sou · GLB322d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Av allmänna skiljeprocessuella regler följer vidare, att parternas yrkanden inte kan avse andra frågor än de som hänskjutits till skiljemännens prövning. Eftersom denna fråga gäller lösenbeloppets storlek, kan redan på grund härav några fullgörelseyrkanden inte prövas. Härtill kommer, att av 13 kap. 1 § framgår att en talan om fullgörelse som huvudregel förutsätter att svarandens förpliktelse är förfallen till prestation. Det lösenbelopp moderbolaget har att utge torde emellertid vara förfallet till betalning först när beloppet fastställts genom lagakraftägande skiljedom. Något fullgörelseyrkande avseende be- loppet torde därför inte lagligen kunna bifallas . På grund av det anförda utgår kommittén i det följande från att skiljedomar avseende lösenbelopp i tvångsinlösentvister enligt gällande rätt endast kan ha karaktär av fastställelsedomar. Enligt kommitténs mening är emellertid det nu beskrivna rättsläget inte tillfredsställande. Visserligen har aktieägarna enligt 14 kap. 35 § första stycket ABL rätt att få ut lösenbeloppet mot att de överlämnar sina aktier till moderbolaget eller . I praxis har emellertid förekommit fall, där moderbolag vägrat att betala ut genom lagakraftvunnen dom fastställda lösenbelopp. Eftersom en skiljedom som går ut på fastställelse inte är exigibel, har minoritetsaktieägarna i dessa fall för att få ett verkställbart avgörande varit tvungna att vid allmän domstol väcka talan mot moderbolaget med yrkande att detta måtte förpliktas betala ut det fastställda lösenbeloppet. Även om minoritetsaktieägarna enligt allmänna regler har rätt till ränta för tiden från det att lösenbeloppet förfaller till betalning till dess att betalning sker, riskerar den nu gällande ordningen att leda till ytterligare kostnader och en oacceptabel omgång för dessa aktieägare. Kommittén föreslår därför en uttrycklig lagbestämmelse som ålägger skiljemännen att i domslutet förplikta majoritetsaktieägaren att till minoritetsaktieägarna betala det i domen fastställda lösenbeloppet. Denna skyldighet bör åligga skiljemännen även utan yrkande av part. Den talan som förs av majoritetsaktieägaren förblir en fastställelsetalan och parternas yrkanden i huvudsaken kommer att liksom avse lösenbeloppets storlek. Skiljedomen kommer även i fortsättningen att i sitt domslut innehålla ett fastställande av lösenbeloppet för minoritetsaktierna. Men härutöver kommer domslutet att innehålla en förpliktelse för majoritetsaktieägaren att också utge det fastställda lösenbeloppet. Med ett sådant domslut kommer skiljedomen att utgöra exekutionstitel och kunna ligga till grund för verkställighetsåtgärder enligt 3 kap. utsökningsbalken. I fråga om den närmare utformningen av domslutet i denna del, torde det ha betydelse om förhandstillträde (jfr 14 kap. 33 § första stycket ABL) ägt rum eller ej. Har förhandstillräde inte ägt rum, bör domslutet, när det är fråga om kupongbolag, innehålla förpliktande för majoritetsaktieägaren att till innehavare av aktie, som omfattas av inlösenförfarandet, utge det fastställda lösenbelopp som belöper på aktien mot att denne till majoritetsaktieägaren överlämnar aktiebrevet med påskrift om överlåtelse. I fråga om aktier i avstämningsbolag, skall betalningsförpliktelsen gälla i förhållande till den som är antecknad som ägare till aktierna i enlighet med bestämmelserna i aktiekonto- lagen. Det bör däremot inte vara nödvändigt att i domen namnge den som skall vara betalningsberättigad. Inget hindrar nämligen att berörda aktier överlåts som inlösenprocessen pågår eller mellan det att domen i inlösenmålet meddelats och den tidpunkt då betalning påfordras eller verkställighet söks. Vad gäller bolag, som inte är avstämningsbolag, föreligger det inte någon skyldighet för den som förvärvar aktier i bolaget att låta införa sitt förvärv i aktieboken, varför det inte är möjligt för skiljemännen att vid domens meddelande med säkerhet veta vilka som är ägare till de aktier som skall lösas in. Även i fråga om avstämningsbolag kan det förekomma att aktieboken saknar uppgift om aktieägare, som inte överlämnat sina aktiebrev för makulering i samband med att bolaget övergått till att bli avstäm- ningsbolag. I fråga om möjligheten att verkställa en dom som inte namnger den som är berättigad till den i domen angivna fullgörelsen, vill kommittén anföra följande. Enligt 2 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken gäller att, när ansökan görs om verkställighet och anspråket grundas på presentationspapper, skall förutom exekutionstiteln också presenta- tionspapperet inges. Om verkställighet söks av annan än den som är berättigad enligt exekutionstiteln, måste sökanden styrka sin rätt. Är exekutionstiteln grundad på löpande skuldebrev – varmed aktiebrev i fråga om bl.a. betalningslegitimation jämställs enligt 3 kap. 6 § ABL – anses dock redan innehavet av skuldebrevet utgöra tillräcklig legitimation (SOU 1973:22 s. 522). Övervägande skäl talar därför, enligt kommitténs mening, för att det från verkställighetssynpunkt är tillräckligt att majoritetsaktieägaren i domen åläggs betalningsskyl- dighet i förhållande till den som genom innehav av aktiebrev eller anteckning på aktiekonto visar sig betalningsberättigad. Kommittén lämnar i följande avsnitt vissa förslag om minoritets- aktieägares betalningslegitimation, när förhandstillträde ägt rum. I sådana fall skall den betalningsskyldighet som åläggs majoritets- aktieägaren i domen gälla i förhållande till den som genom innehav av lösenbevis eller anteckning på konto i avstämningsregister visar sig berättigad att uppbära lösenbeloppet. Motsvarande skyldighet för skiljemännen att ålägga majoritets- aktieägaren betalningsförpliktelse bör föreligga, när de meddelar skilje- dom i mål där inlösen påkallats av minoritetsaktieägare. På grund av det anförda föreslår kommittén, att skiljemännen i skiljedom avseende lösenbeloppet vid inlösen av minoritetsaktier skall vara skyldiga att i skiljedomen förplikta majoritetsaktieägaren att till innehavare av minoritetsaktie eller lösenbevis eller den som är an- tecknad på konto i avstämningsregister som berättigad till lösenbelopp för minoritetsaktie, utge det fastställda lösenbelopp som belöper på aktien. I 14 kap. 33 första stycket ABL föreskrivs att, om moderbolagets lösenrätt är ostridig eller fastställd genom lagakraftägande mellandom, är minoritetsaktieägarna skyldiga att överlåta sina aktier till moder- bolaget, under förutsättning att detta ställer i viss ordning godkänd säkerhet för kommande lösenbelopp jämte ränta. När säkerheten ställts, är moderbolaget enligt 14 kap. 35 § första stycket ägare till aktierna. Enligt kommitténs uppfattning är motiven för att ge majoritets- aktieägaren möjlighet att förvärva minoritetsaktierna redan innan lösenbeloppet för dessa fastställts alltjämt bärkraftiga (jfr prop. 1975:103 s. 537). Rätten för majoritetsaktieägaren till sådant s.k. förhandstillträde bör därför bibehållas. Det finns emellertid skäl att överväga om de nuvarande reglerna bör kompletteras i vissa avseenden. Kommittén behandlar under rubriken frågan om minoritetsaktieägarna bör ha rätt att i samband med förhandstillträde få ut en del av det dem tillkommande lösenbeloppet. Här skall endast behandlas vissa frågor kring betalningslegitimation avseende lösenbeloppet, vilka uppkommer på grund av reglerna om förhandstillträde. Av 14 kap. 33 § första stycket framgår bl.a. att om moderbolagets lösenrätt är fastställd, är minoritetsaktieägarna skyldiga att till moder- bolaget överlåta sina aktiebrev med påskrift om överlåtelse eller, när fråga är om aktier i avstämningsbolag, att låta registrera moderbolaget som ägare till aktierna enligt bestämmelserna i aktiekontolagen. Överlämnas inte aktiebreven till moderbolaget, följer av 14 kap. 35 § första stycket att aktiebreven därefter endast medför rätt för innehavaren att mot överlämnande av dem till moderbolaget eller få ut fastställt lösenbelopp jämte ränta. I fråga om aktier i avstämningsbolag gäller att dessa, när moderbolaget på grund av förhandstillträde blivit ägare till aktierna, på begäran av moderbolaget skall registreras med detta som ägare, se 14 kap. 35 § tredje stycket. Har förhandstillträde ägt rum, kommer alltså moderbolaget att enligt bestämmelserna i aktiekontolagen bli registrerat som ägare till samtliga minoritetsaktier i dotterbolag som är avstämningsbolag. I kupongbolag kommer moderbolaget, om minoritetsaktieägarna kunnat nås och uppträtt lojalt, att inneha samtliga aktiebrev i bolaget. Frågan blir då på vilket sätt en minoritetsaktieägare därefter skall styrka sin rätt att uppbära det lösenbelopp som kommer att fastställas. Den betal- ningslegitimation som följer av innehav av aktiebrev eller anteckning på aktiekonto har han ju inte längre. Lagtexten säger inget härom och inte heller behandlas frågan i lagmotiven. Kommittén föreslår att det nu införs lagbestämmelser om skyldighet för majoritetsaktieägare, som på grund av förhandstillträde blir ägare till minoritetsaktier, att antingen utställa bevis till minoritetsaktieägarna om deras rätt till blivande lösenbelopp (lösenbevis) eller att för minoritetsaktieägares räkning registrera motsvarande rätt på konto i avstämningsregister. I kupongbolag skall lösenbeviset ange att det ut- ställts av majoritetsaktieägaren och att det ger rätt att mot överläm- nande till majoritetsaktieägaren erhålla lösenbelopp för aktier. Av be- viset skall vidare framgå den överlåtande aktieägarens namn samt det antal aktier av visst slag, för vilka han är berättigad att lyfta lösen- belopp. Beträffande avstämningsbolag bör i 9 kap. 1 § aktiekontolagen an- ges, att aktieägares rätt enligt aktiebolagslagen till lösenbelopp för inlösta minoritetsaktier på begäran skall kunna registreras i avstäm- ningsregister. Registrering av rätten skall ske på konto i aktieägarens namn. Behörig att lyfta betalning bör vara den som på av Värde- papperscentralen fastställd avstämningsdag är antecknad på konto i avstämningsregistret som berättigad att uppbära lösenbeloppet. Något skäl att hindra omsättning av ifrågavarande rätter föreligger nämligen inte. Att rätten till lösenbeloppet inte kan jämställas med en löpande skuldförbindelse, torde inte ha någon betydelse (jfr prop. 1993/94 :232 s. 8). Kommittén har övervägt frågan om deldom bör kunna meddelas i tvister om lösenbeloppet. Som skäl för att införa en sådan möjlighet har anförts, att majoritetsaktieägaren och minoriteten som regel torde vara överens om att minoriteten skall ha åtminstone det av majoritetaktie- ägaren erbjudna beloppet. Det borde då vara möjligt att låta minoritets- aktieägarna med stöd av en deldom få ut detta ostridiga lösenbelopp redan innan den tvistiga lösenfrågan är avgjord. Problematiken står i samband med bestämmelserna i 14 kap. 33 § och 35 § ABL om förhandstillträde. Eftersom det inte finns något fastställt lösenbelopp, när förhandstillträde sker, kan moderbolaget tillgodogöra sig fördelarna av inlösenförfarandet, utan att minoritets- aktieägarna erhåller någon motprestation. Moder- bolaget kan därför frestas att dra ut på inlösenförfarandet i förhoppning att minoritetsaktieägarna skall gå med på en för dem mindre tillfreds- ställande uppgörelse. Det finns därför skäl att nu överväga möjlig- heterna att låta minoriteten erhålla viss ersättning redan i samband med förhandstillträdet. Det förhandstillträde som ett moderbolag är berättigat till enligt 14 kap. 33 § ABL påminner om ett kvalificerat förhandstillträde enligt 5 kap. 17 § första stycket expropriationslagen (1972:719). Det kunde därför te sig rimligt, att minoritetsaktieägarna tillerkändes en liknande rätt till förskott på det dem tillkommande lösenbeloppet som en expropriat åtnjuter. En sådan ordning är emellertid inte helt okompli- cerad. En rimlig utgångspunkt kunde visserligen vara, att låta förskottet motsvara det lösenbelopp som majoritetsaktieägaren erbjudit. Om man vill undvika tvister om återbetalning av förskott, skulle det dock vara nödvändigt att föreskriva, att det slutliga lösenbeloppet inte fick be- stämmas till lägre belopp än förskottet. Majoritetsaktieägaren skulle då sakna möjlighet att, sedan förskott bestämts, erbjuda ett lägre lösen- belopp än det ursprungliga. För att gardera sig häremot, skulle majoritetsaktieägaren kunna föranledas att bjuda ett mycket lågt lösenbelopp. Skall avgörandet avseende förskottet vara styrande för vilket lägsta lösenbelopp som kan fastställas, är det vidare tydligt att nämnda avgörande måste kunna överklagas särskilt. Risken för att en tvist om förskottets storlek utvecklar sig till en process i processen är då uppenbar. Det kan vidare tänkas, att bestämmelser om förskott skulle göra det svårare att få accept för offentliga uppköpserbjudanden. Aktieägare i målbolaget skulle nämligen kunna frestas att avböja budet i förlitan på att de i en inlösenprocess skulle erhålla ett förskott på lösenbeloppet som i vart fall inte kunde bli lägre än det i erbjudandet angivna priset för aktierna. På grund av det anförda föreslår kommittén inte några regler om förskott på lösenbeloppet. Eftersom frågan om rätt eller skyldighet till inlösen är prejudiciell i för- hållande till frågan om lösenbeloppet, får enligt 14 kap. 33 § första stycket ABL mellandom ges över denna fråga. Enligt vad föredragande statsrådet under hänvisning till 19 § skiljemannalagen uttalade i pro- positionen skulle skiljemännen inte vara behöriga att meddela sådan mellandom utan samtycke av båda parter (prop. 1975:103 s. 538). Lag- rådet anförde emellertid att skiljemännen – oavsett vad som gällde enligt skiljemannalagen – ägde meddela mellandom avseende lösen- rätten (a. prop. s. 778). Föredragande statsrådet kommenterade inte lagrådets uttalande (a. prop. s. 789). Enligt kommitténs mening är det därför i viss mån osäkert om skiljemännen får meddela mellandom av ifrågavarande slag mot ena partens bestridande (jfr dock prop. 1983/84:184 s. 11). har föreslagit att skiljemännen skall kunna meddela mellandom även om ena parten motsätter sig det (SOU 1994:81 s. 164). Det kan vidare anmärkas, att allmän domstol numera får meddela mellandom enligt 17 kap. 5 § oberoende av parternas inställning. Enligt kommitténs uppfattning kan en mellandom avseende lösenrätten ha sådana processekonomiska fördelar att skiljemännen bör kunna meddela den även mot parts bestridande. Det ter sig å andra sidan i denna typ av tvister rimligt att också förut- sätta begäran av part för att mellandom skall meddelas. anser att det nu anförda bör komma till uttryck i lagtexten – låt vara att behovet av en särskild bestämmelse i aktiebolagslagen är beroende av om skiljedomsutredningens förslag genomförs. På grund av det anförda föreslår kommittén att skiljemännen på yrkande av part skall ha rätt att ge mellandom över frågan om majori- tetsaktieägaren har rätt eller skyldighet till inlösen. Aktiebolagslagen innehåller inga bestämmelser för det fall att part, som påkallat tvångsinlösen, återkallar sin talan. Inte heller skiljemannalagen upptar några regler om vad som skall gälla om part, som påkallat skiljedom, återtar sin begäran härom. Enligt kommitténs mening torde gällande rätt innebära, att den part som påkallat inlösentvistens hän- skjutande till skiljemän kan återkalla sin talan, utan att motparten eller motparterna har rätt att påfordra skiljedom (jfr NJA 1964 s. 122). Om ett moderbolag på grund av förhandstillträde blivit ägare till minoritets- aktierna, torde det dock inte längre kunna återkalla sin talan, eftersom minoriteten efter denna tidpunkt har anspråk på betalning för sina aktier. Har återkallelse ägt rum, innebär skiljemannapraxis att tvisten avskrivs från vidare handläggning. En motpart till den ursprungligen påkallande parten har i denna situation, om han önskar att inlösen ändå skall äga rum, ingen annan möjlighet än att själv inleda ett inlösen- förfarande. Om det är moderbolaget som hänskjutit tvisten till prövning av skiljemän, kan motsvarande situation uppkomma om bolagets aktie- innehav under inlösenförfarandets gång kommit att understiga det för inlösen erforderliga. Med hänsyn till att moderbolaget fått sin inlösenrätt i syfte att möjliggöra fusion mellan moderbolaget och helägt dotterbolag, får nämligen bolaget antas förlora sin inlösenrätt i detta fall (prop. 1975:103 s. 531). Även i nu angivna fall synes skiljemanna- praxis innebära att tvisten avskrivs från vidare handläggning. Aktiebolagslagen upptar inga bestämmelser som skulle tillåta att flera inlösenanspråk handlades inom ramen för samma skiljeförfarande. Några allmänna bestämmelser i skiljemannalagen om kumulation av skiljeförfaranden finns inte heller. Kommittén har i det föregående antagit, att inlösentvisten, såvitt den gäller lösenbeloppet, endast kan röra beloppets storlek och att parternas yrkanden därför bara kan avse denna fråga. När det är moderbolaget som påkallat inlösen, avser dess talan samtliga återstående aktier i bolaget. Skäl talar därför för att, om minoritetsaktieägare för egen räkning framställer anspråk på inlösen när ett skiljeförfarande påkallats av moderbolaget, skall deras anspråk med analogisk tillämpning av 13 kap. 6 § avvisas på grund av litis pendens. Minoritetsaktieägaren kan nämligen inte, genom att själv påkalla ett skiljeförfarande, uppnå ett för honom fördelaktigare resultat i fråga om lösenbeloppet än vad han kan göra inom ramen för det av moderbolaget påkallade förfarandet (s. 172 ff.). Det kan anmärkas, att de danska tvångsinlösenbestämmelserna ger uttryck för ett liknande synsätt (Sneholt och s. 149). I skiljemanna- praxis är det dock inte ovanligt, att i denna situation minoritetsaktie- ägarnas inlösenanspråk förklaras vilande till dess att moderbolaget blivit ägare till minoritetsaktierna. Starka skäl talar, enligt kommitténs uppfattning, för att parter i tvångsinlösentvister bör tillerkännas samma rättsskydd som svarande i ordinär rättegång åtnjuter på grund av 13 kap. 5 § första stycket rätte- gångsbalken. Härför talar inte minst processekonomiska skäl. Redan en hänvisning till 13 kap. 5 § första stycket skulle gå långt i riktning mot att lösa det nu behandlade problemet. Emellertid anser kommittén det lämpligare att föreslå uttryckliga bestämmelser om vad som skall gälla vid återkallelse. Det bör därför föreskrivas att om majoritetsaktieägare, som hänskjutit inlösentvisten till skiljemän, återkallar sin talan, skall han ändå vara skyldig att på yrkande fullfölja förfarandet. Ett sådant yrkande bör kunna framställas av såväl gode mannen som av minoritetsaktieägare som för sin egen talan. Rätten att begära att förfarandet fullföljs bör dock förutsätta att den som framställer yrkandet har gått i svaromål i sak, dvs. yttrat sig i fråga om rätten till inlösen eller om inlösenbeloppet. Kommittén har övervägt att föreslå att yrkandet skulle vara bindande även för de minoritetsaktieägare som inte själva framställt något yrkande om att inlösenförfarandet skall fullföljas. Eftersom minoritetens intresse i förevarande fall typiskt sett är att få sina aktier inlösta, kunde det finnas skäl att med avseende på yrkandets rättsverkan låta det råda s.k. speciell processgemenskap mellan minoritetsaktieägarna (s. 181 ff.). Emellertid kan det råda olika uppfattningar bland dessa i frågan om inlösen bör äga rum. Vissa minoritetsaktieägare kan t.ex. tänkas bestrida att majoritetsaktieägarens aktieinnehav var sådant, att han hade rätt att påkalla inlösen. På grund härav föreslår kommittén, att majoritetsaktieägarens skyldighet att fullfölja förfarandet endast skall föreligga i förhållande till den som framställer yrkande därom. Fram- ställs yrkandet av gode mannen, företräder denne, i enlighet med vad som angivits, samtliga minoritetsaktieägare som inte själva för talan. mannens och minoritetsaktieägares rätt att yrka att inlösen- förfarandet skall fullföljas bör föreligga, även om majoritetsaktieägaren begär målets avskrivande under hänvisning till att han inte längre äger det för inlösen erforderliga antalet aktier. Att rätten till inlösen enligt gällande lag bortfaller i denna situation torde nämligen syfta till att skydda minoriteten. Att ge gode mannen eller minoritetsaktieägare möjlighet att påfordra, att inlösenförfarandet fullföljs också i detta fall kan därför inte anses olämpligt. Det skyddsintresse som en sådan regel syftar till att tillgodose kan dock bara anses föreligga i förhållande till ägare av de aktier som var minoritetsaktier när inlösentvisten inleddes. Att personer, som förvärvat aktier av majoritetsaktieägaren sedan tvisten hänskjutits till skiljemän, skulle kunna påfordra att få sina aktier inlösta synes inte stå i god överensstämmelse med inlösenreglernas syfte. Kommittén har i det föregående antagit, att en majoritetsaktieägare som på grund av förhandstillträde blivit ägare till minoritetens aktier inte därefter kan återkalla sin talan. En uttrycklig lagregel härom bör införas. Rätten att påfordra prövning av en återkallad talan om inlösen bör föreligga även när det är en minoritetsaktieägare som hänskjutit in- lösentvisten till prövning av skiljemän. Återkallar minoritetsaktie- ägaren sin talan, sedan hänskjutande skett, bör majoritetsaktieägaren ha rätt att yrka att frågan om inlösen prövas utan hinder av återkallelsen. Av de nu angivna förslagen följer, att minoritetsaktieägare alltid kan påfordra att majoritetsaktieägaren fullföljer ett av honom inlett inlösen- förfarande. Något behov för minoritetsaktieägare att i detta fall själv påkalla inlösen kan därför inte anses föreligga. Har majoritetsaktie- ägaren hänskjutit inlösentvisten till prövning av skiljemän, bör minori- tetsaktieägares efter denna tidpunkt framställda begäran om hän- skjutande avvisas under hänvisning till litis pendens. Enligt 14 kap. 31 § andra stycket ABL gäller, att part, som är missnöjd med skiljedomen, har rätt att väcka talan vid domstol från det att han fick del av skiljedomen i huvudskrift eller bestyrkt avskrift. Enligt kommitténs mening är det, som anfördes i prop. 1975:103 s. 532, tydligt att en möjlighet att på materiell grund klandra skiljedomar i inlösentvister innebär en risk för att inlösenförfarandet drar ut . Erhåller part prövningstillstånd i , kan tvisten komma att prövas i fyra instanser. Med hänsyn till tolk- ning av artikel 6.1 i , vilken enligt lagen (1994:1219) gäller som lag här i riket, kan rätten till materiell över- prövning inte åter avskaffas. Enligt kommitténs uppfattning skulle ett sådant avskaffande inte heller vara önskvärt, eftersom lagstiftningen ålägger parterna att låta tvisten prövas av skiljemän. Det frivilliga av- stående från domstols prövning, som kännetecknar ett på avtal grundat skiljeförfarande, föreligger inte i dessa tvister, varför en möjlighet till materiell överprövning ter sig skälig. Även om således rätten till materiell överprövning bör bibehållas, anser kommittén att det bör vara möjligt att förkorta instanskedjan. krav på civila rättigheters och skyldigheters prövning av allmän domstol torde inte innefatta krav på att allmän domstols avgörande av ett tvistemål skall kunna materiellt omprövas av högre instans (jfr SOU 1995:124 s. 125). Kommittén anser därför, att klandertalan mot nu ifrågavarande slag av skiljedomar bör föras direkt i hovrätt. Genom en sådan reglering tillgodoses kravet på materiell över- prövning av skiljedomen som antalet möjliga instanser redu- ceras till tre. Kommittén har övervägt att föreskriva, att klandertalan skall föras i den hovrätt i vars domkrets målbolaget har sitt säte. Det synes emellertid angeläget att en enhetlig praxis utvecklas i före- varande slag av mål, vilka inte sällan är av komplicerad karaktär. Kommittén föreslår därför att skall vara ensam behörig att som första instans uppta klandertalan av ifrågavarande slag. I fråga om rättegången i hovrätten blir 53 kap. 1 § att tillämpa.