sou · GLB3194 · 1998-01-01 00:00:00 — Till detta skulle läggas att inte hade haft någon ledning att hämta i praxis beträffande den aktuella bestämmelsen och att kommissionen inte heller hade väckt frågan när de engelska föreskrifterna infördes . Under nu angivna förhållanden fann domstolen att den omständig- heten att medlemsstaten, när direktivet genomfördes, gjorde en enligt domstolens bedömning i och för sig felaktig tolkning av artikel 8 inte kunde anses utgöra ett tillräckligt allvarligt brott mot gemenskapsrätten i den mening som detta begrepp givits av domstolen i / Fac- tortame III. Statens misstag kunde därmed inte enligt gemenskapsrätten grunda någon rätt till ersättning. 5.6Mål C-5/94 [1996] ECR I-2553 (dom meddelad ) Målet avsåg en begäran enligt artikel 177 i om för- handsavgörande angående tolkningen av artikel 34 och 36 i Rom- fördraget och av principen om statens utomobligatoriska skadestånds- ansvar för överträdelse av gemenskapsrätten. Bakgrunden var att för och ha- de vägrat att utfärda licens för export av levande får till . Grun- den för denna vägran, som vidhölls 1993, var uppfattningen att slaktboskap i Spanska slakterier utsattes för be- handling som stred mot rådets direktiv /577/EEG om bedövning av djur före slakt. Trots att genomfört direktivet genom en för- ordning var det brittiska ministeriet övertygat om att vissa spanska slakterier inte följde direktivets bestämmelser. Denna uppfattning grundades på upplysningar som ansågs visa att överträdelser förekom. Kommissionen höll möten med spanska myndigheter men beslutade att inte vidta någon åtgärd enligt artikel 169. underrättade kommissionen om att det generella förbud som tillämpades av brittiska myndigheter stred mot artikel 34 i för- draget och att det inte kunde anses berättigat enligt artikel 36. Det ge- nerella förbudet upphävdes av med verkan fr.o.m. . ansökte om en exportlicens för att exportera ett visst antal levande får ämnade för slakt vid ett angivet spanskt företag. Licensen utfärdades dock inte, trots att slakteriet enligt uppfyllde kraven i direktiven och myndigheterna i Stor- inte förfogade över något bevis som pekade i motsatt rikt- ning. väckte talan vid brittisk domstol för att få fastställt att avslagsbeslutet stred mot artikel 34 samt med yrkande om skade- stånd. Den brittiska of ställde tre frågor till domstolen. Den tredje av dessa avsåg frågan om statens skadeståndsskyldighet. 5.6.2Statens ansvar för skada orsakad av en myndighets underlåtenhet Domstolen konstaterade inledningsvis att principen om statens ansvar för skada som har orsakats enskilda genom överträdelser av gemen- skapsrätten som en medlemsstat kan hållas ansvarig för utgör en vä- sentlig del av fördragets system samt att de förutsättningar under vilka statens ansvar ger upphov till en rätt till ersättning beror på karaktären av den överträdelse som givit upphov till förlusten eller skadan. (Se p 35 och 38, Brasserie/Factortame III p 31 och 38) Domstolen beskrev därefter de tre villkor för ersättningsskyldighet som uppställts i Brasserie/Factortame III för det fallet att en över- trädelse av gemenskapsrätten kan tillskrivas en medlemsstat som handlar inom ett område där den har stor valfrihet vid utformningen av normer (eng. wide discretion to make legislative choices ). (Se do- men p 51.) Den konstaterade därefter att dessa tre förutsättningar var tillämp- liga även under sådana omständigheter som förelåg i det aktuella målet och prövade därefter om villkoren kunde anses vara uppfyllda. Det första villkoret ansågs vara uppfyllt då vägran att bevilja en exportlicens stred mot artikel 34 i Rom- fördraget, som även om den är utformad som ett förbud för medlems- staterna ger enskilda rättigheter som de nationella dom- stolarna måste skydda. När det gällde det andra villkoret uttalade domstolen att varje över- trädelse av gemenskapsrätten kan vara nog för att utgöra en tillräckligt allvarlig överträdelse, när den ifrågavarande medlemsstaten vid tiden för kränkningen inte ges möjlighet till några normativa val och bara har en i hög grad begränsad eller obefintlig handlingsfrihet. Beträffande det tredje villkoret konstaterade domstolen, liksom i de tidigare målen, att det åligger den nationella domstolen att avgöra om det finns något direkt orsakssamband mellan överträdelsen av den skyldighet som åvilat staten och den skada som drabbat käranden i målet vid den hänskjutande domstolen. Med hänvisning till (p 41 - 43) och Brasserie/Factortame III (p 67) upprepade domstolen vad som där sagts, nämligen att rätten till ersättning grundas på gemenskapsrätten men att det åligger staten att enligt den nationella skadeståndsrätten ersätta den förlust och skada som åsamkats, under förutsättning att villkoren enligt vilka ersättning bestäms enligt den nationella lagen inte får vara mindre förmånliga än de som gäller vid motsvarande nationella krav och att de inte får vara sådana att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få ersätt- ning. 7 Det kan noteras att det i den svenska översättningen av domen, p 28, finns en sista mening som inte återfinns vare sig i den engelska eller i den franska ver- sionen. Den lyder Det förhåller sig på detta sätt när medlemsstaten var skyl- dig att rätta sig efter en gemenskapsrättslig regel som innehåller ett förbud. 5.7Förenade målen C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 och C-190/94 [1996] ECR I-4845 Dillenkofer m.fl. (dom meddelad ) Målen hänsköts till domstolen av tysk domstol som önskade ett för- handsavgörande, enligt artikel 177 i , angående tolk- ningen av direktiv (90/314/EEC) om paketresor, semesterpaket och andra paketarrangemang (EGT nr L 158, s. 59), i mål där talan väckts av m.fl. mot Tyska staten. Det aktuella direktivet innebär bl.a. att en arrangör/återförsäljare av paketresor är skyldig att kunna visa att det, i händelse av obestånd, finns säkerhet som täcker återbetalning av erlagda belopp och hem- transport av resenären. Direktivet skulle vara genomfört i medlems- staterna . genomförde direktivet genom en lag som trädde i kraft och som gällde rese- kontrakt som ingåtts efter den dagen avseende resor påbörjade efter . Klagandena hade köpt paketresor från två olika reseföretag. På grund av reseföretagens obestånd hade de dock antingen aldrig påbörjat sin resa eller också tvingats återvända från semesterorten på egen be- kostnad. De hade inte lyckats få återbetalning av de belopp de betalat till researrangörerna eller ersättning för kostnaderna för sin hemresa. Klagandena väckte inför tysk domstol talan mot tyska staten med yrkande om ersättning motsvarande de belopp de betalat för icke ge- nomförda resor eller för kostnader för återresa. Som grund för talan anförde de att om artikel 7 i direktivet skulle ha varit genomförd inom den tid som föreskrivits, dvs. så skulle de ha varit skyddade mot reseföretagets obestånd. De hänvisade särskilt till domstolens dom i punkterna 39 och 40. Tyska staten bestred yrkandena och hävdade att de förutsättningar som förelåg i Francovich-målet inte var uppfyllda i dessa fall och att det i vart fall inte kunde föranleda skadeståndsansvar för staten att un- derlåta att genomföra ett direktiv inom föreskriven tid om det inte före- kommit en allvarlig, dvs. tydlig och väsentlig, överträdelse av gemen- skapsrätten för vilken staten kan hållas ansvarig. Enligt den tyska domstolen förelåg inte enligt tysk rätt någon grund för att bifalla kraven men med hänsyn till domstolens avgörande i Francovich-målet beslutade man att vilandeförklara målet vid tysk domstol och begära förhandsavgörande från domstolen. Man ställde tolv olika frågor till domstolen. 5.7.2Statens ansvar vid för sent genomförande av ett direktiv Domstolen svarade i denna del på frågorna 8 – 12 från den nationella domstolen och konstaterade därvid inledningsvis att den springande punkten i dessa frågor var om en underlåtenhet att genomföra ett direk- tiv inom den föreskrivna tiden i sig utgör en tillräcklig förutsättning för att enskilda som drabbats av skada skall vara berättigade till ersättning eller om även andra villkor måste beaktas. Den nationella domstolens frågor gällde om det kunde ha någon betydelse att genomförandeperioden enligt tyska staten visat sig otill- räcklig, om statens ansvar förutsätter en allvarlig, dvs. tydlig och vä- sentlig (eng. manifest and grave), överträdelse av gemenskapsrätten, om överträdelsen måste ha blivit fastställd av domstol innan förlusten eller skadan inträffade, om skadeståndsansvar förutsätter att det begåtts ett fel8 (eng. fault), genom handling eller underlåtenhet, vid införandet av lagstiftningsåtgärder från statens sida och slutligen om skadestånds- skyldighet kan uteslutas på grund av att tysk domstol meddelat en dom angående förskottsbetalning. Domstolen hänvisade inledningsvis till sina tidigare domar där man slagit fast att principen om statens skadeståndsansvar för förlust och skada som drabbat enskilda på grund av överträdelser av gemenskaps- rätten för vilka staten kan hållas ansvarig utgör en viktig del av för- dragets uppbyggnad/system. (p 35, Brasserie du pêcheur p 31, p 38, p 24) Man uttalade vidare att förutsättningarna för att statens ansvar skall medföra en rätt till ersätt- ning varierar beroende på arten av den överträdelse av gemenskaps- rätten som föranlett förlusten och skadan. (p 38, Brasserie du pêcheur p 38, p 24) Därefter beskrevs hur man i Brasserie du pêcheur (p 50-51), (p 39-40) och (p 25-26), mot bakgrund av om- ständigheterna i dessa fall, hade fastställt att enskilda som lidit skada 8 Den svenska översättningen av domen använder här uttrycket att det föreligger culpa. Detta är som framgått ovan (not 7) inte en bra översättning då ordvalet lätt leder tankarna fel. har rätt till ersättning om tre förutsättningar är för handen; den bestäm- melse som överträtts måste ha varit avsedd att ge enskilda rättigheter, överträdelsen måste vara tillräckligt allvarlig och det måste finnas ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen av den skyldighet som åvi- lar staten och den skada som åsamkats de skadade. Domstolen förklarade vidare att det av avgörandet i , som liksom de nu aktuella målen gällde underlåtenhet att genomföra ett direktiv inom föreskriven tid, kunde anses stå klart att för att uppnå full effekt av artikel 189 st 3 så måste det föreligga en rätt till ersättning om tre villkor är uppfyllda; det resultat som direktivet föreskriver skall in- nefatta att enskilda erhåller rättigheter, innebörden av dessa rättigheter skall kunna utläsas av direktivets bestämmelser och det skall finnas ett orsakssamband mellan överträdelsen och den förlust eller skada som uppkommit. Domstolen konstaterade härefter att de villkor som uppställts i de olika domarna sakligt sett är desamma eftersom villkoret att det måste vara fråga om en tillräckligt allvarlig överträdelse, även om det inte uttryckligen angavs i Francovich-domen, med hänsyn till omständig- heterna i det fallet uppenbart var uppfyllt. Domstolen utvecklade härefter sitt i de tidigare domarna gjorda ut- talande att de förutsättningar under vilka statens ansvar ger upphov till en rätt till ersättning beror på karaktären av den överträdelse av gemen- skapsrätten som orsakat skadan. Innebörden angavs sammanfattnings- vis vara att dessa förutsättningar måste tillämpas med hänsyn tagen till varje enskilt fall. Domstolen fortsatte med att ge exempel från tidigare domar. Å ena sidan kunde därvid en överträdelse anses vara tillräckligt allvarlig om en gemenskapsinstitution eller medlemsstat, vid utövandet av sin normgivningsmakt, uppenbart och väsentligt har överträtt gränserna för sin handlingsfrihet. (Se HNL and Others 83/76 mfl [1978] ECR 1209, p 6, Brasserie du pêcheur p 55 och p 42) Å andra sidan kunde varje överträdelse av gemenskapsrätten i sig vara tillräcklig för att bedömas som en tillräckligt allvarlig överträdelse, om medlems- staten, när den gjorde sig skyldig till överträdelsen, inte hade till upp- gift att träffa några normativa val och hade enbart en mycket begränsad eller ingen handlingsfrihet. (Se p 28) Mot den här bakgrunden konstaterade domstolen att när som i Fran- covich en medlemsstat, i strid mot artikel 189 st 3, underlåter att inom den utsatta tiden vidta några av de åtgärder som är nödvändiga för att uppnå det resultat som ett direktiv föreskriver så har den medlems- staten uppenbart och väsentligt åsidosatt gränserna för sin handlings- frihet. Följden blir då att en sådan överträdelse ger upphov till en rätt till ersättning för den enskilde om de tre villkor som angavs i Franco- vich är uppfyllda; direktivet skall vara avsett att ge enskilda rättigheter, innebörden av dessa rättigheter kunna utläsas ur direktivets bestämmel- ser och det skall finnas ett orsakssamband mellan överträdelsen av sta- tens skyldigheter och den förlust och skada som de drabbade lidit. Domstolen betonade särskilt att inga andra villkor än de nu angivna tre behöver beaktas och svarade därmed på den nationella domstolens frågor (nr 10-11) att möjligheten att få ersättning för förlust och skada inte kunde vara beroende av vare sig av att domstolen tidigare konstate- rat att det föreligger en överträdelse av gemenskapsrätten för vilken staten svarar eller av att det statliga organ som överträdelsen kan till- skrivas har gjort sig skyldigt till ett uppsåtligt eller oaktsamt fel. Se Brasserie/Factortame III p 75-80 samt 94-96.) Domstolens sammanfattande svar på den nationella domstolens frå- gor (nr 8 – 12) blev därmed följande. Om staten underlåter att vidta några åtgärder för att genomföra ett direktiv så att det föreskrivna re- sultatet uppnås inom den stipulerade tiden så utgör detta i sig en all- varlig överträdelse av gemenskapsrätten. En sådan underlåtenhet ger följaktligen upphov till en rätt till ersättning för enskilda som drabbas av skada under förutsättning att direktivet är avsett att ge enskilda rät- tigheter vilkas innebörd kan fastställas och det finns ett orsakssamband mellan överträdelsen och den lidna förlusten och skadan. 5.7.3Frågan om direktivet 90/314/EEC ger enskilda rättigheter vilkas innebörd kan fastställas Domstolens fann vid en tolkning av artikel 7 i direktiv (90/314/EEC) att denna bestämmelse är avsedd att garantera pakteresenärer en rätt till återbetalning av pengar samt hemtransport och att denna rättighet kan utläsas ur direktivets bestämmelser. 5.7.4Vad krävs för att genomföra ett direktiv på ett korrekt sätt? Domstolen inledde här med att uttala att enligt domstolens fasta praxis måste direktivbestämmelser genomföras med ovillkorligt bindande verkan och med sådan noggrannhet, exakthet och tydlighet att det till- fredsställer kraven på rättssäkerhet. (Se C-59/89 [1991] ECR I-2607, p 24.) Vidare konstaterades att det aktuella direktivet angav ett exakt datum då alla nödvändiga åtgärder skulle ha vidtagits så att direktivet skulle få full effekt. Domstolen förklarade därefter att den tyska invändningen att in- förandetiden var för kort med hänsyn tagen till svårigheterna att in- troducera det nya systemet inte var en omständighet som kunde rättfär- diga en underlåtenhet att genomföra direktiv inom den föreskrivna ti- den och att det enligt fast praxis inte var möjligt för en medlemsstat att hänvisa till bestämmelser, praxis eller omständigheter inom sitt eget rättsliga system som en ursäkt för att inte ha uppfyllt skyldigheter eller följt tidsgränser i ett direktiv. Om implementeringsperioden är för kort finns det, fortsatte dom- stolen, bara en möjlighet enligt gemenskapsrätten och det är att vidta lämpliga åtgärder inom gemenskapen för att den behöriga gemen- skapsinstitutionen skall medge den nödvändiga förlängningen av in- förandeperioden. (Se mål 52/75 Kommissionen v [1976] ECR 277, p 12.) 5.8Förenade målen C-283/94, C-291/94 och C-292/94 [1996] ECR I-5063 Denkavit m.fl. (domen meddelad ) Målen hänsköts till domstolen av tysk domstol som önskade ett för- handsavgörande enligt artikel 177 i , angående tolkningen av artikel 3 och 5 i rådets direktiv (90/435/EEC) om ett gemensamt be- skattningssystem för moderbolag och dotterbolag hemmahörande i oli- ka medlemsstater. (OJ 1990 L 225, p. Artikel 3.1 a i direktivet innehåller en definition av begreppet moderbolag som innebär bl.a. att det aktuella bolaget skall inneha av kapitalet i ett bolag i en annan medlemsstat. Direktivet medger (artikel 3.2) att en medlemsstat inskränker tillämpningen av direktivets bestämmelser genom att inte tillämpa detta direktiv på bo- lag i den aktuella medlemsstaten som inte, av , bibehåller ett innehav som kvalificerar dem som moderbolag, eller på bolag i medlemsstaten i vilka ett bolag från en annan medlemsstat inte bibehåller ett sådant innehav under en oavbru- ten period av . Enligt direktivet (artikel 5.1) skall vinstut- delning från ett dotterbolag till ett moderbolag vara befriat från käll- skatt. hade dock enligt artikel 5.3 givits rätt att längst till mitten av 1996 ta ut en källskatt på . Direktivet skulle vara genom- fört i medlemsstaterna . När direktivet genomfördes i tysk rätt angavs i den bestämmelse som avsåg att införliva artikel 3.2 att status som moderbolag, i direk- tivets mening, har varje bolag som, när skyldighet att betala kapital- skatt inträder, kan visa att det , utan avbrott, innehaft av dotterbolagets aktiekapital. Tyska skattemyndigheter avslog de aktuella bolagens begäran om skatteåterbetalning med motiveringen att bolagen inte – när skattskyl- dighet inträdde – hade innehaft av respektive dotterbolags aktie- kapital av . Sedan målen hamnat i tysk skattedomstol begärde denna genom ett förhandsavgörande svar på i princip tre frågor. Den första var huruvida den tyska lagregel varigenom direktivets artikel 3.2 införlivats kunde anses stå i överensstämmelse med direktivets bestämmelse, när direk- tivet inte tycktes kräva att den minimiperiod som moderbolaget skulle ha innehaft av aktiekapitalet måste ha gått till ända när begäran om sänkt skatt lämnas in. Den andra frågan var om ett moderbolag som omfattas av direktivets bestämmelser, för det fall att den tyska lag- regeln inte stod i överensstämmelse med direktivet, kunde åberopa di- rektivets bestämmelser direkt mot medlemsstaten till stöd för sin be- gäran om befrielse från källskatt, dvs. om direktivet kunde anses ha direkt effekt. I ett av målen ställdes slutligen frågan om en enskild kun- de vara berättigad till skadestånd för ränteförlust som de drabbats av på grund av statens felaktiga genomförande av direktivet. Domstolen fann som svar på den första frågan att den tyska genom- förandebestämmelsen inte stod i överensstämmelse med direktivets regel. Som svar på den andra frågan angav domstolen att moderbolag som uppfyllde kraven på innehav skulle ha möjlighet att åberopa de aktuella bestämmelserna i direktivet direkt vid nationell domstol. 5.8.2Statens ansvar vid felaktigt genomförande av ett direktiv I ett av målen ställdes även frågan om ett moderbolag – för det fall att feltolkat direktivet och med beaktande av de kriterier som fastställts i – hade rätt till skadestånd från den medlemsstat där dotterbolaget finns för de ränteförluster som det drabbats av på grund av det felaktiga genomförandet. Domstolen inledde sina överväganden genom att återupprepa att principen om statens skadeståndsansvar för förlust och skada som or- sakats enskilda som en följd av brott mot gemenskapsrätten för vilka staten svarar utgör en grundläggande del av fördragets system. Man hänvisade därvid särskilt till domarna i Brasserie/Factortame III p 31 och till Dillenkofer p 20. Domstolen fortsatte med att hänvisa till att man i de tidigare domar- na, med beaktande av omständigheterna i målen, slagit fast att gemen- skapsrätten innebär en rätt till ersättning när tre villkor är uppfyllda. Den aktuella bestämmelsen skall innebära att enskilda erhåller rättig- heter, överträdelsen måste vara tillräckligt allvarlig och det måste fin- nas ett direkt orsakssamband mellan överträdelsen och den uppkomna skadan. (Brasserie/Factortame III p 51, Dillenkofer p 21 och 23) Att dessa villkor också gäller när en medlemsstat felaktigt implementerar ett direktiv angavs särskilt framgå av p 40. På samma sätt som i målet konstaterade domstolen härefter att principen är att den nationella domstolen bestämmer om förutsättningarna för att staten skall åläggas ett skadeståndsansvar är uppfyllda men att domstolen i detta fall förfogade över all information som kunde krävas för att kunna bedöma om det rörde sig om en till- räckligt allvarlig överträdelse. Domstolen fortsatte sitt resonemang med att påminna om att en överträdelse enligt domstolens praxis är tillräckligt allvarlig om gemen- skapsinstitutionen eller medlemsstaten vid utövandet av lagstiftnings- makt kan anses ha uppenbart och allvarligt åsidosatt gränserna för sin handlingsfrihet. (Brasserie/Factortame III p 55, Dillenkofer p 25) Vida- re påpekades att det vid denna bedömning skulle tas särskild hänsyn till hur tydlig och exakt den överträdda regeln är. (Brasserie/ Factortame III p 56, p 42, se även ovan s. 14) I det aktuella fallet fann domstolen att det skulle beaktas dels att den tyska tolkningen att innehavsperioden måste ha fullgjorts när skatte- förmånen ges hade delats av så gott som alla andra medlemsstater som utnyttjat möjligheten att inskränka tillämpningen av direktivet samt att inga tidigare mål angående tolkningen av det aktuella direktivet hade förekommit som kunde ge tolkningshjälp. Mot den bakgrunden fann domstolen att den felaktiga tyska uppfattningen om direktivets inne- börd inte kunde anses utgöra en tillräckligt allvarlig överträdelse av gemenskapsrätten för att grunda rätt till skadestånd. Enligt gemen- skapsrätten förelåg därmed ingen skyldighet för en medlemsstat att er- sätta enskild för skada som kan ha uppkommit på grund av den i målet aktuella felaktiga tolkningen. 5.9Förenade målen C-94/95 och C-95/95 [1997] ECR I-000 Bonifaci m.fl. samt målen C-261/95 [1997] ECR I-000 Palmisani och C-373/95[1997] ECR I-000 Maso m.fl. (domar i samtliga mål meddelade ) Dessa mål, som hänsköts till domstolen av italienska domstolar och avgjordes , innebär vissa ytterligare preciseringar av med- lemsstaternas skadeståndsansvar när ett direktiv har införlivats . De frågor som ställdes av de italienska domstolarna avsåg samtliga tolkningen och tillämpningen av direktiv (80/987/EEC) om harmonise- ring av lagstiftning rörande skyddet för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens, dvs. samma direktiv som i Francovichmålet. Målet C-94/95 är för övrigt en fortsättning på det mål som avgjordes tillsammans med . (Målet C-9/90 Bonifachi m.fl. se ovan avsnitt 5.2.) I målen Bonifachi och Masi ställdes frågan om ersättning för skada som orsakats enskilda på grund av för ett för sent genomförande av direktivet kunde fastställas genom en fullständig retroaktiv tillämpning av de för sent men för prövningen av ersättningskraven antagna nationella bestämmelser varigenom direktivet genomförts. Domstolens svar blev att det i princip var godtagbart att fastställa er- sättningen med tillämpning av de numera antagna genomförande- reglerna, med de eventuella inskränkningar av ansvaret som där stad- gas. Detta förutsatte dock att genomförandet skett på ett riktigt sätt och det ålåg vidare den nationella domstolen att se till att ersättningen mot- svarade den faktiska skadan. Domstolen angav att en fullständig och korrekt retroaktiv tillämpning av genomförandereglerna måste anses uppfylla kravet på hur ersättningen skall bestämmas. Den tillfogade dock att om de skadelidande kan visa att de har åsamkats ytterligare förluster på grund av att de inte i rätt tid kunnat få den kompensation som direktivet tillförsäkrar dem skall även denna skada ersättas. Retroactive application in full of the measures implementing the Di- rective enables the harmful consequences of the belated transposition of that Directive to be remedied, provided that the Directive has been properly transposed.