sou · GLB3172 · 1998-01-01 00:00:00 — Ett kulturpolitiskt specialproblem uppstår om en utökad kvalitets- satsning skulle medföra trängsel i programtablån. Vilka programkate- gorier som skulle få sin sändningstid reducerad om de svenska kvali- tetsutläggningarna skulle öka är oklart. Det skulle vara olyckligt om en eventuell kvalitetsförstärkning här skulle medföra en kvalitetsförsvag- ning på ett annat håll, t.ex. i form av en nedskärning av de utländska dokumentärernas antal. !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER 31 Enligt en ofta återkommande, karikatyrisk men inte helt grundlös be- skrivning är de kommersiella TV-kanalernas affärsidé inte i första hand att visa så bra program som möjligt utan att sälja TV-publik till annonsörer. Verksamheten är fullt erkänd som ett hederligt näringsfång och en betydelsefull gren av medieindustrin. Den nyssnämnda beskrivningen ger uttryck för vissa grundläggande premisser som haft till konsekvens att de kommersiella TV-bolagen hittills8 intagit en något ambivalent attityd till kvalitetsprogram i den bemärkelse som avses i utredningsdirektiven. Den kvalitetsaspekt som avser professionalitet och framförande- kompetens i mer allmän bemärkelse värderas naturligtvis högt också på den kommersiella marknaden, eftersom den förutsätts vara positivt kanalprofilerande och ge utslag i publik uppskattning. Enligt en ut- bredd uppfattning på kanalerna är tillgången på kompetenta produ- center i otillräcklig, och ledningen för flera av de sändande kanalerna ser med oro att produktionsindustrin har hamnat i ett olyckligt beroende av utländska förlagor och utländska programformat och utländska ägare. Alla åtgärder som kan höja den inhemska professionella kompetensnivån skulle sålunda samfällt välkomnas av kanalerna. De kommersiella kanalerna är i högre grad än SVT hänvisade till produktionsbolagen för att täcka sitt behov av svenskproducerade pro- gram - några av kanalerna har över huvud taget ingen nämnvärd egen produktion. I större utsträckning än SVT köper och beställer de kom- mersiella kanalerna omfattande programpaket, dvs. serietillverkade produkter som ger rationellare utdelning och pengar än enskilda program. Det är en av anledningarna till att så stor del av det kommer- siella utbudet utgörs av såpoperor, formatsatsningar, återkommande pratshower, formelbundna underhållningsserier, följetonger etc. Det repetitiva är i sig ett kommersiellt värde eftersom det binder upp stam- publiken till fasta tittarvanor. På den grundvalen b ygger varje kanal upp ett noga utstuderat system av programflöden som på effektivast möjliga sätt skall fånga upp och hålla kvar de eftersträvade målgrupps- publikerna framför TV-apparaterna. Problemet med detta slot-system är dess rigiditet. Det tål helt enkelt inte några ingrepp utan att hela 7Innehållet i detta avsnitt bygger i huvudsak på uppgifter från , , , , Öbrink och Järverup , NATPE . 8I skrivande stund aviserar den nytillträdda programledningen vid TV4 en målbeskrivning med förstärkt public service-inriktning. 32 !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER Det betyder med andra ord att de kommersiella kanalernas intresse för udda program som tillfälligt bryter inarbetade rutiner är begränsat till betydande events (t.ex. större idrottsevene- mang). Ett enskilt kvalitetsprogram har sällan eller aldrig den publikt attraktiva eventkaraktär som kommersiellt skulle motivera ett tillfälligt uppbrytande av ett inarbetat programschema. Även om samtliga kanalledningar i princip skulle önska en höjning av kvalitetsnivån är det alltså inte sannolikt att en sådan önskan skulle materialisera sig i form av några mer substantiella utslag under de annonsattraktiva tiderna från eftermiddag till förnatt. Program som saknar tillräcklig publik attraktionsbredd hänvisas av tvingande eko- nomiska skäl till oattraktiva sändningstider såvida inte särskilda omständigheter gör dem attraktiva av andra skäl. Sådana skäl kan t.ex. vara kanalprofilerande. De kommersiella TV-kanalerna eftersträvar sinsemellan olika pro- filer och har därmed också något olika sätt att värdera olika program- genrer. TV4 har det mest public service-liknande utbudet, TV5 den mest renodlade underhållningsprofilen. På skalan däremellan grupperar sig TV3, TV6 och Z-TV. TV4 intar en särställning bland de kommersiella kanalerna genom att vara den enda reklamfinansierade TV-kanalen som har regeringens till- stånd att sända rikstäckande television i marknätet (regeringsbeslut ). Tillståndet är förenat med villkor. TV4 betalar konces- sionsavgift i enlighet med lagen (1992:72) om koncessionsavgift på televisionens område. Avtalskonstruktionen innebär bl.a. att statskassan genom TV4:s koncessionsavgifter tillförs avsevärda bidrag, ursprungligen avsedda att användas till förstärkande av public service- televisionen. Inom TV4 har man valt att prioritera aktualitets- och samhällspro- gram med högt ställda kvalitetsambitioner eftersom dessa program- kategorier oavsett sina respektingivande annonsintäkter anses vara av avgörande betydelse för kanalens förtroendeuppb yggnad och goodwill. För nyheter och samhällsbevakning har man investerat i egna produk- tionskapaciteter och därmed också valt att begränsa volymen på ut- läggningar. Ytterligare tre programkategorier skulle medföra önskvärda profil- stärkande effekter av liknande art för TV4:s del men är av ekonomiska skäl svåra att förverkliga i tillräcklig omfattning: s.k. tung dramapro- duktion, barnprogram och dokumentärer. !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER 33 Kanalen saknar framför allt medel för kvalificerad dramatik och favoriserar följaktligen dagliga tvåloperor och veckosåpor som ger förhållandevis goda intäkter för begränsade kostnader. Ett entimmesav- snitt svensk singeldramatik beräknas kosta vilket är omöjligt att finansiera utan de reklamavbrott som kanalen enligt den svenska reklamlagstiftningen måste avstå från. Barnprogrammen utgör ett ständigt problem för TV4 eftersom de så länge reklamförbudet kvarstår är ekonomiskt olönsamma. Välgjorda kvalitetsprodukter på barnsidan är viktiga för förtroendet från för- äldragrupperna och följaktligen indirekt mycket betydelsefulla för kanalens image. Dokumentärer anses vara attraktiva såväl publikt som opinionsmäs- sigt. TV4 fungerar som huvudfinansiär för en handfull doku- mentära utläggningar. Åtskilligt fler dokumentärer skulle enligt pro- gramledningen behövas som komplettering och fördjupning av kana- lens samhällsrapportering. De övriga kommersiella kanalernas intressen och behov är i vissa delar identiska med dem som anförts om TV4 och avser framför allt tre om- råden som berörs i direktiven för denna utredning: experiment, doku- mentärer och drama. Av lätt genomskådade skäl favoriserar de kommersiella kanalerna överlag sådana programformer som redan är publikt utprovade och som garanterat ger säkra publiksiffror; detta förklarar t.ex. deras intresse för formatprojekt. Omvänt anser de sig inte ha något utrymme för att själva finansiera riskfyllda programexperiment. Däremot finns det en klar medvetenhet om att de medie- och programutvecklande experimenten behövs och att TV-kanalerna är den part som drar nytta av att de genomförs av andra. Ett säreget specialfall utgör Z-TV som inom MTG-sfären fungerar som växthus, plantskola och språngbräda med visst utrymme för idéutveckling men med snäva ekonomiska ramar. Dokumentärer har allmänt sett hög status i samtliga kanaler (minst i TV5). Det är också den programkategori som man överlag säger sig vara mest intresserad av att ge utökad utrymme i utbudet. Det är emel- lertid påtagligt att de kommersiella kanalerna framför allt efterlyser en annan, mer effektiv, effektladdad och dramatisk typ av dokumentärer än den som av tradition brukar odlas av svenska filmare. Följande for- mulering är ett karaktäristiskt omdöme: Endast ett fåtal fria filmare har kompetensen att göra bra dokumentärer med rationella metoder: de lägger ner för mycket kostsamt arbete och blir därmed för dyra. 34 !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER ett fåtal av de kommersiella bolagen förfogar över den nödvändiga journalistiska kompetensen. Ett särskilt problem i sammanhanget är förhållandet att har ensamrätten till praktiskt taget allt journalfilmiskt och TV-historiskt arkivmaterial i , vilket reducerar andra kanalers möjligheter att visa dokumentärer om svensk samtidshistoria till ett minimum.9 En förstärkning av dramaproduktionen ses som det mest utslags- givande verktyget i konkurrensen mot den amerikanska TV-dominan- sen. Omdömet gäller i synnerhet då det gäller att hävda den svenska produktionen mot trycket från utlandsägda företag som säljer program enligt blockbooking-principen, vilket innebär att ett TV-bolag för att få tillgång till ett attraktivt programpaket också tvingas köpa ett antal oattraktiva program. I enlighet med vad som sagts är intresset för dramaprodukter hos dessa kanaler framför allt kopplat till följe- tongsformaten. Vad barnprogram beträffar skulle ett ekonomiskt stöd inte kompen- sera för reklamförbudet och är knappast av något större intresse annat än i TV4. Med denna sammanställning som bakgrund är det min bedömning att externa medel till svensk TV-produktion, exempelvis från en fristående fond, bland de kommersiella kanalerna framför allt skulle kunna bli av konkret betydelse för TV4. Ett sådant stöd skulle där dels bidra till att trygga barnprogrammen, dels till att förstärka utbudet på drama- och dokumentärsidan. Det senare skulle i någon mån kunna anses giltigt också för övriga kommersiella kanaler. Indirekt skulle även dessa till- godgöra sig frukterna av den professionella utveckling som ett stöd- system skulle medföra. Viljan hos de kommersiella kanalerna att ekonomiskt bidra till en fristående kvalitetsförstärkande fond varierar från ett kate- goriskt avvisande till en mycket reserverad och mycket svävande väl- vilja. Hos programledningen på TV4 fanns ett uttalat intresse för att överväga någon form av garantiåtagande med sikte på samfinansieringar och köp, för den händelse en statligt finan- sierad fond skulle bli verklighet. Den intresseförklaringen återkallades efter regeringens public service-utspel den 13 november 1997.10 !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER 35 De s.k. fria filmarna i innefattar dels ett fåtal produktions- bolag med kontinuerlig verksamhet och relativt stor omsättning, dels ett påfallande stort antal enmans- eller fåmansföretag med begränsad omsättning. De flesta fria filmare verkar under knappa ekonomiska villkor men enligt min mening står de tillsammans för en enastående kulturinsats. Trots att det alltså existerar en handfull produktionsbolag med pro- fessionell producentkompetens som räknar sig till kategorin fria filma- re, är bolagsstrukturen svag inom denna sektor av svenskt filmliv. Hellre än att sluta sig samman inom mer solida och kapitalstarka pro- duktionsenheter försöker de enskilda filmarna ofta klara sig själva eko- nomiskt och psykologiskt. De tillförsäkrar sig därmed en stark person- lig och stilistisk integritet men avstår också från det kreativa mot- stånd som kompanjonskapet kan ge och från den erfarenhet som ett professionellt drivet produktionsbolag tillägnat sig i finansiellt, pro- duktionstekniskt och marknadsföringsmässigt avseende. Jag har under utredningsarbetets lopp fått uppfattningen att en del av de problem som kommer att beröras i det följande förstärks av denna brist på fun- gerande bolagsstrukturer. I gengäld är merparten av de fria filmarna samlade i en effektiv och opinionskraftig intresseorganisation, OFF, Oberoende Filmares för- bund. OFF har 1997 ca 250 medlemmar, spridda över hela landet. Siff- ran inkluderar endast personer och företag med producentfunktion, alltså inte fotografer, ljudtekniker och annan inspelningspersonal. Traditionellt sett förknippas fria filmare med celluloidfilmsverksamhet, men har elektroniken och videotekniken mer och mer ersatt de klassiska metoderna för kameraarbete och redigering. De mer avancerade filmarna har egen utrustning, andra väljer att hyra in teknik allt efter behov. Den elektroniska tekniken utvecklar numera mycket 11 Innehållet i detta avsnitt baseras i huvudsak på officiella uppgifter från och samt på uppgifter av Allroth , , , Gyberg , , , hearing med Filmpool Nord , med OFF samt med regionala resurscentra . 36 !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER snabbt allt billigare, lätthanterligare och alltmer högpresterande instru- ment för filmarna. Kvantitativt sett är dokumentärfilmen de fria filmarnas dominerande arbetsfält. Dokumentärfilmen räknas som en relativt prisbillig gren inom det gestaltande film- och TV-området, men också den enklaste dokumentärfilm förutsätter flera kvalificerade yrkesfunktioner för att kunna förverkligas på professionell nivå, t.ex. foto, ljudteknik och redi- gering. Kostnaderna varierar naturligtvis inom mycket vida ramar, men för konkretionens och jämförelsens skull kan det anföras att normal- budgeten för en professionellt kvalificerad fyrtiofem minuters doku- mentärfilm film ligger på - i mycket runda tal - , medan en videofilmad dokumentärfilm av liknande omfattning i lika runda tal kostar ungefär hälften så mycket att produ- cera. Skillnaden i användning betingas av att den förstnämnda katego- rin till skillnad från videoprodukterna kan visas på bio. Oavsett kostnader och tillkomstsätt har båda kategorierna sin ojäm- förligt största publik i TV. Den korta novellfilmen är den andra filmgenre som brukar räknas till de fria filmarnas naturliga revir. Antalet kortfilmer av novell- och spelfilmstyp som produceras på frilansmarknaden är emellertid beklag- ligt liten. Förklaringen är delvis av ekonomisk natur. Fiktionsfilm är långt dyrare att framställa än dokumentärfilm. En kort novellfilm med skådespelare går knappast att producera professionellt för . Efterfrågan på fritt producerade novellfilmer är liten såväl på biografmarknaden som i TV-branschen, bl.a. beroende på att företrädesvis valt att skapa sin dramaproduktion inom företaget. Förutom av de ekonomiska problemen lider kortfilmsgenren i Sve- rige (i motsats exempelvis till i ) av att den inte har någon kommenterande kultur omkring sig, den behandlas sällan eller aldrig av kritikerna och den har inte längre känning med någon levande tradition från . Den uppskattas ofta inte ens som en genre i sin egen rätt, utan räknas uteslutande som en språngbräda till den konstnärligt accep- terade långfilmskategorin. Det finns ett tydligt samband mellan ekonomi, efterfrågan, kvantitet, status och kvalitet. Med ett substan- tiellt ekonomiskt tillskott borde kortfilmskulturen i kunna bli ett internationellt föredöme i stil med den danska. Televisionen är sedan gammalt den utan jämförelse viktigaste dist- ributionsformen för de fria filmarna, oavsett om deras alster produce- rats på celluloid eller video och oavsett om de arbetar inom dokumen- tär- eller novellfilmsgenren. Den största enskilda finansieringskällan är emellertid Svenska Filminstitutets konsulentfond för kort- och doku- mentärfilm. Fonden förfogar 1997 över ca , som !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER 37 uteslutande är destinerade till filmprojekt som är anpassade för bio- grafvisning. Vid sidan av kan under vissa omständigheter ge projektbidrag till speciella insatser på filmområdet. utdelade nämnden till kortfilmsprojekt.12 Någon motsvarande extern bidragskälla finns inte för filmare som arbetar med rena TV-projekt. De är alltså djupt beroende av televi- sionsbolagens vilja att visa och förmåga att betala. Bland TV-bolagen är de fria filmarnas praktiskt taget enda avnämare. Detta beror i någon mån på att fria filmare generellt solidariserar sig med public service-ideologin, både av historiska och värderingsmässiga skäl. De kommersiella kanalerna har sällan något intresse av deras produkter och lägger inte ofta ut beställningar till dem, i synnerhet inte på villkor som filmarna betraktar som förenliga med deras ekonomiska och konstnärliga självkänsla. Filmarna är i övrigt hänvisade till att finansiera sina TV-alster med egna medel och med hjälp av de samproducenter och sponsorer som kan tänkas bli engagerade i enskilda projekt. Ofta tvingas dokumentär- filmarna att använda en oacceptabelt stor del av sin tid och kreativitet åt att pussla ihop finansieringen även av projekt som rimligtvis måste uppfattas som mycket attraktiva TV-program: 10-20 delfinansiärer är inte ovanligt i samband med en medelstor dokumentärfilmssatsning. 3.3.2Fria filmare och SVT Åtstramningspolitiken inom har drabbat de fria filmarna hårt. Några grundläggande fakta om situationen inom SVT som redan berörts i avsnittet om skall framföras här. På den dokumentära sidan har SVT volymmässigt minskat sändningsutrymmet för dokumentära utlägg- ningar med en tredjedel. I förening med de kommersiella kanalernas bristande intresse har det inneburit att proportionen kvalificerade dokumentärer i det samlade TV-utbudet sjunkit drastiskt under 1990- talet. Därtill har SVT:s vilja eller förmåga att ta fullt finansiellt ansvar för projekten reducerats. Dokumentärredaktionen i - den största beställaren och inköparen av dokumentärfilm i - förfogar för inköp, samproduktioner och utläggningar till fria 13Hearing Filmpool Nord, . 38 !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER svenska dokumentärfilmare, vilket skall finansiera det reducerade vis- ningsåtagandet à . Av skäl som redovisats i avsnitt 2.1 ovan medför det att SVT:s finansiella insats i många dokumentära pro- jekt ligger så lågt som kring . Resten av finansieringen har filma- ren/producenten att söka på annat håll. Allt oftare väljer SVT att enbart köpa sändningsrätter. Priset för en visningsrätt varierar inom vida förhandlingsgränser men är generellt sett mycket lågt och ligger på ca . Det har stigit med enligt SVT (enligt andra uppgifter har det sjunkit något ). På novellfilmssidan har utläggningarna från Dramaavdelningen på SVT praktiskt taget upphört. De kortfilmsprojekt som företaget lägger ut är i stort sett begränsade till den handfull filmer som blir resultaten av projektet på väg, administrerat av Dokumentär- redaktionen i , och av ett nystartat försöksprojekt som initie- rats av SVT:s västregion i samverkan med det regionala resurscentret (jfr avsnitt 2.1) . Motiv och miljöer och dramatiska berättartalanger framför allt utan- för dessa regioner ligger med andra ord beklagligt obrukade. arbetar under trycket av nedskärningar. Det hindrar paradoxalt nog inte att bolagets maktposition gentemot de fria filmarna förstärkts . Eftersom televisionen normalt sett erbjuder den enda möjligheten att nå en stor publik är chansen att få filmerna visade i STV utomordentligt lockande för fri- lansfilmarna, så lockande att man tenderar att acceptera även pressade ekonomiska villkor. Såsom varande praktiskt taget ensam köpare kan public service-bolaget diktera de ekonomiska uppgörelserna. TV-bola- gets övertag i förening med det ekonomiska tryck under vilket det ver- kar medför ofta att filmaren/producenten upplever sig stå i ett föröd- mjukande dåligt förhandlingsläge visavi SVT. SVT:s sjunkande betalningsvilja får i realiteten flerdubbla konsekven- ser för de fria filmarna. Ju mindre insatsen från SVT är, desto svårare blir det för dem att finna samproducenter på andra håll inom och utom landet. Har man inte garantier för ett substantiellt bidrag från SVT eller något annat svenskt TV-bolag med sig när man söker finansierings- bidrag till ett projekt är man inte särskilt trovärdig som samproduce- rande part ute på exempelvis den europeiska marknaden. !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER 39 nomiska garantier man har från hemlandet, desto större är chanserna att få internationella intressenter att satsa medel. Detsamma gäller inom de s.k. regionala resurscentra i landet som tillgodogör sig medel från . Varje ekonomisk insats från SVT (eller någon annan finansierande instans) genererar lika mycket nya pengar i regionalt stöd till inspelningsprojekt i regionen. Omvänt gäller naturligtvis att de uteblivna, nedskurna eller uppskjutna insatserna från SVT ger dubbla negativa effekter både för produktions- ekonomi och sysselsättning. Frågan om försäljningsrättigheterna till filmerna kommer med all sannolikhet att bli alltmer kontroversiell , när både den in- hemska och utländska efterfrågan på spel- som dokumentärfilmer ökar i takt med att antalet kanaler mångfaldigas i det internationella digitala mediesamfundet. Den ansträngda ekonomiska situationen i branschen leder till att åt- skilliga (antagligen de flesta) fria filmare periodiskt går arbetslösa. 15 Eftersom det enbart är producerandet som ger pengar kan ytterst få av filmarna avsätta medel och tid för idéutveckling mellan produk- tionerna. I de konjunkturer som råder har ensamma filmare inte råd med utvecklingsarbete, inte heller till versioneringar för t.ex. utlands- försäljning. Detta är ett och svårhanterligt problem som delvis hänger samman med den brist på fungerande och arbetsutjämnande bolagsstruktur som jag berörde i början på kapitlet. Bristen på uppdrag och efterfrågan medför alltså att den enskilde filmaren förlorar kon- tinuiteten i arbetet, i sin professionella förkovran och konstnärliga utveckling. Den som inte får jobb får inte försörjning, men den som inte får jobb får heller inte den övning, vana och yrkesrutin som krävs för att man skall kunna upprätthålla kreativiteten och stimuleras till förnyelse. Det finns exempel på att mycket påkostade och ytterligt kvalifice- rade svenska TV-program och TV-serier producerats på frilansmarkna- den med uteslutande extern finansiering. Exemplet Svenska ljus , aktuellt när detta skrivs, är ett sådant mångmiljonprojekt, finansierat av . 16 Exemplet är uppmuntrande men orepresentativt. Nästan inget produktionsbolag i den här sektorn har råd att göra TV-program med egen finansiering, ännu mindre de en- skilda frilansfilmarna. Att det likväl skapas en del frilansfilmer på den öppna marknaden beror framför allt på att ge- nom sina konsulentfonder stöder producerandet av värdefulla kort- och 15Se tabell under avsnitt 1.3.2 ovan. 40 !KT¶RER PROBLEM OCH POSITIONER Det är emellertid värt att poängtera att dessa tillgångar uteslutande är destinerade till filmer som är avsedda för biografvisning, inte för TV-produkter. Frilansproduktionen av TV- program i är ganska unik bland konstnärliga verksamheter i det att den inte gynnas av några fristående kvalitets- stimulerande allmänna medel. Även ur kulturpolitisk synpunkt är den nu beskrivna utvecklingen förenad med stora risker. Svårigheterna att göra sig gällande på bi- dragsmarknaden i riskerar att göra den svenska produktionen provinsiell och isolerad. Filmare som söker sig till internationellt gång- bara motiv får mindre och mindre uppmuntran. Allt färre incitament uppmuntrar filmarna att pröva uttrycksmedel som kommunicerar även med andra språkområden än det svenska. Det blir allt svårare att vid- makthålla den klassiskt dokumentära tradition som förutsätter fördjup- ning, långtidssatsning, kvalificerad research, formmässig omsorg och forskningsengagemang; dokumentärerna reduceras alltmer till dags- aktualiteter och reportage. Beroendet av externa sponsorer hotar att skapa en situation där vissa sektorer av livet och verkligheten helt enkelt inte kommer i fråga för någon oberoende filmdokumentation. De s.k. fria filmarna domineras av ett stort antal enmans- eller fåmans- företag. Huvudparten av dem är sammanslutna i intresseorganisationen , , som har ca 250 medlemmar. De arbetar framför allt inom kort- och dokumentärfilmssektorn och har televisionen som sin viktigaste distributionskanal, som grup- pen står för den ojämförligt största delen av SVT:s utläggningar inom sektorn. Den största enskilda finansieringskällan för verksamheten är emellertid Svenska Filminstitutets konsulentfond, vars medel uteslu- tande är avsedda för filmer som är anpassade för biografvisning. Fil- mare som arbetar med rena TV-projekt har i stort sett bara SVT som tänkbar avnämare.