sou · GLB322d1 · 1998-01-01 00:00:00 — I den föreslagna regleringen ingår också bestämmelser som gör det möjligt att sätta ned aktiekapitalet för täckning av förlust utan borge- närernas hörande, om förlusten inte kan täckas av fritt eget kapital och detta oavsett om förlusten framgår av den senast fastställda balansräk- ningen eller har uppstått . Ett aktiebolag måste kunna sätta ned sitt aktiekapital till en nivå som ger bästa avkastning åt aktieägarna på investerat kapital. finns ett krav på full täckning för det bundna egna kapitalet efter nedsättningen. Det kravet måste enligt kommittén finnas kvar liksom en föreskrift om att nedsättningsbeslutet inte får verkställas utan särskilt tillstånd. Kommittén föreslår emellertid att möjligheterna till nedsättning utan tillstånd vidgas till att gälla inte bara när nedsättningen kombineras med nyemission utan också med t.ex. konvertering eller teckning med utnyttjande av teckningsoption. Även fondemission genom överföring till aktiekapitalet av belopp från fritt eget kapital bör befria bolaget från skyldighet att söka tillstånd att verkställa nedsättningsbeslutet. Över huvud taget bör det enligt kommitténs mening räcka att bolaget, när nedsättningsbeslutet och övriga beslut som registrerats med detta antecknats i aktiebolagsregistret, uppvisar ett oförändrat stort registrerat aktiekapital och ett likaledes oförändrat stort bundet eget kapital, för att bolaget skall undgå skyldighet att söka tillstånd att verk- ställa nedsättningsbeslutet. Efter nedsättning av aktiekapitalet för täckande av förlust enligt fastställd balansräkning gäller en treårig karenstid under vilken bolaget inte får dela ut vinst utan rättens tillstånd. I tillståndsärendet tillvaratas borgenärernas intressen på så sätt att de som motsätter sig vinstutdelning har rätt till full betalning eller betryggande säkerhet för Kommittén är inte övertygad om värdet av denna begränsning av rätten att dela ut vinst efter nedsättning av aktiekapitalet. Aktiebolagslagen innehåller inte någon regel av innebörd att aktiebolag skall ha ett aktiekapital som svarar mot bolagets balansomslutning eller riskerna med bolagets verksamhet. Det gör då ett motsägelsefullt intryck med en regel som begränsar utdelningsrätten efter nedsättning oavsett från vilken nivå nedsättningen skett och oberoende av om bolaget efter nedsättningen kan anses vara underkapitaliserat eller ej. Kommittén anser att de allmänna bestämmelserna om vinstutdelning är tillfyllest också efter nedsättning av aktiekapitalet och föreslår att den treåriga karens- tiden avskaffas. Förvärv och överlåtelse av egna aktier Ett svenskt aktiebolag får inte återköpa eller på annat sätt förvärva egna aktier. De svenska reglerna rörande aktiebolags förvärv av egna aktier är mer restriktiva än motsvarande regler i de flesta andra länder. I övriga EU-länder tillåts förvärv av egna aktier på villkor som bestäms av EG:s andra bolagsdirektiv. I tillåts förvärv av egna aktier inom de ramar som följer av aktiebolagslagstiftningens regler om vinstut- delning. Det primära argumentet för att tillåta aktiebolag att förvärva egna aktier är att det kan förbättra företagens förutsättningar att föra tillbaka överskottsmedel till aktieägarna och på det sättet bidra till ett effektivare utnyttjande av företagens och näringslivets resurser. Om ägarna kan använda medlen på ett sätt som ger en högre avkastning än vad företaget kan åstadkomma i sin egen förvaltning, skall medlen inte stanna i företaget utan återföras till ägarna. Svenskt näringsliv är utomordentligt angeläget att få samma möjligheter som i de flesta andra länder som vi brukar jämföra oss med till förvärv av egna aktier. Kommittén har förståelse för dessa önskemål. Det går inte att bortse från att man i vår omvärld som regel har möjlighet till återköp av egna aktier. Det framstår som en nackdel i den internationella konkurrensen att svenska bolag inte har möjlighet att genom förvärv av egna aktier uppnå en mera effektiv användning av bolagets kapital och få tillgång till ett smidigt betalningsinstrument vid förvärv av företag och annan egendom. En uppmjukning av förbudet mot återköp av egna aktier måste, såvitt avser publika aktiebolag, ske inom ramen för bestämmelserna i andra bolagsdirektiv. Direktivet föreskriver bl.a. att om förvärv av egna aktier tillåts, det får ske endast inom ramen för bolagets fria egna kapital och att det sammanlagda innehavet av egna aktier får uppgå till högst tio procent av samtliga aktier i bolaget. Ett annat krav är att beslut om förvärv av egna aktier fattas av bolagsstämman eller, efter stämmans bemyndigande, av styrelsen. Enligt kommitténs mening är direktivets restriktioner nödvändiga men inte tillräckliga. Ett återköp av egna aktier har likheter med de möjlig- heter som aktiebolag har till nedsättning av aktiekapitalet för återbetalning till aktieägarna. En avyttring av de återköpta aktierna kan vidare jämföras med en nyemission. Det framstår därför som naturligt att beslut om förvärv och avyttringar av egna aktier skall följa i stort sett samma rutiner som vid beslut om minskning och ökning av aktie- kapitalet. Det innebär bl.a. att beslut om förvärv av egna aktier skall fattas med kvalificerad stämmomajoritet, att stämman skall ha ett besluts- underlag motsvarande vad som gäller vid beslut om nedsättning och att förslaget till beslut skall tillhandahållas aktieägarna före stämman. Parallellen mellan avyttring av egna aktier och nyemission innebär att beslut om avyttring skall fattas med samma majoritet som beslut om nyemission och att aktieägarna skall ha en principiell företrädesrätt att förvärva aktierna i fråga. Skall aktierna säljas på marknaden, så skall samma beslutsregler iakttas som vid en riktad nyemission. Tillsammans med vad som alltså följer av EG:s bolagsdirektiv torde de nu behandlade beslutsreglerna i allt väsentligt tillgodose de bolags- rättsliga skyddsintressen som måste beaktas vid förvärv och försäljning av egna aktier. Reglerna utgör emellertid inte ett effektivt hinder mot att företagen genom köp och försäljning av egna aktier direkt påverkar sin egen aktiekurs på ett sätt som skulle kunna leda till att allmänhetens förtroende för aktiemarknaden rubbades. En uppmjukning av förbudet mot förvärv av egna aktier bör därför komma i fråga endast om det dessutom införs regler i värdepappers- och börslagstiftningen som minimerar risken för sådan kurspåverkan. Genom en särskild bestämmelse i lagen om handel med finansiella instrument har otillhörlig kurspåverkan kriminaliserats. Tillåts aktiebolag förvärva och sälja egna aktier, kommer även sådana förfaranden, i den mån de leder till otillbörlig kurspåverkan att vara olagliga. Även med beaktande av detta anser kommittén det emellertid vara ofrånkomligt att införa särskilda bestämmelser av värdepappers- och börsrättslig karaktär för att minimera möjligheterna till kurspåverkan vid just förvärv och försäljning av egna aktier. Kommittén föreslår därför att i lagen om börs- och clearingverksam- het införs en bestämmelse av innebörd att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får meddela närmare föreskrifter angående de regler som börs och auktoriserad marknadsplats skall ha avseende aktiebolags handel i egna aktier. I syfte att tillgodose kravet på en god genomlysning av marknaden föreslår kommittén vidare att i lagen om handel med finansiella instrument tas in en bestämmelse av innebörd att förvärv och försäljning av egna aktier i svenskt eller utländskt bolag skall anmälas till svensk börs eller auktoriserad marknadsplats där aktierna är noterade och offentliggöras i den omfattning och på det sätt regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, föreskriver. Vad därefter gäller privata aktiebolag föreslår kommittén för det första att beslut om förvärv av egna aktier skall kunna fattas endast av bolagsstämman. Något behov av att kunna bemyndiga styrelsen att fatta ett sådant beslut finns enligt kommitténs mening inte. För stämmans beslut skall även i privata bolag gälla ett krav på kvalificerad majoritet. Ett starkt skäl till att tillåta privata bolag att förvärva egna aktier är att underlätta ägarskiften. För detta kan krävas att bolaget kan förvärva en betydande del av de egna aktierna. Den begränsning till av totalantalet aktier som för de publika bolagens del följer av det andra bolagsdirektivet bör därför inte gälla för privata bolag. Däremot skall också i dessa bolag det vederlag som lämnas för aktierna rymmas inom bolagets fria egna kapital. Beslut om överlåtelse av egna aktier som bolaget förvärvat skall även i privata bolag fattas med iakttagande av bestämmelserna om nyemis- sion. Kommittén föreslår ett helt nytt kapitel om inlösen av minoritetsaktier. Kapitlet innehåller en helt ny reglering av förfarandet. Bl.a. föreslås att part, som är missnöjd med en skiljedom skall väcka talan vid . Därmed förkortas instanskedjan jämfört med . Mål om tvångsinlösen kommer därmed att koncentreras till en enda domstol som får stor erfarenhet av måltypen. Om ett moderbolag självt eller tillsammans med ett eller flera dotterföretag äger mer än nio tiondelar av aktierna med mer än nio tiondelar av röstetalet för samtliga aktier i ett dotterbolag, har moderbolaget rätt att av de övriga aktieägarna i sistnämnda bolag lösa in återstående aktier. Den vars aktier kan lösas in har rätt att få sina aktier inlösta av moderbolaget. Med moderbolag förstås ett svenskt aktiebolag. Kommittén föreslår att varje aktieägare – i förekommande fall tillsammans med dotterföretag – som äger mer än nio tiondelar av aktierna i ett bolag skall har rätt och plikt till inlösen. Syftet med dessa förändringar är dels att stärka minoritetsskyddet, dels att göra inlösenreglerna tillämpliga även i internationella förhållanden. De nya reglerna förutsätter alltså inte att majoritetsägaren är ett svenskt aktiebolag eller att det överhuvudtaget föreligger något koncern- förhållande. Enligt kommitténs mening har tvångsinlösen sådana likheter med expropriativa förfoganden, att lagstiftningen om tvångsinlösen måste uppfylla de krav som uppställs i 2 kap. 18 § regeringsformen. Av den paragrafen följer att ersättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag. Av tvångsinlösensreglernas karaktär av expropriativt förfarande följer, enligt kommitténs mening, att ersättningen för minoritetsaktierna bör bestämmas med utgångspunkt i samma grundläggande princip för värdeersättning som gäller inom expropriationsrätten. Det innebär att minoritetsaktieägarens förmögenhetsställning efter tvångsinlösen bör vara densamma som om inlösen inte hade ägt rum. När det sedan gäller metoderna för värdering av minoritetsaktierna, har kommittén inte funnit anledning att frångå den ståndpunkt som intagit i sin dom i Balkenmålet (NJA 1996 s. 293). Lösenbeloppet skall alltså be- stämmas efter det värde aktierna har i aktieägarens hand. Detta värde skall motsvara marknadspriset, om aktien är noterad på börs eller eljest föremål för marknadsmässig handel med regelbundna noteringar och i annat fall grundas på det pris som kan påräknas vid en under normala förhållanden genomförd försäljning. Beträffande onoterade aktier torde något marknadspris ofta inte kunna fastställas, utan ett försäljningspris får beräknas på grundval av bolagets resultat eller ställning. Principen att börsnoterade eller eljest marknadsmässigt omsatta aktier skall värderas till sitt marknadspris kan inte upprätthållas undantagslöst. Börskursens värde som måttstock måste kunna prövas. För att skilje- männen skall få bestämma ett annat värde, bör dock krävas att särskilda skäl föreligger. Ett sådant skäl kan vara att kursen manipulerats, ett annat att aktien är föremål för så ringa handel att den noterade kursen inte kan anses utgöra ett riktigt mått på aktiens värde. Det får ytterst ankomma på doktrin och praxis att avgöra, när det finns skäl för sådan avvikelse. Enbart den omständigheten att en företagsvärdering leder till ett högre aktievärde än marknadspriset utgör emellertid inte skäl att inte värdera aktierna efter den noterade kursen. Tvångsinlösen i publika aktiebolag föregås som regel av offentliga uppköpserbjudanden. Enligt kommitténs mening utgör den omstän- digheten att ett uppköpserbjudande antagits av ägare till ett mycket stort antal aktier en så stark indikation på att det erbjudna priset utgör ett riktigt mått på aktiens värde, att det bör frångås endast under särskilda omständigheter. Kommittén föreslår därför att om ett inlösenförfarande föregåtts av ett offentligt uppköpserbjudande som accepterats av ägare till minst nio tiondelar av de med erbjudandet avsedda aktierna, lösen- beloppet skall motsvara det erbjudna vederlaget, om inte särskilda skäl föranleder annat. Frågan om rätt värderingstidpunkt får anses så viktig, att en regel om denna bör framgå av lagtexten. har i rättsfallet NJA 1992 s. 872 uttalat, att lösenbeloppet vid tvångsinlösen skall fastställas efter aktiernas värde vid tiden för begäran om tvistens prövning av skiljemän, den s.k. påkallandedagen. Att undantagslöst låta påkallande- dagen utgöra rätt värderingstidpunkt framstår emellertid inte som lämpligt. Det kan förekomma, att en majoritetsaktieägare utnyttjar sin ställning till att inför ett förestående inlösenförfarande t.ex. avhända bolaget värdefulla tillgångar till underpris till ett honom närstående bolag. Kommittén föreslår därför att skiljemännen får bestämma aktiens försäljningspris än påkallandedagen. Fråga om erbjudandeplikt på den svenska aktiemarknaden I kommitténs uppdrag ingår att överväga om det på den svenska aktiemarknaden bör införas en lagstadgad s.k. erbjudandeplikt. Därmed förstås en skyldighet för den som förvärvat en viss andel av aktierna i ett aktiemarknadsbolag att lägga ett bud på återstående aktier. Till stöd för att införa en erbjudandeplikt har i svensk och utländsk debatt i första hand hävdats att bolagets minoritetsaktieägare i samband med ett kontrollägarskifte bör ha möjlighet att dra sig ur bolaget. Ett kontrollägarskifte, menar man, riskerar att sänka värdet på bolagets aktier, varför de ägare som är missnöjda bör ha möjlighet att träda ur bolaget på samma villkor som de ägare som sålt sina aktier till kontroll- ägaren. Resonemanget har från flera håll kritiserats för att utgå från ett ogrundat antagande om att kontrollägarskiften typiskt sett skulle vara till skada för bolagets övriga ägare. Det har också påpekats att det under alla omständigheter är ologiskt att ålägga kontrollaktieägaren en erbjudande- plikt innan det visats att någon sådan skada uppkommit. I sammanhanget har pekats på den bristande konsekvensen i att å ena sidan garantera aktieägare möjlighet att lämna bolaget om någon skaffar sig effektiv kontroll över bolaget, medan någon motsvarande rätt till utträde traditionellt inte tillerkänns minoriteten för det fall en kontrollägare uppnår i beslutshänseende mer betydelsefulla nivåer som exempelvis hälften eller två tredjedelar av röstetalet i bolaget. Kommittén ansluter sig till den kritiken och vill också framhålla att kontrollägarskiften långt ifrån alltid missgynnar övriga aktieägare. Tvärtom pekar såväl svenska som utländska studier på att sådana skiften typiskt sett gynnar dem. En erbjudandeplikt skulle fördyra och i vissa fall kanske helt omöj- liggöra såväl en successiv uppbyggnad av kontrollposter som direkta kontrollpostförvärv och därigenom motverka strävandena efter en stark ägarfunktionen i företagen. Kommittén säger därför nej till en er- bjudandeplikt på den svenska aktiemarknaden. föreslår att de nya bestämmelserna om aktie- bolagets kapital skall träda i kraft . The goal is a completely new Companies Act In this report, is proposing twelve new chapters to the Act and many changes in other chapters. The scope of the proposals is evident when considering that the Companies Act today has 19 chapters. Furthermore, in the report it issued in 1995 (SOU 1995:44) entitled The Structure of the Corporation, the Committee presented proposals containing completely new wording for four chapters of the Companies Act which are not affected by these latest proposals. The proposals are based on changes in the current Act, which is now . The new provisions differ a great deal editorially from the rest of the Act. The language is more contemporary, the paragraphs are shorter and headings are used frequently to make the Act easier to read and understand. The contrast editorially between the new and old chapters resulting from the proposal is transitional. is working with its sights on a completely new Companies Act, which will encompass the proposed chapters. feels that a new Companies Act should be designed to promote corporate ownership. In The Structure of the Corporation, the Committee concentrated on the decision-making right of owners and the structure and role of corporate bodies. In this report, which covers the corporations capital, the emphasis is more on opportunities to implement changes in companies capital structures. When deliberating such issues as increases and reductions in share capital, share repurchases, mandatory bids and the redemption of minority shares, the Committee does so with the aim of attaining flexibility in capital structures to facilitate the efficient use of the resources of individual companies and Swedish business as a whole. In , around 20,000 companies (aktiebolag) are formed each year. In practically every case, the so-called simultaneous procedure is used, where the founders immediately subscribe for all the shares themselves. has found very few cases in modern times of companies that were formed using the so-called successive procedure, where the shares were offered directly to the public for subscription. feels that the successive procedure has served its purpose, and it is proposing that the provisions on its use be abolished. By doing so, the rules governing the simultaneous procedure must be completely redesigned to make the most of opportunities for simplification. is proposing that companies be formed as follows in the future. The person or persons who wish to form a company shall draw up its articles of association, subscribe for all the shares directly in the articles, pay for the shares, prepare and allow an authorized or approved public accountant to review an opening balance sheet for the company, complete the articles and apply to have the company registered. of preemption, right of first refusal and consent assumes that shares in both private and public companies as a rule should be freely transferable. Unrestricted transferability gives individual shareholders the opportunity to get out of the company, regardless of whether it is done due to displeasure with the actions of the other owners or for other reasons. On the other hand, the interest of the owners in their ranks closed also has to be considered. This is primarily true of private companies, the vast majority of which are family-owned or closed corporations. In their case, an uncontrolled shift in ownership could be detrimental. The Act currently permits only one exception to the principle of a shares free transferability. In its articles of association, a company may provide that shareholders or others shall be entitled to redeem shares that have passed to a new owner, the so-called right of preemption. feels that opportunities to utilize the right of preemption should be retained for both private and public companies. However, it is proposing certain changes, for among other reasons to avoid the flaws associated with the fact that the voting right for a share that is subject to the right of preemption currently may not be exercised during the preemption period. Because of this, the decision-making authority in the company may temporarily fall into in the hands of a minority, or in some cases it may even become impossible to make decisions at the general meeting. Transferability limitations on shares in the form of a right of preemption is largely a Swedish phenomenon. Other countries instead use a right of first refusal. This means that a person who wishes to sell a share must offer it for first refusal to the person or persons who are entitled to the right according to the companys articles of association. is proposing that the Act be amended to allow public and private companies the opportunity to utilize the right of first refusal. In a company with only a few shareholders, the relationship between them is fairly similar to that between partners in a partnership. In practice, this often necessitates that the shareholders be able to control changes in ownership. Today this is customarily done through a right of preemption in the companys articles of association in combination with an agreement between the shareholders containing a right of first refusal or consent . As already noted, the Committee is proposing that a right of first refusal be permitted in the future in the articles of association of all types of companies. In the case of private companies, however, the Committee wishes to go a step further and permit consent in their articles as well. This would create the opportunity for closed corporations to limit the transferability of their shares with a binding effect on the company, without requiring shareholders to designate in advance in the articles who will take over the shares when one of the owners wishes to get out of the company, which may be difficult to do sometimes years or decades in advance. is well aware of the risk of improprieties associated with consent . As with the rights of preemption and first refusal, they can be exploited by a shareholder majority to prevent a minority from selling its shares to someone outside the company and thereby force the minority to sell them to the majority. To safeguard against this risk, the Committee is proposing a detailed regulation that contains, among other things, provisions on the consequences should consent be denied. Shares, share registers and share certificates Chapter 3 of the Companies Act of 1975 contains provisions on shares, share certificates, etc. and share registers. To make the regulation easier to comprehend, the Committee is proposing that the provisions be divided into three chapters. The first will cover of shares and their transferability, while the following two will govern share certificates and share registers, respectively. At the same time, the Committee is proposing that the regulations be completely redesigned editorially. Increases in share capital One way to increase share capital is through a bonus issue. What distinguishes a bonus issue is that the increase is effected without further payment from the shareholders. The Act stipulates three others ways to increase share capital. In all three, the increase is effected through payments from existing shareholders. In a new issue, the shareholders may pay directly for new shares either in cash or with non-cash property. In an issue of convertible debt instruments (convertibles), the contribution is received by the company in connection with the conversion of all or parts of the convertible loan to share capital. Lastly, with respect to warrants, the contribution is made in the form of payment for the shares that are subscribed for with the option rights, in the same as a new issue. The four methods of increasing share capital are covered in the Companies Act of 1975 in such a way that bonus issues and new issues are dealt with in chapter 4 and issues of convertibles and warrants in chapter 5. The reason for this stems from the uncertainty as to whether an issue of convertibles or subscription options will lead to an increase in share capital. is proposing a completely new regulation based on the difference mentioned above between a bonus issue on the one hand and a new issue and issues of convertibles and warrants on the other.