sou · GLB344 · 1998-01-01 00:00:00 — Därvid beslutades att för anställda med fullmakt, konstitutorial eller förordnande som jämställdes med konstitutorial skulle gälla samma löne- och anställningsvillkor som för övriga kommunalt anställda. Dock skulle frågor om anställningens upphörande på annat sätt än genom Präster och biskopar 157 avskedande handläggas på samma sätt som föreskrevs i 7 kap. gamla , varvid arbetstagarnas förflyttningsskyldighet begränsades till kommunen. Denna skyldighet hade tidigare gällt i hela landet. Om någon förflyttning inte kommer till stånd skall enligt avtalet arbetstagaren likväl behålla utgående avlöningsförmåner. Lärarna fick alltså om de så önskade i sak behålla sina anställnings- former med förstärkt anställningstrygghet. Deras förflyttningsskyldighet begränsades dessutom. beslutade att genomföra en omstrukturering av verksamheten. Den nya organisationsstrukturen förde med sig rationali- seringsvinster som innefattade ett minskat behov av personal. Med början avvecklades omkring 2 500 anställningar genom förtida pensionsavgång. sades närmare 3 000 anställda upp på grund av arbetsbrist. Vid den slutliga ombildningen av erbjöds och accepterade flertalet kvarvarande anställda att få nya anställningar hos de olika bolag som vid bolagiseringen övertog uppgifter från olika affärsområden. De som accepterade nya anställningar lämnade därvid genom egen uppsägning sina tidigare anställningar. Detta gällde även konstitutorialanställda. Ett mindre antal arbetstagare behöll dock sina statliga tjänster. Det gällde bland andra sådana som tidigare hade sagts upp eller avskedats av , men vars anställningar bestod till följd av att det uppkommit tvist om uppsägningens eller avskedandets giltighet. Vidare gällde det sådan personal som var anställd med konstitutorial och som varken accepterat förtida pensionsavgång eller ny anställning i något bolag. För att ombesörja avvecklingen av denna personal och för att förhandla för statens räkning inrättades, innan upplöstes, en särskild m yndighet - under avveck- ling (). Regeringen fattade beslut om att skulle anses vara motsvarat av , som på så sätt fick arbetsgivar- ansvar för den kvarvarande personalen. Genom kollektivavtal ålades de kvarvarande anställda med konstitutorial sedan arbetsskyldighet hos i samma omfattning som de tidigare hade haft hos . 158 Präster och biskopar överfördes verksamhet t ill och dess dotterbolag. Huvuddelen av verksamhet och de flesta av dess anställda övergick till dotterbolaget . En särskild myndighet - avvecklingsorganisation () - övertog arbetsgivaransvar för de arbetstagare som hade kvar sina statliga anställningar efter bolagiseringen. Detta skedde till följd av ett regeringsbeslut av innebörd att skulle anses mot- svarat av . Inför bolagiseringen slöts ett kollektivavtal - det s.k. arbetsskyldighetsavtalet - mellan å ena sidan och arbets- tagarorganisationerna ST och TCO-OF/S på andra sidan. I förhand- lingsprotokollet antecknades att arbetsgivaren skulle medge de anställda som så önskade tjänstledighet från sina konstitutorialanställningar som de var tillsvidareanställda i eller något av dotterbolagen. Genom kollektivavtalet ålades de kvarvarande statligt anställda utöver sin statliga tjänstgöringsskyldighet också en arbets- skyldighet vid eller dess dotterbolag i verksamhet som härrör från . Arbetsskyldigheten i bolagen begränsades dock till den ort där den anställde var placerad för bolagiseringen och förklarades gälla inom ramen för aktuellt anställningsavtal. Vidare uttalades att en konstitutorialanställd som förenade sin tjänst med en annan tjänst hos var arbetsskyldig i båda dessa tjänster. Ett motsvarande arbetsskyldighetsavtal slöts strax därefter mellan Postver- ket och . Avtalen tillkom efter delegation från Arbets- givarverket och godkändes av regeringen genom beslut . Arbetsdomstolen har härefter prövat om staten verkligen kunde ålägga en konstitutorialanställd att arbeta i , som är ett dotterbolag till . I sin dom (AD 1996 nr 113) konstaterar domstolen att den anställde var skyldig att inom ramen för sin konsti- tutorialanställning utföra de aktuella arbetsuppgifterna hos bolaget. Beskaffenheten av hans tjänst ansågs inte ha blivit ändrad i grunden. Det skall anmärkas att han utförde precis samma arbetsuppgifter som . Verksamheten i bedrivs tillsammans med verksamheten i som en enmansmyndighet i kommittéform. Myndigheten har arbets- givaransvar för alla tidigare Tele- och Postverksanställda som har kvar sina statliga anställningar. I ansvaret ingår bland annat att teckna kollektivavtal, att agera i tvisteförhandlingar och att ta ett övergripande arbetsgivaransvar i arbetsledningsfrågor. Det dagliga arbetslednings- ansvaret och den praktiska löpande hanteringen av olika personalären- Präster och biskopar 159 den sköts dock av bolagen. Enligt avtal mellan regeringen och respektive svarar bolagen för administration och löne- kostnader som avser de kvarvarandekonstitutorialanställda. Hög- skolan drivs nu av . Bolaget ägs av en stiftelse som har bildats av staten. Alla som var anställda vid erbjöds an- ställning i det nya bolaget. Bland de anställda fanns lektorer och andra som hade konstitutorial. Vidare fanns professorer med fullmakter. I den mån dessa personer accepterade nya anställningar i bolaget fick de tjänstledigt från sina statliga tjänster, som placerades vilande vid , Tekniska högskolan i eller Hög- skolan i . Vill de senare lämna bolaget kan de kräva att få arbeta vid de nämna statliga arbetsplatserna. De konstitutorial- eller full- maktsanställda som tackade nej till nya anställningar i bolaget för- flyttades direkt till de nämnda statliga högskolorna. I avsnitt 4.2.1 ovan har jag redogjort för de särskilda skyddsregler som enligt anställningsskyddslagen numera gäller för arbetstagare vid före- tagsöverlåtelser. Jag har bland annat redovisat att regeln i 6 b § anställ- ningsskyddslagen innebär att rättigheter och skyldigheter på grund av anställningsavtal och anställningsförhållanden går över automatiskt. Innebörden av bestämmelsen är att anställningsavtalen skall fortsätta att tillämpas som om ingen överlåtelse ägt rum över huvud taget. Den nya arbetsgivaren träder automatiskt in i den tidigare arbetsgivarens ställe och kan sedan ändra anställningsvillkoren och utöva arbetsledningsrätten på samma sätt som den tidigare arbetsgivaren hade kunnat. Vidare har jag pekat på att varje arbetstagare måste ges möjlighet att motsätta sig övergång till den nya arbetsgivaren. Alternativet att motsätta sig övergång kan knappast vara intressant för de präster som saknar fullmakt. Eftersom staten efter relationsänd- ringen inte längre kommer att driva någon kyrklig verksamhet alls måste de präster som eventuellt motsätter sig övergång sägas upp på grund av arbetsbrist. De som har fullmakt kan däremot tänkas fundera över möjligheten att motsätta sig övergång. Dessa präster kan nämligen inte sägas upp på grund av arbetsbrist. För dem och deras arbetsgivare är det därför vik- 160 Präster och biskopar tigt att det i möjligaste mån klargörs vilka konsekvenserna kan antas bli om de går över eller motsätter sig. Vad händer med deras förstärkta anställningstrygghet? Vad händer med deras arbetsskyldighet? Vad händer med deras löneutveckling? Utgångspunkten är att anställningsavtalen inte förändras vid själva relationsändringen. Den nuvarande arbetsgivaren bör inte vidta föränd- ringar för förvärvarens räkning. Samtliga anställningsvillkor består där- för i grunden oförändrade över tidpunkten för relationsändringen. Men förändringar kan ändå inträffa i omedelbar anslutning därtill. Antingen till följd av att den nya arbetsgivaren fattar beslut av arbetsledande karaktär eller till följd av att den nya arbetsgivaren träffar nya kollek- tivavtal. Frågan för den enskilde prästen blir då i vad mån anställnings- trygghet, arbetsskyldighet och löneutveckling kan antas bli förändrade av den nya arbetsgivarens arbetsledningsbeslut eller kollektivavtal på sätt som inte kan antas ske om han motsätter sig. Den som en gång har fått en fullmakt anses inte kunna fråntas denna ställning. Fullmaktsanställningen innebär, som redovisats ovan i avsnitt 4.1.10, främst ett skydd mot uppsägning. Det har i olika sammanhang gjorts gällande att ett beslut om förflyttning av en fullmaktsanställd präst skulle kunna innebära att prästen i fråga får en ny statligt reglerad anställning och att han därvid mister sin fullmakt. Inga nya prästtjänster tillsätts ju numera med fullmakt. Detta skulle betyda att den prästerliga fullmaktsställningen är svagare än andra fullmaktsställningar. Ett sådant synsätt är enligt min mening ohållbart. Om så kunde ske skulle fullmakten i praktiken inte innebära något uppsägningss kydd. En stifts- styrelse skulle kunna kringgå uppsägningsförbudet genom att först för- flytta prästen till en annan tjänst. skulle sedan kort därefter kunna säga upp honom. Synsättet att förflyttningen innebär en omstart hade möjligen fog för sig då begreppet tjänst inte alltid ansågs ha samma innebörd som begreppet anställning. Då var det dessutom så att varje ordinarie pastoratstjänst tillsattes med fullmakt. Om förflyttningen ansågs innebära att prästen i fråga fick en ny tjänst så var det i alla fall även fortsättningsvis fråga om en tjänst tillsatt med fullmakt. Som framgått ovan anser jag att förflyttningen måste jäm- ställas med en omplacering.Oavsättligheten kan inte påverkas därav. Jag finner visst stöd för mina slutsatser i lagförarbetena. När kyrko- lagen tillkom upphävdes prästanställningslagen (SFS 1988:183). Därvid uttalades att kyrkolagens bestämmelse om förflyttning (33 kap. 18 §) var avsedd att motsvara 10 och 11 §§ i prästanställningslagen samt att den nya bestämmelsen inte innebar någon förändring i sak (prop. 1991/92:85 s. 137 f.). Vidare uttalades (a. prop. s. 141) att kyrkolagens bestämmelse om att en prästs anställning upphör om han får en ny statligt reglerad tjänst (35 kap. 10 §) var avsedd att motsvara vissa bestämmelser i gamla Präster och biskopar 161 om s.k. tjänsteförening (7 kap. 13 § och 2 kap. 1 §) samt att den nya bestämmelsen inte innebar någon förändring i sak. Förflyttningsregeln i kyrkolagen fick också en utformning som starkt liknar motsvarande regler i prästanställningslagen. När prästanställningslagen tillkom gjordes vissa uttalanden om den sakliga innebörden av förflyttningsinstitutet. Jag återkommer snart till dessa uttalanden. Först vill jag dock notera att det var med prästanställningslagens tillkomst som anställningsformen fullmakt av- skaffades för nyanställningar av pastoratspräster. Den förändringen motiverades ytterst knapphändigt i propostionen (prop. 1987/88:31 s. 133). Där fastslogs helt enkelt att prästtjänster - frånsett biskopstjänster - inte längre skulle tillsättas med fullmakt. Vidare omnämndes att pastoratsprästerna dittills hade haft ordinarie tjänster. Angående de föreslagna förflyttningsbestämmelserna i prästanställningslagen uttala- des följande (a. prop. s. 145). "Ändringar i indelningen innebär också ändringar i den prästerliga tjänsteorganisationen. Det behövs därvid en smidig ordning för att åstad- komma en personalrörlighet med tillgodoseende av anställningstryggheten. Alternativet till möjligheten att förflytta en präst är uppsägning på grund av arbetsbrist eller en frivillig uppsägning, varvid prästen själv har att söka en ny anställning. Jag vill också erinra om att flera remissinstanser med anledning av förslaget om tidsbegränsad anställning för nyprästvigd har framhållit att inte vill medverka till en ordning där det finns en risk för att få ett vigt prästerskap som inte innehar prästtjänster. Jag har anslutit mig till synsättet att en prästvigning innebär att prästen träder i hela kyrkans tjänst i ett stift. (...) Med detta synsätt anser jag att förflyttningsmöjligheten bör behållas för vissa fall. Det gäller framför allt den situationen att en kyrkoherdetjänst blir övertalig i samband med en pastoratsreglering. Stiftsstyrelsen bör då ha rätt att förflytta innehavaren av en tjänst som skall dras in till en annan motsvarande tjänst i stiftet." Vidare uttalades (a. prop. s. 229) att bestämmelserna hade sina mot- svarigheter i 37 och 39 §§ prästvalslagen (SFS 1957:577). När präst- valslagen ännu gällde var alla kyrkoherde- och komministertjänster tillsatta med fullmakt. En skyldighet för en kyrkoherde eller komminister att låta sig förflyttas till en annan tjänst av samma slag innebar alltså inte att prästen i fråga gick miste om sin fullmaktsställning. Även i den nya pastoratstjänsten hade han fullmakt. Någon bestämmelse mot- svarande 35 kap. 10 § kyrkolagen fanns varken i prästanställningslagen eller i prästvalslagen. Motsvarande bestämmelse fanns i stället i gamla (7 kap. 13 §), som i den delen då gällde även präster. I den senast nämnda lagregeln föreskrevs att den som hade fått en annan statligt reglerad anställning därmed miste den anställning han hade om anställ- ningarna inte enligt kollektivavtal eller föreskrifter av regeringen fick 162 Präster och biskopar I kyrkolagens bestämmelse, som utformats med gamla som förebild, har angetts att detsamma gäller den som fått en annan statligt reglerad "tjänst". Därmed måste avses anställning. Rubriken till lagrummet har också fått lydelsen "Anställningens upphörande vid ny anställning". De lagförarbeten jag nu redovisat leder mig alltså till slutsatsen att förflyttningen bör betraktas som en omplacering och att denna inte innebär att man får en ny anställning. Om förflyttningen inte innebär att man får en ny anställning innebär den inte heller att fullmakten bort- faller. Jag finner därför inte något belägg för att den prästerliga full- makten skulle vara svagare än andra fullmakter. Här bör dock påminnas om att det kan finnas andra synsätt. Fråge- ställningen är delvis aktuell i ett mål som har anhängiggjorts vid arbetsdomstolen (A 64/96), men ännu ej avgjorts. Eftersom den nya kyrkliga arbetsgivaren inte kommer att kunna ändra anställningsvillkoren och anställningsförhållandena i vidare utsträckning än staten skulle ha kunnat, kommer det förstärkta anställ- ningsskydd som fullmaktsställningen innebär - den s.k. oavsättligheten - att finnas kvar för de arbetstagare med fullmakt som automatiskt övergår till den nya arbetsgivaren. Det blir inte möjligt för den nya arbetsgivaren att ensam besluta om en annan ordning. Inte heller blir det möjligt för kollektivavtalsparterna att förhandla bort skyddet. Även den som väljer att stanna kvar behåller sitt förstärkta anställningsskydd. Oavsättligheten utgör således inget skäl att motsätta sig övergång. För tydlighets skull anser jag att det i införandelagen bör klargöras att präster och biskopar som anställts med fullmakt behåller sin anställ- ningstrygghet efter övergången. Möjligen kan man fråga sig om oavsättligheten är lika mycket värd hos en association av trossamfundskaraktär som hos en kyrkokommun eller hos staten. Vad händer om församlingen, pastoratet eller stiftet läggs ner? Hos vem kan man då hävda sin oavsättlighet? Svaret på frå- gan bör ligga i det lagfästa kravet på att skall vara rikstäckande. Om exempelvis något pastorat läggs ner måste dess verk- samhet tas över av något annat organ inom . På samma sätt som vid den relationsändring som förestår kommer då anställ- ningsavtal och anställningsförhållanden att automatiskt övergå till det nya organet. Och gäller oavsättligheten där. Samma anställningstrygghet kommer således att gälla för en full- maktsanställd oavsett om denne accepterar övergång eller ej. Präster och biskopar 163 Nästa fråga blir om den nya arbetsgivaren, genom eget beslut eller i kollektivavtal, kan tänkas förändra arbetsskyldigheten för den präst som är anställd med fullmakt. Ovan (i avsnitt 4.1.9) har jag redogjort för att prästernas arbetsskyl- dighet är både vidsträckt och förhandlingsbar. Så länge annat inte framgår av anställningsavtalet torde de liksom arbetstagare på arbets- marknaden i övrigt vara skyldiga att på kollektivavtalets villkor utföra allt arbete för arbetsgivarens räkning som faller inom ramen för kollek- tivavtalet och som har ett naturligt samband med arbetstagarens all- männa yrkeskvalifikationer. De är dock inte skyldiga att underkasta sig sådana arbetsorder som innebär att deras tjänster i grunden förändras. Vad som sagts gäller med all sannolikhet oavsett om de har fullmakt eller ej. Efter relationsändringen gäller samma förhållanden för dem som övergår till den nya arbetsgivaren. Dagens arbetsskyldighet består över tidpunkten för relationsändringen och kan sedan ändras genom kollektivavtal eller arbetsledningsbeslut i samma utsträckning som . Detsamma kommer att gälla för dem som motsätter sig övergång. I båda fallen gäller att det blir ett nytt organ som är arbetsgivare och får möjlighet att avtala eller besluta om arbetsskyldighet. Arbetsgivare för den enskilde prästen blir antingen överlämnarmyndigheten eller också det kyrkliga organ som pekas ut som arbetsgivare genom lagen om i kombination med den kommande kyrkoordningen. I vilket fall som helst måste det rimligen bli fråga om en arbetsskyldighet inom . Jag återkommer till detta i nästa avsnitt. Om det i praktiken blir några skillnader vad gäller arbetsskyldighetens omfattning för den som automatiskt går över jämfört med den som eventuellt väljer att motsätta sig kan alltså inte förutses och utredas i förväg. Även löneutvecklingen är en förhandlingsfråga. De som motsätter sig övergång kan inte förutsättas bli omfattade av samma kollektivavtal och löneutveckling som de som går över och får en ny arbetsgivare. 4.3.6Fullmaktsanställda som motsätter sig övergång Präster som inte är anställda med fullmakt har inget att vinna på att motsätta sig övergång. De får, som ovan framgått, i sådant fall räkna med att bli uppsagda. 164 Präster och biskopar Men om en präst eller biskop med fullmakt motsätter sig att gå över till den nya arbetsgivaren kan han inte sägas upp. Fullmakten innebär ju just ett skydd mot uppsägning. Jag kan, som framgår av de närmast föregående avsnitten, inte se några fördelar för den enskilde fullmaktshavaren med att motsätta sig övergång. Men det kan ändå inte uteslutas att några präster väljer det alternativet. Dessa kan komma att kvarstå i sin nuvarande anställning under åtskilliga år framöver. är arbetsgivaransvaret för prästerna delat mellan kyrkokommunerna och staten. Staten företräds främst av domkapitlen. Av särskilt intresse i detta sammanhang är att det är staten som har formulerat de regler som ger fullmakterna sitt speciella innehåll. Som jag ser saken måste det även i fortsättningen ankomma på en statlig myndighet att ta det formella arbetsgivaransvaret för en full- maktsanställd som väljer att motsätta sig övergång till den nya arbets- givaren och att stanna i tjänst hos den gamla. Därför har jag i avsnitt 4.2.7 föreslagit att Kammarkollegiet blir arbetsgivare för dessa personer. Två frågor uppkommer sedan detta ställningstagande har gjorts. För det första måste det klargöras vilka regler som skall gälla för de präster som eventuellt kvarstår i sin gamla anställning, under Kammarkollegiets arbetsgivaransvar. För det andra måste Kammarkollegiets uppgift i sammanhanget definieras och finansieras. Prästens villkor hos Kammarkollegiet Först vill jag notera att jag utgår från att samtliga biskopar kommer att övergå till anställning inom i dess nya gestalt. En ledare för som ställer sig utanför den naturliga förändring som relationsändringen innebär är inte längre trovärdig för sin uppgift som ledare. Vad jag beskriver i det följande handlar därför enbart om villkoren för präster som motsätter sig övergång och därför får sina anställningar förda till Kammarkollegiet. För en präst som motsätter sig övergång och därmed ställs under Kammarkollegiets arbetsgivaransvar bör anställningsförhållandena lämpligen ändras så lite som möjligt. regleras prästanställningarna till stor del av kyrkolagens bestämmelser. Kyrkolagen kommer att upphävas vid relationsändringen. Jag föreslår att relevanta bestämmelser i kyrkolagen ändå även fortsättningsvis tillämpas för en präst Präster och biskopar 165 som Kammarkollegiet fått arbetsgivaransvar för. De bestämmelser jag tänker på är de som rör skyldighet att utöva annan tjänst, bisysslor m.m., arbetskonflikter, anställnings upphörande, disciplinansvar, åtalsanmälan, avstängning och läkarundersökning. Det bör efter relationsändringen vara Kammarkollegiet som på arbetsgivarsidan beslutar i frågor som dessa bestämmelser avser. De berörda prästerna har ju utnyttjat sin möjlighet att välja bort de kyrkliga arbetsgivarna. Kammarkollegiet måste som företrädare för staten kunna dra nytta av dessa prästers arbetskraft. Prästerna har en vidsträckt arbets- skyldighet (se ovan avsnitt 4.1.9 och 4.3.5). Arbetsskyldigheten blir en del av anställningsförhållandet mellan Kammarkollegiet och den enskilde präst som fått sin anställning flyttad dit. sätter gränser för vilka arbetsuppgifter Kammarkollegiet då kommer att kunna ålägga prästen att utföra. Mot prästens vilja kommer Kammarkollegiet inte att kunna ålägga prästen att i någon större utsträckning utföra annat än prästerliga arbets uppgifter inom . Andra ålägganden skulle innebära att anställ- ningen i grunden förändrades. Detta betyder att Kammarkollegiet i första hand bör eftersträva att sysselsättning för prästen ordnas inom . Det betyder också att den enskilde prästen måste acceptera att "bli uthyrd" till någon arbetsgivare inom det stift i till vilket han tidigare hörde (jfr AD 1996 nr 113). Även om det formella arbetsgivaransvaret ligger hos Kammarkollegiet blir prästen således, liksom , skyldig att utföra sådana prästerliga arbetsuppgifter som arbetsgivaren anvisar honom inom stiftet. Det dagliga och direkta arbetsledningsansvaret kommer då att ligga hos den arbetsgivare inom som hyr arbetskraften. För tydlighets skull anser jag det lämpligt att i införandelagen slå fast att arbetsskyldighet föreligger inom det stift där prästen vid utgången av hade sin anställning. Givetvis bör det vara möjligt att i det enskilda fallet avtala om andra arbetsuppgifter. Även detta bör framgå av införandelagen. En präst som motsätter sig övergång och därför får sin anställning förd till Kammarkollegiet kan inte påräkna samma löneutveckling som andra präster. Han kan inte heller räkna med att erbjudas samma möjlighet till kompetensutveckling. Möjligheten att göra karriär beskärs. 166 Präster och biskopar Om en präst som fått sin fullmaktsanställning överförd till Kammar- kollegiet senare ändrar sig och vill gå över till anställning inom gäller följande. Prästen får söka den önskade anställningen i konkurrens med andra. Om han får anställningen måste han säga upp sig från fullmaktsanställningen. I den nya anställningen får han ingen fullmakt. Kammarkollegiets åligganden i förhållande till den enskilde prästen kommer att motsvara de åligganden som varje arbetsgivare har i förhållande till sina anställda. Detta betyder för det första att Kammarkollegiet skall uppfylla vad som krävs enligt de lagregler som gäller för anställningsförhållandet. Jag föreslår som framgått att flertalet nu gällande sådana bestämmelser i kyrkolagen skall tillämpas även för en präst som motsatt sig övergång och att Kammarkollegiet då skall besluta i frågor som enligt de nämnda bestämmelserna ankommer på kyrkliga arbets givarorgan. En andra följd av Kammarkollegiets arbetsgivaransvar är att Kammarkollegiet blir skyldigt att betala avtalad lön och andra anställningsförmåner till prästen i fråga. Någon sådan skyldighet har staten inte . Ansvaret för att betala lön till präster ligger på kyrkokommunerna. Att ansvaret nu hamnar på staten - genom Kammar- kollegiet - beror på att staten har en ofrånkomlig del i arbets- givaransvaret för den fullmaktsanställde prästen och att denne väljer att motsätta sig övergång till en anställning hos i dess nya gestalt. Gentemot prästen blir det alltså med nödvändighet staten som svarar för att lön utbetalas.