeln. Av bestäm- melsen framgår att vid rikets östra och södra kuster från gränsen mot till Listershuvud i hänförs till fastigheterna tillika allt vatten, som väl har annan förbindelse med öppna havet än vad som framgår av enklavregeln, men ej av större bredd än en kilometer räknat från fastlandet eller från en ö av minst etthundra meters längd. Bestämmel- sen gäller dock inte vatten vid eller eller vid andra öar, vilka från fastlandet helt skiljs av vatten som har förbindelse med öppna havet av större bredd än en kilometer räknat på samma sätt som angivits i föregående mening. Jakt p å allmänt vatten 139 Kilometerregeln innebär att de vatten i sin helhet är enskilda, till vilka man ej kan komma in från öppna havet utan att passera vatten så trånga, att bredden – räknat från strandlinje till strandlinje – ej uppgår till mer än en kilometer. Vid mätningen skall inte tas hänsyn till öar under 100 m längd. Med kilometerregeln har man velat vinna att de inre, mera slutna vatten- områdena skall förbehållas strandägarna, medan de yttre mer öppna vatten- områdena, vilka stå i förbindelse med havet, blir allmänt vatten (a.a. s. 49). I ovan nämnda bok, Fiskelag och vattengräns, finns kartor som ytterligare förklarar strandvattenregeln, enklavregeln och kilometerregeln. Genom stadgandet i 4 § lagen om gräns mot allmänt vattenområde har vissa vattenområden genom en direkt lagbestämmelse hänförts till enskilt vatten. Paragrafen omfattar vissa vattenområden i och Stadgandet är en efter lokala förhållanden påkallad modifika- tion av kilometerregeln. Den innebär att det enskilda vattnet i dessa kustlän utvidgas i förhållande till kilometerregeln och har motiverats av att det här är fråga om en skärgård av särpräglad typ, grund och småbruten. Av 5 § lagen om gräns mot allmänt vattenområde framgår att i annat vattenområde än havet finns allmänt vatten endast i , , och i . Angående dessa sjöar äger vad i 1-3 §§ är stadgat motsvarande tillämpning. I de nämnda sjöarna når fastigheternas enskilda vatten alltså inte ut över hela sjöarna utan de öppna delarna är allmänt vatten. Avgränsningen mellan det allmänna och det enskilda vattnet sker efter motsvarande normer som vid ostkusten. I de fall då ett vattenområdes hänförande till enskilt fiskevatten har gjorts beroende av bredden på dess förbindelse med "öppna havet" enligt kilometerregeln, har man, då det gäller en insjö i stället att ta hänsyn till vattenområdets förbindelse med sjöns öppna huvuddel (SOU 1947:38 s. 172). I insjöarna, liksom i havet, har vissa vattenområden genom en direkt lag- bestämmelse hänförts till enskilt vatten. Av 6 § lagen om gräns mot allmänt vattenområde framgår att regeln omfattar delar av sydvästra Särreglerna beror på att en strikt tillämpning 140 Jakt p å allmänt vatten av de för ostkusten gällande reglerna skulle medföra mindre önskvärda resultat på enstaka ställen. I 7 § lagen om gräns mot allmänt vattenområde regleras gränsdragningen