sou · GLB3113 · 1998-01-01 00:00:00 — Men utöver detta fanns ett vitt fält av organisationer rörande speciella frågor – rösträtten, sedligheten, nykterheten, freden, hemarbetet m.m. – samt fram till och med 1930-talet en ganska omfattande facklig särorganisering. Strävade då den del av kvinnorörelsen som hade ett uttalat eman- cipatoriskt perspektiv efter likställighet mellan könen på alla områden? Visst kan vi finna uttalanden i denna riktning, men lika vanligt, om inte vanligare, var att även kvinnorna omfattade någon slags hemmafruideologi. Längst i denna riktning gick som i sitt föredrag Missbrukad kvinnokraft (1897) gick till storms mot kvinnorörelsens likställighetssträvanden. Man hade gått för långt, menade hon, och samhället riskerade att förlora det som hon såg som kvinnans viktigaste bidrag till utveckling – samhällsmoderligheten. Kvinnorna skulle bli som män. Denna typ av uttalanden togs naturligtvis tacksamt emot av kvin- noemancipationens motståndare, som ofta anklagade de kvinnor som engagerade sig för kvinnosaken för att vara okvinnliga och ointresse- rade av äktenskap och barn. Kring detta ironiserade man gärna, men det upplevdes uppenbarligen också som hotfullt. I tidningen varnades för det så kallade tredje könets framfart: en kvinna som hvarken är maka eller moder, är en ofullkomlig varelse Hon kan – tack vare sin kyskhet – koncentrera alla si- na fysiska och psykiska förmögenheter på sitt arbete, hon störes icke af familjeförhållanden, hon kan i kraft af sin oinskränkta egoism ofta segra i kampen för tillvaron på mannens bekostnad. Aklagelsen för att inte vara en riktig kvinna var naturligtvis effekt- full och illustrerar de problem kvinnorna ställdes inför om de sökte formulera en positiv och alternativ kvinnoidentitet. Och man lyckades heller inte med det. Vad som möter oss när vi går tillbaka och försöker få grepp om vad kvinnorörelsens olika delar stod för är en stor kluvenhet, där man i regel accepterade den dominerande kvinnosynen när det gällde de gifta kvinnorna och bortsåg från den motsättning som de facto fanns mellan kravet på manliga familjeför- sörjarlöner å ena sidan och kravet på jämställdhet på arbetsmarkna- den och lika lön för män och kvinnor å den andra. De kvinnoorgani- sationer som organiserade såväl hemmafruar som förvärvsarbetande kvinnor fick leva med denna motsägelsefullhet – både hemmafruideal och likhetsideal. Man försökte sitta på två stolar och hamnade därmed ofta i ett utsatt läge i en debatten. Men det fanns också visionärer, som försökte ta mer av ett hel- hetsgrepp på de här frågorna och därmed utmanade såväl den dominerande kvinnosynen som definitionen av själva begreppet politik. En av dessa var författaren . I skriften Feminismens moral (1903) formulerar hon sin vision på följande sätt: Idealet borde vara att hvarje människa vore både känslig och intelligent. En hel personlighet. Den härskande moralen har sökt vältra öfver all känslighet på kvinnan och allt förstånd på mannen och har faktiskt i dåligt syfte – för att upprätthålla ett underdå- nighetsförhållande dem emellan – vanställt deras andliga person- ligheter. Kvinnor skulle ha rätt att utvecklas på alla samhällslivets områ- den, hävdade som hon framhöll moderska- Med eller utan fäder och bröder? pets värde och barnets rättigheter. Hon försökte därmed överbr ygga det motsatsförhållande mellan offentlig och privat verksamhet som det moderna samhället formulerat för kvinnornas del. Genom att kvinnor fick möjlighet att försörja sig själva och genom statliga bidrag till mödrar och barn skulle de bli oberoende och underord- ningen upphävas. var mycket före sin tid. Hon fick föga stöd för sina radikala idéer vare sig hos kvinnorna eller hos arbetarrörelsen, som hon också stod nära. Därmed inte sagt att övriga kvinnor och kvinnoorganisationer inte såg problemen eller saknade visioner, utan snarare att de tog avstamp i sin vardag och sin politiska kontext och mer gradvis försökte ändra sin situation. Även om hade den fria kärleken, det voll säga den kärlek som var befriad från ekonomiska band, som ideal var hon helt medveten om att ett praktiserande av detta under då rådande förhållande kunde vara förödande för kvinnorna. Man kan ej råda människor att bli martyrer, och så kan förhållandena ännu gestalta sig att martyrskap blir följden. Problemet var att om man i grunden skulle utmana den domine- rande kvinnobilden och ifrågasätta familjen och familjeförsörjaride- ologin så måste man ha något att sätta i stället. Hur skulle barnen tas om hand om de gifta kvinnorna också skulle ut i arbetslivet? På detta fanns inga enkla och givna svar utifrån rådande samhällsförhållanden. För de välbärgade fanns naturligtvis den ekonomiska möjligheten, men för den stora skaran av fattiga var situationen annorlunda. Att hemmafruidealet även kom att omfattas av dessa kvinnor är därför inget märkligt. som hemmafruidealet, och i dess förläng- ning kravet på manliga familjeförsörjarlöner, skapade oerhörda problem för fattiga ogifta mödrar inom arbetarklassen som inte hade en man att ekonomiskt lita till. Härmed kommer vi in på något som ofta upplevts som ett dilemma inom kvinnoforskningen, nämligen att kvinnor levt under så varierande livsvillkor och att de sällan agerat samlat och därmed konkret gett uttryck för ett gemensamt intresse. En stor vattendelare som brukar framhållas i forskningen är just den mellan kvinnor ur olika samhällsklasser, en annan den mellan de yrkesarbetande kvinnorna och de hemarbetande. Men av ett antagande om att ett samhälle, ett politiskt system är uppb yggt utifrån manliga premi sser och förutsättningar följer inte med automatik ett antagande om ett övergripande gemensamt kvinnointresse. Vad vi kan tala om är olika kvinnospecifika erfarenheter och dessas varierande uttryck. I den offentliga debatten var visserligen bilden av kvinnan stereotyp – makan/modern/husmodern – men den stämde föga med verkligheten. Kvinnor levde under mycket varierande livsvillkor, vilket just gav upphov till en rik flora av organiationer med olika bas och olika inriktning. När de svenska kvinnorna fick formellt tillträde till den politiska arenan hade det moderna partiväsendet fått någorlunda fast form. Här fanns ett parti för arbetarna, ett för bönderna, ett för de mer välbärgade och så vidare. Positionen på arbetsmarknaden, i ekonomin, i offentligheten var det avgörande. I detta system skulle nu också kvinnorna inpassas – i och med rösträtten blev det ju plötsligt viktigt att få kvinnornas stöd. Och kvinnorna kom också i stor utsträckning att infoga sig, av nödvändighet – partisystemet fanns ju redan där – men naturligtvis också till följd av en identifikation med den samhällsgrupp man tillhörde. När några kvinnor en bit in tog initiativ till bildandet av , som skulle ersätta Rösträtt, avböjde till exempel högerkvinnan med följande ord: Vi kvinnor har i det politiska livet vår hemortsrätt bland de män, som tänker lika med oss, däremot icke inom någon sorts neutral zon bland politiskt oliktänkande kvinnor. Men kvinnor hade bildat egna organisationer tidigare och fortsatte med det också efter rösträttsreformen. De hade knutit stora förhopp- ningar till rösträtten, men blev besvikna. Det manliga motståndet mot att verkligen ge kvinnorna utrymme i det politiska livet var stort. Om kvinnorna dessutom ifrågasatte politikens utformning och gjorda prioriteringar hårdnade motståndet ytterligare. Kvinnorna stötte i sina vardagsliv på problem som de manliga organisationerna inte ville/kunde formulera och än mindre finna lösningar på. Det kunde gälla makten över pengarna i familjen, frånvaron av en manlig försörjare, manligt motstånd mot kvinnor i arbetslivet, prostitution, behovet av barnbegränsning, hemarbetets organisering, barnens tillsyn och så vidare – frågor som på olika sätt aktualiserade kvinnors villkor och relationen mellan könen, på ett personligt och/eller samhälleligt plan. Det var ur behovet att finna lösningar på dessa kvinnospecifika problem, men i bland också utifrån ett engagemang i mer allmänna frågor, som separata kvinno- aktioner och kvinnoorganisationer växte fram. Med eller utan fäder och bröder? De senaste årens forskning kring den svenska kvinnorörelsen börjar föra fram i ljuset ett myller av organisationer och kvinnlig politisk aktivitet som står i skarp kontrast till den bild som tidigare forskning ofta förmedlat – av fogliga kvinnoförbund som följer sina partier, svag facklig organisering och en obetydlig verksamhet i övrigt. En motbild börjar växa fram som visar att kvinnorna har varit aktiva på de mest skilda områden, i de mest varierande frågor och former. Ett område inom forskningen som ägnats allt större uppmärksam- het är bland annat den filantropi och välgörenhets- verksamhet som föregick och kan ses som en historisk förutsättning för den moderna välfärdsstaten. 1800-talets och det tidiga 1900-talets välgörenhet bars till stor del upp av kvinnor inom medel- och överklass. Denna verksamhet har i regel inte definierats som politisk, kanske för att den dominerats av kvinnor. Dessutom har den oftast endast analyserats ur ett klassperspektiv där kvinnorna setts som redskap för samhällsbevarande intressen. Detta är självfallet en aspekt av det hela. Dessa kvinnor hade ofta som mål att mildra klasskonflikter och det budskap man riktade till de kvinnor man ville hjälpa gick dessutom ofta ut på att få dessa kvinnor att bli bättre mödrar och husmödrar, det vill säga att få dem att leva upp till det rådande kvinnoidealet, men det finns viktiga nyanser att beakta. Samma aktivitet får dessutom en annan innebörd om de handlande kvinnorna sätts i fokus. Genom att gå ut i offentligheten – tala, skriva, bilda organisationer – överskred de egentligen gränsen för vad den sanna kvinnan skulle ägna sig åt. De mötte också ett visst motstånd, inte minst när de engagerade sig i sedlighetsfrågan och såg sådant som inte ansågs passa en ärbar kvinna. Könsaspekten kan således inte renodlas. Kvinnors politiska hand- lande handlar om såväl kön som klass. Men finns här ett ganska entydigt mönster, nämligen att kvinnor generellt sett haft svårt att göra sig gällande i manligt dominerade sammanhang och organisationer. Det personliga är politiskt Denna den nya kvinnorörelsens slogan skulle också kunna användas för att karaktärisera stora delar av det arbete som bedrevs av den äldre kvinnorörelsen. De frågor man tog upp handlade ofta i förlängningen om att föra fram frågor rörande familjen, äktenskapet och sexualiteten som politiska frågor. Det vill säga synliggöra de områden av livet som inte ansågs att ha med politik att göra. Några socialdemokratiska kvinnor gjorde redan vid seklets början ett storstilat försök att föra upp kvinnofrågan i nivå med klassfrågan när de på en partikongress i en motion ville att partiet skulle fördöma den man som övergav en gravid kvinna lika hårt som en strejkbrytare. Motionen orsakade en viss förvirring och genans men gav inte upphov till något uttalande. I en annan motion önskade man att partiet skulle ta itu med den råhet som man menade var allmänt förhärs- kande på arbetsplatserna. Detta ansågs emellertid vara en orättvis anklagelse som partiet inte ville befatta sig med. Moderskapspenning och ekonomiskt stöd till ogifta mödrar var andra viktiga frågor för den tidiga kvinnorörelsen, som det allmänt sett var svårt att få gehör för i det politiska livet. Först , till följd av befolkningskrisen, blir familjepolitik ett vedertaget begrepp. gjorde, som visat, de socialdemokratiska kvinnorna ännu ett försök att politisera det privata, då de gick ut och krävde makt i sin egenskap av husmödrar. Att kvinnors hemarbete var av central betydelse i ekonomin var utgångspunkten, och med sin slogan Fabrikernas bästa för hemmens behov, krävde de del i makten. Initiativet väckte en del starka protester från manligt håll och blev aldrig taget på riktigt allvar och diskuterat. Även inom kvinnoförbundet rådde det delade meningar om det kloka i denna satsning och initiativet rann ut i sanden. 1930-talets socialdemokratiska kvinnorörelse var en annan än sekelskiftets. Den tidiga socialdemokratiska kvinnorörelsen bars till stor del upp av förvärvsarbetande och fackligt aktiva kvinnor och för dessa hade frågor om kvinnors ställning på arbetsmarknaden självfallet en central roll. Detta förändrades och framåt då rörelsen i allt större utsträckning kom att bäras upp av hemmafruar, vilket gav upphov till andra politiska prioriteringar. Men vad som är så intressant med den ovan nämna socialdemokratiska kvinnoaktionen är att den visar att kvinnor mött motstånd även när de hållit sig inom den för kvinnor föreskrivna hemsfären. Det som var utmanande för det politiska etablissemanget var att de agerade självrådigt och krävde del i makten, att de gjorde det i sin egenskap av husmödrar förmildrade inte saken. Kvinnor skulle inte ta sig ton och blanda sig i de stora frågorna – så var budskapet. Kvinnor hänvisades till familjen , kvinnor hänvisades till en speciell kvinnosfär inom politiken etc. Detta är en typ av formuleringar som ofta möter i framställningar av kvinnors moderna historia. Kvinnorna framställs som offer för männens prioriteringar och uteslutningar. som en sådan formulering naturligtvis Med eller utan fäder och bröder? säger något om de gränser och hinder som satts upp för kvinnor, skymmer samma formulering det faktum att en viktig ambition inom kvinnorörelsen just varit att synliggöra och politisera kvinnolivet i hela dess bredd, inklusive hemarbetet som ju var det som kvinnomajoriteten ägnade en stor del av sitt liv åt. Att kvinnorna sedan tvingats att ducka, retirera och parera det manliga motståndet är en annan sak. Inom den tidiga arbetarrörelsen var det fackliga och det politiska nära sammanbundet, organisatoriskt och sakligt. Detta förändras senare drastiskt. En viktig grundpelare i det svenska samhället blev i stället att förhållandena på arbetsmarknaden var något som arbetsmarkna- dens parter skulle göra upp om och politikerna så lite som möjligt blanda sig i. Denna strikta åtskillnad var emellertid inte något som kvinnorna automatiskt accepterade. Åtskillnaden mellan fackligt och politiskt arbete har varit föremål för mycket diskussion inom arbetarrörelseforskningen. Vad man då framförallt har debatterat har varit vad denna uppdelning betytt för graden av radikalism/reformism inom partiet. Men denna utveckling hade också en avgörande betydelse för hur kvinnofrågan kom att hanteras inom rörelsen. Så länge de två fälten var sammanbundna fanns nämligen en möjlighet, åtminstone teoretiskt, att se kvinnofrå- gan i hela dess bredd och synliggöra såväl kvinnors roll i hemmet som på arbetsmarknaden. När det fackliga försvann från det politiska försvann också det kvinnliga lönearbetet som politiskt problem. Därmed vidarefördes den uppsplittring mellan arbete och familj som redan fanns på ett samhälleligt plan till den politiska strukturen, vilket också innebar att hemmafruidealet fick en starkare politisk förank- ring. Den socialdemokratiska kvinnorörelsen höll länge fast vid att de fackliga och politiska frågorna måste ses i ett sammanhang. Vid de kvinnokongresser som med jämna mellanrum anordnades , då kvinnoförbundet bildades, deltog representanter från såväl fackliga som politiska kvinnoorganisationer. Men från partikongres- serna försvann de fackliga representanterna och i den fackliga rörelsen hade kvinnorna om möjligt ännu svårare att göra sig gällande. Det var vid seklets början ganska vanligt att de kvinnliga arbetarna organiserade sig i egna klubbar. fanns det dessutom två landsomfattande kvinnliga fackförbund. Det ena var , som bildats och bl.a. organiserade sömmerskor, städerskor och tvätterskor, och det andra var Handsksömmerskeför- bundet, bildat . Båda tvingades dock till upplös- ning. Dessa kvinnliga förbund hade en mycket skör existens, bl.a. på grund av att de lågavlönade medlemmarna gav en skral kassa, men huvudskälet till deras upplösning tycks ha varit att de manliga organisationerna gick in och konkurrerade om medlemmarna. Kvinnoförbunden hade föga att sätta emot när de större manligt dominerade fackliga organisationerna satte in sina rekryteringskam- panjer. Förlusten av blev påtaglig för den socialdemokratiska kvinnorörelsen. förlorade nämligen kvinnorna sin enda representant i ledning, en representant som man hade i kraft av att ha ett förbund. Det skulle dröja till 1946 innan en kvinna ånyå bereddes plats i LO:s representantskap. På tjänstemannaområdet var förhållandena något annorlunda. Den fackliga organiseringen var här betydligt lösligare och därmed var också utrymmet för separata kvinnliga organisationer större. Nyare forskning har börjat kartlägga den rika flora av kvinnliga tjänstemannaorganisationer som såg dagens ljus . Emellertid gick även dessa organisationer ett öde till mötes som påminner om de kvinnliga arbetareförbundens. Till följd av centraliseringen av den fackliga verksamheten inom området marginaliserades kvinnorna. Viktig i sammanhanget var inte minst genomförandet av industriför- bundsprincipen, att alla på samma arbetsplats skulle tillhöra samma fackförening, vilket kom i konflikt med den organisationsform efter yrke som kvinnorna valt och som passade deras yrkeskarriärer bättre. Dessa organisationer har i stort sett ignorerats av forskningen, bl.a. med hänvisningen att de inte var regelrätta fackliga organisatio- ner. Men kanhända är just poängen med de förvärvsarbetande kvinnornas organisationer att arbetet inte ses isolerat, vilket framhåller i sin tidigare omnämnda studie. Dessa organisa- tioner hade oftare en bredare målsättning. De hade nära kontakter med den övriga kvinnorörelsen och utgjorde, som vi skall se, en viktig bas gemensamma kvinnoaktioner. är en mycket intressant period i kvinnorörelsens historia. Till följd av den ekonomiska krisen och det som kallats krisen i befolkningsfrågan, det vill säga att det föddes för få barn, hamnade nu frågan om kvinnans ställning i familjen och i arbetslivet i centrum av debatten. Med eller utan fäder och bröder? Ofta har man i forskningen framhållit det motstånd som kvinnor på olika sätt mötte under detta årtionde, då starka röster höjdes för att förbjuda gifta kvinnor att förvärvsarbeta och för en allmän återgång till ordningen – kvinnan i hemmet och mannen i offentligheten. Historikern har sammanfattande karaktäriserat årtiondet som inledningen till husmoderskontraktets period, med en förpassning av kvinnan till hemmet och till motsvarande hemsfär i politiken. Denna tolkning börjar nu ifrågasättas av andra historiker, som i sina analyser tar fasta på andra drag i utvecklingen och i stället framhåller kvinnornas möjligheter att påverka politikens utformning, bland annat genom att de bereddes plats i de många kommittéer som tillsattes för att utreda frågor kring kvinnoarbetet och kring befolk- nings- och familjepolitiken. Som bland andra och visat spelade kvinnorna en viktig roll för tillkomsten av lagen som förbjöd avskedande av kvinnor på grund av giftermål och havandeskap. har vidare framhållit att det sannolikt var kvinnornas påtryckningar som låg bakom beslutet att utbetala moderskapspenningen direkt till modern och inte till fadern, vilket var det gängse i övriga . För att ta några exempel. Vad som alltmer börjar framträda i forskningen är också ett allt vidare samarbete mellan kvinnor ur olika organisationer. Vitt förgrenade nätverk som utgjorde ett viktigt stöd för de kvinnor som försökte påverka via kommittéerna, de politiska partierna och de parlamentariska församlingarna, men som också utgjorde en bas för utomparlamentariska aktioner. De yrkesarbetande kvinnornas organisationer tycks ha haft en nyckelroll i dessa sammanhang. En annan betydelsefull grupp var de kvinnor som hade anknytning till den så kallade Fogelstadgruppen och tidskriften . Flera stora gemensamma kvinnoaktioner genomfördes , bland annat kring kvinnorepresentationen och kring freden. Kvinnor ur olika politiska läger hade också samarbetat tidigare, till exempel i rösträttsrörelsen. Ett samarbete som dock ingalunda varit friktionsfritt utan där de politiska motsättningarna tidsvis satte samarbetet på hårda prov. Det är också värt att notera att den svenska kvinnorörelsen vid seklets början utmärkte sig genom att gå till samlat motstånd mot förslaget om nattarbetsförbud för kvinnliga industriarbetare och därmed avvek från den dominerande uppfatt- ningen inom kvinnorörelsen . Man lyckades inte förhindra en lagstiftning, men motståndet och samarbetet är i sig intressant. Var då mellankrigstidens svenska kvinnorörelse annorlunda än i övriga ? Var det samarbete man uppvisade, då man överskred klassgränser och andra barriärer, unikt? På andra håll tycks splittring- en ha varit starkare. En annan central fråga är om rörelsens framto- ning varit annorlunda i än i andra länder. I ett par komparati- va studier av amerikansk och svensk kvinnorörelse har framhållits att den ideologi om separata sfärer för män och kvinnor som varit så stark i inte alls haft samma genomslagskraft i . har karaktäriserat 1930-talets svenska kvinnorörelse som a multilayered social feminism, utan den skarpa skiljelinje mellan equal-rights feminists och social feminists or maternalists som karaktäriserade . Historikern har framfört liknande tankegångar och kopplat detta till det faktum att långt in var ett mycket fattigt land med en stor andel förvärvsarbetande kvinnor och att medelklassen var av relativt ringa omfattning. Detta ligger också i linje med vad jag själv hävdat för en tidigare tidsperiod när det gäller den socialdemokratiska kvinnorörelsen. Jag skall här inte gå närmare in på denna fråga, utan nöjer mig med att konstatera att den svenska kvinnorörelsen haft förmåga att skapa en relativ bred enighet bland annat kring försvaret av kvinnors rätt till förvärvsarbete, något som kanske inte varit fallet på andra håll. Därmed inte sagt att den svenska kvinnorö- relsen varit avantgardistisk i den meningen att man tidigt och på bred front ifrågasatt hemmafruidealet. Vad hände sedan? Fredsfrågan engagerade många kvinnor vid seklets början och genomfördes som tidigare nämnts en stor kvinnoaktion för freden. Denna tråd togs upp av det socialdemokratiska kvinnoförbundet då man starkt gick in för ett svenskt förbud mot atomvapen. Kvinnorna anpassade sig därmed inte till den försiktigare partilinjen och fick utstå mycket kritik för att man självständigt tog ställning. Även om kvinnornas linje segrade tärde konflikten på förbundets anseende och rykte. Kvinnorörelsens utveckling är ännu ett ganska outforskat område. Mycket tyder på att den offensiva och på samverkan inriktade kvinnopolitiken stoppades upp av . Denna tid brukar betecknas som hemmafrusystemets blomstringstid. Den äldre statistiken över kvinnors arbete är emellertid mycket bristfällig och mycket talar för att gifta kvinnor fortsatt ofta bidrog till familjens försörjning genom tillfälliga arbeten utanför hemmet. Den stora förändringen kommer emellertid då kvin- norna till följd av den ökade efterfrågan på arbetskraft i allt större utsräckning kommer ut på arbetsmarknaden, vilket leder till att hemmafruidealet ifrågasätts i grunden. Den relativt sett snabba Med eller utan fäder och bröder? ideologiska omställning som ägde rum då jämställdheten blev officiellt politiskt mål, föräldraförsäkringen infördes och den offentliga barnomsorgen b yggdes ut, har ä nnu inte fått någon riktigt tillfredsställande förklaring i forskningen. Men omsvängningen är intressant. Historikern har i sin avhandling till systerskap utrett denna fråga närmare och visat att det var det socialdemokratiska partiet som gick i täten, under inflytande av en radikal kvinnoopinion. När det gällde övergivandet av hemmafruidealet var det emellertid inte från det socialdemokratiska kvinnoförbundet som påtryckningarna kom. Detta förbund som varit en radikal pådrivare så tidigare