sou · GLB347 · 1998-01-01 00:00:00 — Orienteringen begränsas i enlighet med dessa förutsättningar. 1937:235 angående upphörande av det från viss jord i , och utgående landgille m.m. finns en närmare redogö- relse för landgilleistitutet. I drogs kyrkornas fasta egendom, räntor och tionde inte in till kronan vid reformationen. Detta är historiskt sett bakgrunden till att det i , och alltjämt finns kvar en årlig avgift av grund- skattekaraktär benämnd landgille. Avgiften utgår till kyrkor och till avlöning åt prästerskap. Landgille kan med avseende på äganderätten indelas i två kategorier, nämligen dels landgille som brukare av kyrklig mark skall betala, dels landgille som brukare skall betala utan att kyrkan är ägare av marken. Det senare slaget har uppkommit genom att kyrkan sålt mark med förbehåll om skyldighet för ny ägare att betala landgille. I vissa fall har markägare, med behållen äganderätt, till kyrka eller präst upplåtit rätt till landgille. Utöver landgille kan städja/städsmål utgå dvs. en engångsavgift som brukaren betalar vid tillträdet. Brukningsrätten till kyrklig jord har åborättslig karaktär. Brukaren jämställs därför i skatte- hänseende med ägare. Inom båda kategorierna landgille är det vanligt att marken inte är känd till sin lokalisering. Detta förhållande har sin grund i att landgillet i eko- nomiskt hänseende med tiden ofta framstod som försumbart. Intresset för att uppbära avgiften försvann och gick även kunskapen om landgillets lokalisering förlorad. Dispositionsrätten är i vissa avseenden inskränkt. Således kan äganderätten till marken endast överlåtas till brukaren. Vidare gäller att det helt övervägande antalet landgillen till belopp fastställts efter skattläggning och därför inte ansetts kunna höjas. Landgille och städja för vissa församlingskyrkors fastigheter i Lunds och kan dock höjas i samband med att ny brukare tillträder under förutsättning att skattläggning inte skett. Uppgifter om landgille och landgilletagare finns förtecknade i de senaste jordeböckerna. Uppgifterna är emellertid inte sökbara. Berörda egendomsnämnder och församlingar har motsvarande uppgifter. Försök till avveckling av landgilleinstitutet har skett vi skilda tillfällen, första gången . regleras möjligheterna till avveckling i dels förordning (1937:540) om försäljning av vissa kyrkolägenheter i , och , dels förordning (1937:591) angående upphörande av det från viss jord i , och utgående landgille. Bestämmelserna i den förra förordningen innebär att till kyrka hörande till läget känd mark under vissa villkor kan säljas till brukaren. I den senare förordningen anges att staten på vissa villkor inlöser dels 206 Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten landgille för mark som utgår utan att motsvaras av äganderätt till marken, dels landgille för mark som tillhör kyrka och är belägen inom viss fastig- het men i övrigt till sitt läge okänt. Vidare finns en lag (1938:159) om avlösning av avgälder från de till skatte försålda så kallade halländska kyrkohemmanen. Bestämmelserna innebär en skyldighet i vissa fall för fastighetens ägare att inlösa utgående landgille. Landgille utgår för mark som till omfattningen kan variera från ett 100- tal kvadratmeter till flera hektar. Avgiften ligger normalt inom intervallet 1–. En majoritet av avgifterna är dock mycket små, mindre än en krona. I det fall skattläggning inte skett kan avgiften uppgå till några . Beträffande antalet befintliga landgillen gör Kammarkollegiet bedömningen att det är fråga om i storleksordningen ca 250 stycken. Det helt dominerande antalet landgillen finns inom . Liksom åborättsfastigheterna kan landgillen indelas i kategorier efter flera grunder. Med utgångspunkt i en avveckling kan följande uppdelning göras: A.Landgille som utgår för lokaliserad eller olokaliserad skattlagd eller inte skattlagd mark som ägs av brukaren. B.Landgille som utgår för lokaliserad skattlagd eller inte skatt- lagd mark som är egen registerfastighet och ägs av kyrkan. C.Landgille som utgår för lokaliserad skattlagd eller inte skatt- lagd mark inom registerfastighet som tillhör kyrkan. D.Landgille som utgår för olokaliserad skattlagd eller inte skatt- lagd mark som ägs av kyrkan. Förslag: Institutet stadgad åborätt avvecklas genom att staten avstår från sin äganderätt till marken i de fall det finns en innehavare med rättmätiga anspråk på innehavet. Institutet landgille avvecklas genom att kyrkan avstår från sin rätt till landgille. I de fall rätten till landgille är förenad med äganderätt till lokaliserad mark avstår kyrkan även från sin äganderätt. Institutens avveckling förutsätter en medverkan av lantmäteriet och beträffande åborättsinstitutet även av länsstyrelserna. Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten Statens äganderätt till sådan fastigheter som innehas med åborätt saknar helt ekonomisk eller annan betydelse med hänsyn till de dispositions- inskränkningar som följer av åborätten. Förekomsten av sådana fastigheter kan försvåra bildandet av såväl lämpliga registerfastigheter som bruk- ningsenheter. Kammarkollegiet anser att det närmast framstår som en nödvändig städåtgärd att avveckla det ålderdomliga institutet stadgad åborätt. I formell mening är en avveckling av åborättsinstitutet inte förenad med några egentliga problem. Staten kan avstå från sin äganderätt till marken i de fall det finns en innehavare med rättmätiga anspråk på innehavet av åborätten, vilket också är Kammarkollegiets förslag. Om sådan innehavare inte finns återgår fastigheten till staten med full dispositionsrätt. Det innebär således att äganderätten tvångsvis överförs till den som kan göra anspråk på åborätten. Ett sådant tvingande förfarande inger inga betänk- ligheter då åborättsinnehavaren i skattehänseende redan jämställs med ägare. Skillnaden består i att åborättsinnehavaren även registereras som ägare i fastighetsregistret med flera register. En fördel kan vara att den formella äganderätten möjliggör att fastigheten kan intecknas. En avveckling är emellertid förenad med flera praktiska svårigheter. Fastigheterna måste i ett första steg identifieras till beteckning och läge. Länsstyrelserna skall, som tidigare angivits, regelbundet kungöra en förteckning över de åborättsfastigheter som kan skatteköpas. Kammar- kollegiet gör bedömningen att dessa förteckningar är ofullständiga i sådan utsträckning att dessa inte kan ligga till grund för en identifiering av kvarvarande åborättsfastigheter. Kronofastigheter är i och för sig sökbara i fastighetsregistret m.fl. offi- ciella register. Någon möjlighet att söka särskilt på åborättsfastigheter finns dock inte. Kammarkollegiet föreslår därför att åborättsfastigheterna identifieras med utgångspunkt i en inom kollegiet upprättad förteckning över hemman och lägenheter som kan skatteköpas. Någon garanti för att förteckningen är fullständig finns naturligtvis inte. Kollegiet gör dock bedömningen att en identifiering utifrån denna förteckning är det närmaste det går att komma en fullständig identifiering. En komplikation i sammanhanget är att i förteckningen förekommande benämningar måste omvandlas till moderna fastighetsbeteckningar. Tillvägagångssättet har diskuterats med som förklarat detta fullt möjligt. Kammarkollegiet föreslår därför att ges i uppdrag att identifiera nu befintliga åborättsfastigheter utifrån nämnda förteckning. Genom en avstämning med fastighetsregistret kan förteckningen över identifierade fastigheter rensas från skatteköpta fastigheter, dvs. från sådana fastigheter där det inte anges "krono under enskild disposition". 208 Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten Lantmäteriet avför fastigheter som inte kan lokaliseras som obefintliga ur fastighetsregistret. Vissa till beteckningen identifierade fastigheter kommer därför sannolikt inte att återfinnas i fastighetsregistret och bör därför betraktas som obefintliga. Länsstyrelsena har till uppgift att bl.a. pröva frågor om inrymning och antagande av åbo, d.v.s att avgöra om den som gör anspråk på åborätten har rättmätiga anspråk. Kammarkollegiet föreslår därför att länsstyrelserna ges i uppdrag att identifiera innehavare av åborättsfastighet utifrån Lant- mäteriverkets framtagna uppgifter om befintliga åborättsfastigheter. I de fall det finns en fysisk eller juridisk person som taxerar för fastigheten i fråga bör utreda och pröva om innehavaren har rättmätiga anspråk på åborätten. Det förutsätts att anspråket i fråga prövas utifrån nu gällande regler. Enligt kollegiets bedömning kommer denna prövning att kunna ske genom ett närmast summariskt förfarande, exempelvis i sådana fall den som taxeras för fastigheten är inrymd åbo eller kan styrka innehavet genom en åtkomsthandling. I de fall finner att innehavaren har berättigade anspråk på åborätten föreslår Kammarkollegiet att äganderätten överförs genom en registreringsåtgärd, nämligen genom att underrättar lant- mäterimyndigheten och inskrivningsmyndigheten om beslutet i fråga. Liksom vid skatteköp bör stämpelskatt inte utgå. Därtill kommer att överföringen av äganderätten närmast kan betraktas som en gåva, vilket inte är ett stämpelskattepliktigt fång. Då förfarandet inte förutsätter en ansökan till inskrivningsmyndigheten bör inte heller expeditionsavgift utgå. I de fall det inte går att klarlägga om det finns annan som kan ha bättre rätt till åborätten än den taxerade innehavaren föreslås ett kungörelse- förfarande på motsvarande sätt som sker vid inrymning av åbo. Kolle- giet anser dock att ett kungörelseförfarande bör begränsas till situationer då innehavaren taxerat för fastigheten än . I de fall inne- havaren taxerat för fastigheten i tio eller fler år överförs äganderätten genom föreslaget registreringsförfarande. Kammarkollegiet gör bedömningen att endast undantags- vis kommer att finna att den som taxeras för fastigheten inte har rättmätiga anspråk. beslut bör i dessa fall, såsom , kunna över- klagas till Kammarkollegiet. Av 2 § lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol framgår att kollegiets beslut kan överklagas till regeringsrätten. Även i de fall det inte finns någon taxerad innehavare föreslås ett kun- görelseförfarande på sätt ovan angivits. I de fall någon anmäler anspråk på åborätten prövar frågan. I de fall ingen gör anspråk på åborätten får fastigheten anses ha återgått till staten med full dispositions- rätt. Dessa fastigheter bör genom försorg säljas. Kammar- kollegiet anser att avvecklingen av dessa "herrelösa fastigheter" är en Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten viktig del i avvecklingen av åborättsinstitutet. De problem som är förenade med åborättsintitutet kan i mycket stor utsträckning hänföras till dessa fastigheter. Det av Kammarkollegiet föreslagna förfarandet för en avveckling av åborättsinstituet innebär i grunden små förändringar i förhållande till nu gällande ordning. Den egentliga skillnaden kan något förenklat beskrivas som att initiativet till inrymning och skatteköp överförs till länsstyrelserna. Förslaget innebär inte att samtliga nu kvarvarande fastigheter under stadgad åborätt med säkerhet avvecklas. förteckning kan vara ofullständig. Vidare kan uppgiften "krono under enskild disposition" ha tappats bort från fastighetsregistret. De eventuella framtida fastighetsrätts- liga problem som kan uppstå är emellertid inte till omfattning och karaktär sådana att de avviker från vad som gäller fastigheter i allmänhet. saknar i allt väsentligt ekonomisk eller annan betydelse för kyrkan. Förekomsten av landgille kan i än högre grad än vad som gäller för åborättsinstitutet försvåra bildandet av såväl lämpliga register- fastigheter som brukningsenheter. Kammarkollegiet anser, såsom beträf- fande åborättsinstitutet, att det närmast framstår som en nödvändig städ- åtgärd att det mycket gamla landgilleinstitutet avvecklas. I formell mening är inte heller en avveckling av landgilleinstitutet för- enad med några egentliga problem. Kammarkollegiet föreslår att i samband med relationsändringen mellan stat och kyrka dels avstår från sin rätt till landgille, dels från sin äganderätt till marken i det fall landgille utgår för lokaliserad mark. Den lag om avveckling av land- gilleinstitutet som förslås förutsätter att avstående i nämnda hänseenden finns dokumenterad. I de fall landgille utgår för mark som inte skattlagts kan avgiften uppgå till några . Förslaget innebär således att kyrkan även i dessa fall avstår från landgillet och i förekommande fall även till marken. Kammarkollegiet anser inte att beloppen är i den storleksordningen att särskilda avvecklingsregler är motiverade i dessa fall. Därtill kommer att det är fråga om ett mycket begränsat antal fall. I de fall kyrkan äger marken är äganderätten utan värde med hänsyn till den dispositionsinskränkning som följer av brukningsrätten. Den omstän- digheten att äganderätten tvångsvis överförs till brukaren inger inte heller i detta fall några betänkligheter. Brukningsrätten har åborättslig karaktär och brukaren jämställs därför i skattehänseende med ägare. Förändringen för brukaren begränsas således till att denne även i fastighetsregistret och inskrivningsregistret eller fastighetsboken antecknas som ägare. Det kan emellertid finnas situationer där kyrkan kan ha ett intresse av att lösa ut 210 Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten Det bör därför vara möjligt för brukaren och kyrkan att träffa en överenskommelse av annan innebörd. En avveckling av landgilleinstitutet är förenad med praktiska problem av lantmäteritekniskt slag. Kammarkollegiet föreslår därför att Lant- mäteriverket får i uppdrag att genomföra avvecklingen. Denna avveckling förutsätter lantmäteriförrättningar, om än i begränsad utsträckning. Av rent praktiska skäl föreslår kollegiet vidare att trossamfundet svarar för dessa förrättningskostnader. Det föreslås att dessa kostnaderna bestrids av genom kyrkofonden eller vad som träder i dess ställe. I de fall några förrättningar i vedertagen mening – avstyckning, fastighetsreglering eller motsvarande – inte behövs föreslås att Lant- mäteriverket svarar för dessa indirekta avvecklingskostnader. I ett inledande skede måste de landgillen identifieras som utgår för mark som ägs av kyrkan. Berörda egendomsnämnder och församlingar har uppgifter om landgillen, varför identifieringen i fråga bör kunna ske med en begränsad arbetsinsats. I ett nästa skede måste landgillefastigheterna lokaliseras. Sedan så skett kan avvecklingen ske i huvudsak enligt något av följande alternativ. A.Beträffande landgille som utgår för lokaliserad eller olokaliserad skattlagd eller inte skattlagd mark som ägs av brukaren behöver inga särskilda åtgärder vidtas. Landgillekaraktären finns inte anmärkt i fastighetsregistret. B.I de fall landgille utgår för lokaliserad skattlagd eller inte skattlagd mark som är egen registerfastighet och ägs av kyrkan överförs ägan- derätten genom ett registreringsförfarande. Detta förutsätter någon form av förrättningsbeslut eller protokoll som kan delges inskriv- ningsmyndigheten. bringas i överenstämmelse med de faktiska förhållandena. Det bör finnas en möjlighet för brukaren och kyrkan att träffa en överenskommelse av annat innehåll. C.I de fall landgille utgår för lokaliserad skattlagd eller inte skattlagd mark inom registerfastighet måste marken avskiljas från fastigheten i övrigt genom en lantmäteriförrättning. Äganderätten överförs genom registrering på sätt anges under B. Det bör även i detta fall finnas en möjlighet för brukaren och kyrkan att träffa en överenskommelse av annat innehåll. D.I de fall landgille utgår för olokaliserad skattlagd eller inte skattlagd mark betraktas markområdet eller registerfatigheten som obefintlig. I de fall det är fråga om en registerfastighet bringas fastighetsregistret i överensstämmelse härmed. Kammarkollegiet anser inte att det beträffande stämpelskatt och expe- ditionsavgift är motiverat att behandla nu aktuella fastigheter annorlunda Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten I båda fallen representerar den äganderätt som överförs inte något egentligt värde. Därtill kommer att överföringen av äganderätten även i detta fall närmast kan betraktas som en gåva, vilket inte är ett stämpelskattepliktigt fång. Registreringen av äganderätten förutsätter enligt förslaget inte heller en ansökan från brukaren. Kollegiet förslår således att stämpelskatt och expeditionsavgift inte i något fall skall utgå. Det av Kammarkollegiet föreslagna förfarandet innebär att landgille- institutet kan avvecklas. Det finns dock ingen garanti för att samtliga landgillen går att indentifiera och därmed rent faktiskt kan avvecklas. Detta innebär enligt kollegiet emellertid inga framtida fastighetsrättsliga problem. För det fall ett landgille ändå påträffas kan detta avvecklas enligt det alternativ som gäller för olika kategorier av landgillen. Författningar som upphävs och författningsändringar i övrigt. Det förhållandet att åborätts- och landgilleistituten avvecklas innebär att ett antal författningar kan upphävas. Beträffande de författningar som föreslås upphävda hänvisas till lagförslaget. Då det framstår som uppenbart att dessa författningar kan upphävas motiverar Kammarkollegiet inte detta särskilt. Till de författningar som kan upphävas hör även lagen (1905:31) rörande avgäld från avsöndrad lägenhet och lagen (1907:15) ang. av- lösning av avgäld från avsöndrad lägenhet. Lagarna avsåg att reglera vissa avgifter som närmast övergångsvis kunde komma i fråga för avsöndrad lägenhet som innehades under stadgad åborätt. Lagarna har inte tillämpats på många decennier och saknar således helt aktualitet. Frågan om att upphäva dessa lagar är emellertid under beredning i i samband med fastighetsregisterreformens avslutande, varför dessa lagar inte föreslås upphävda i detta sammanhang. En avveckling av åborätts- och landgilleinstituten berör 6 § förord- ningen (1995:1331) med instruktion för Kammarkollegiet. Justitiedeparte- mentet bereder vissa ändringar av paragrafen av skäl som angivits be- träffande ovan nämnda lagar. Paragrafen i fråga bör ses över i ett sammanhang, varför några ändringar inte nu föreslås. Beträffande vissa författningar i övrigt som berörs av en avveckling föreslås inga ändringar, då bestämmelserna i fråga bör finnas kvar under ett övergångsskede intill dess avvecklingen rent faktiskt kan anses genom- förd. 212 Avveckling av åborätts- och landgilleinstituten 7 § lagen (1947:577) om statlig förmögenhetsskatt, 5 § fastighetstaxeringslagen (1979:1152), 6 § lagen (1984:404) om stämpelskatt vid inskrivningsmyndigheter och 10 § lagen (1970:989) om införande av fastighetsbildningslagen. 17.4Ekonomiska konsekvenser av förslaget Förslaget till avveckling av åborätts- och landgilleinstituten innebär på kort sikt indirekta kostnader för och länsstyrelserna. En grov uppskattning är att dessa kostnader sammantaget motsvarar högst en årsarbetskraft. Kammarkollegiet anser emellertid att dessa kostnader på lång sikt inte är möjliga att undvika. I sinom tid måste de fastighetsrättsliga problemen som följer av instituten lösas i det enskilda fallet. Föreslagen avveckling förutsätts ske med en koncentrerad arbetsinsats . En sådan avveckling innebär rationaliseringsvinster framför en okontrollerad och utdragen avveckling . Kammarkollegiets föreslag innebär att skall svara för vissa slag av förrättningskostnader. Kammarkollegiet bedömer att av- styckningar och fastighetsregleringar, som närmast kan komma i fråga, blir nödvändiga i mycket begränsad utsträckning, uppskattningsvis i av fallen. Detta innebär en sammantagen förrättningskostnad i storleksordningen 200.000–. 18 Kammarkollegiets slutliga förslag Principbeslutet om ändrade relationer mellan staten och utgår från att den egendom som kyrkan disponerar skall stå till kyrkans förfogande också i fortsättningen. I långa stycken är detta någon- ting alldeles självklart. Egendom som församlingar och andra enheter inom kyrkan äger och förvaltar skall i princip inte behöva påverkas nämn- värt ens av en så omfattande reform som relationsändringen. På något annorlunda sätt förhåller det sig med egendom som är specialreglerad, dvs. det finns bestämmelser i lagar och andra författningar om vad egendomen har för ändamål och hur den skall förvaltas. Det har visserligen inte på allvar gjorts gällande någonting annat än att även denna egendom skall stå till kyrkans förfogande. Här kan man emellertid med fog ställa frågor om vilka villkor som skall gälla . Om det finns alldeles speciella ändamål, skall dessa bestå och vara lagreglerade? Om äganderätten inte tillkommer något vanligt kyrkligt organ, utan staten eller en stiftelse, skall den saken klarläggas och förhållandet eventuellt ändras? Detta har varit de huvudsakliga frågorna i Kammarkollegiets utredningsarbete, vid sidan av de uppgifter vi haft att kartlägga vissa förhållanden. Utredningsarbetet har inneburit att vissa principiella ställ- ningstaganden har måst göras. Det kan hävdas att dessa har fått vittgående och, på några punkter, radikala konsekvenser. Det är därför på sin plats att kollegiet redovisar de huvudprinciper som kommit att bli vägledande. I själva relationsändringen ligger en avsevärd förändring av ansvaret för den kyrkliga verksamheten. måste i fortsättningen på egen hand inte bara ta ansvaret för sin egen verksamhet – vilket väl måste betraktas som självklart och önskvärt från alla tänkbara utgångspunkter – utan också ta ansvaret för att själva systembygget fungerar. Därmed menas att beslut kan fattas på rätt nivåer inom den kyrkliga organisationen, att ansvaret kan fördelas och bäras på ett riktigt sätt och att resurser fördelas och används på ett sätt som så gynnsamt som möjligt främjar vad kyrkan är till för. Denna ansvarsförändring är riktig och en given följd av relationsändringen. Det är bara det att verksamhet och organisation m.m. har haft stöd av lagstiftning och andra beslut i offentlig- rättsliga former, vilket i realiteten har inneburit dels att kyrkan har haft sina egna lagar, och därför inte alltid har behövt följa det som har gällt för 214 Kammarkollegiets slutliga förslag andra, dels att det egentliga ansvaret ibland har fått tas av eller av regeringen. Kollegiet drar av detta inga andra slutsatser än att det i alla avseenden är önskvärt att kyrkans eget ansvarstagande underlättas på alla plan. Förhållanden som är ägnade att komplicera detta ansvarstagande, som ställer kyrkan inför organisatoriska problem eller svårlösta rättsliga frågor med rötter i kyrkans gärning i vårt folk sedan medeltiden, måste så långt det är möjligt undanröjas. Det finns ett stort värde i enkla och överskådliga rättsliga för- hållanden. Principbeslutet om en relationsändring och det fortsatta utredningsarbetet bygger bl.a. på tanken att en ny associationsform skall tillskapas för trossamfund och att framgent skall uppträda som ett självständigt rättssubjekt i denna skepnad. Dagens kyrkliga organisation utgörs av en i princip basorganisation, en komplex och ganska oklar regional organisation och en på många punkter med staten oupplösligt förenad central organisation. Denna organisation relationsändringen med en alldeles ny i form av associationsformen registrerat trossamfund. Det betyder att kyrkan kan uppträda samlat i sin helhet. Kammarkollegiet ser utredningsresultatet på denna punkt som en given följd av beslutet om en relationsändring. Det står väl emellertid helt klart att, om denna nya rättsfigur skall inträda i rättsliga förhållanden med rötter i medeltiden, uppstår problem av olika slag. Vilken identitet finns det mellan delar av den nya organisationen efter en relationsändring och sådana ändamål för egendom av stiftelsekaraktär som skapats i det förgångna? Ju enklare och tydligare frågor om ägande, förvaltarskap, ändamålets innebörd och liknande kan lösas, desto färre problem för kyrkan att hantera efter en relationsändring. Kammarkollegiet har inte väjt för den ofta komplicerade frågan om äganderätten till den specialreglerade egendomen.