sou · GLB391d2 · 1998-01-01 00:00:00 — Det är därvid främst fråga om att trygga bostad och försörjning för nyttjanderättshavaren. Motsvarande argument och skäl kan inte anföras för en nyttjanderättshavare av jakt. För denne är det inte fråga om att skydda en nyttjanderätt som har motsvarande stora sociala och ekonomiska betydelse som andra besittningsskyddade nyttjanderätter. Utredningen anser, vid en jämförelse med annan lagstiftning och det allmänintresse besittningsskyddsreglerna där har, att det inte finns tillräckligt starka skäl för att besittningsskyddsreglerna skall finnas kvar i sin nuvarande form enbart för att trygga jägarens otrygga situation. Mot bakgrund av vad som anförts i föregående stycke och då nuvarande besittningsskyddsregler för en nyttjanderättshavare av jakt inte gett avsedd effekt anser utredningen att det finns ett behov av att förändra nuvarande besittningsskyddsregler i jaktlagstiftningen. Det primära allmänna intresset med tvingande lagstiftning på nu aktuellt område är att främja viltvårdsåtgärder som ger resultat på . Reglerna skall förmå parterna att teckna avtal som inte är alltför kort. Vidare finns det ett allmänt intresse av att skapa trygghet för Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 249 Dessa båda intressen skall ställas främst mot det ingrepp i den fria avtalsrätten som tvingande regler innebär för enskilda. Ingreppet kan sägas bestå i att jakträttsavtal får vissa rättsföljder som ena parten inte velat gå med på om avtalsfrihet hade rått. De bestämmelser som reglerar mellanhavandet mellan en nyttjanderätts- havare och en fastighetsägare bör, enligt utredningen, vara utformade på sådant sätt att de främjar ett fruktbart samarbete mellan parterna under långa avtalsperioder. Det är viktigt att reglerna tar hänsyn till alla de intressen som kan föreligga och att vissa intressen inte ges omotiverat starkt skydd i förhållande till andra intressen. När det gäller hur nya regler på området skall se ut anser utredningen att resultatet från ovan redovisade undersökningar bör väga tungt. Dessa undersökningar visar att en överväldigande majoritet av såväl fastighets- ägare som jägare strävar efter långa avtalsförhållanden med samma part. För jägarens engagemang och intresse är det viktigt kunna se fram emot ett långt avtalsförhållande. Det innebär inte nödvändigtvis att jägaren skall har förlängningsrätt utan att det är tillräckligt att denne kan förutse att han eller hon får jaga på samma fastighet. Även för fastighetsägaren är det viktigt att kunna se fram emot ett långt avtalsför- hållande. Emellertid undviker fastighetsägaren att sluta avtal med långa avtalstider. Sammantaget visar undersökningarna att såväl fastighets- ägaren som nyttjanderättshavaren i allmänhet eftersträvar långa avtalsför- hållanden. En tänkbar väg att gå, när det gäller förändringar av nuvarande regler, är att skärpa besittningsskyddsreglerna så att det blir svårare att kringgå reglerna. Det skulle innebära att man lagstiftningsvägen tvingade fastighets- ägaren att sluta besittningsskyddade jakträttsavtal i större omfattning än . Utredningens undersökningar visar att såväl de stora markägarna som en stor majoritet av jägarna anser att ettåriga upplåtelser inte innebär en risk för att viltvården blir eftersatt. Samma undersökningar visar också att nyttjanderättshavare med ettårskontrakt i praktiken jagar på samma fastig- het under långa perioder. Enligt utredningen finns det därför inte belägg för 250 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. att sådana avtal i någon större och beaktansvärd omfattning ger bristande långsiktighet för jakten och viltvården. När det gäller besittningsskydds- reglernas främjande av långsiktiga och varaktiga viltvårdsåtgärder är det därför svårt att påvisa att besittningsskyddet som sådant skulle stimulera sådana åtgärder ens med skärpta regler. De flesta viltvårdsåtgärder med sådan inriktning förutsätter dessutom fastighetsägarens medgivande för att kunna utföras. Några starka viltvårdsskäl för att skärpa besittningsskydds- reglerna, så att även dessa avtal skall omfattas av reglerna, kan därför inte anföras. Med den inställning som finns till reglerna om förläng- ningsrätt misstänker utredningen att skärpta regler skulle kunna försämra samarbetsklimatet mellan nyttjanderättshavare och fastighetsägare till men för viltvården. Utredningen anser också att det finns starka skäl att miss- tänka att sådana regler skulle leda till färre upplåtelser. Beträffande nyttjanderättshavarens otrygga situation anser utredningen att det avgörande skall vara vilken social och ekonomisk betydelse nyttjande- rätten normalt har för jägaren. Utredningen kan, vid en sådan bedömning inte finna att det finns tillräckliga skäl att låta en nyttjanderättshavare till jakt få lika starkt eller kanske starkare besittningsskydd än andra nytt- janderättshavare med besittningsskydd. De senare nyttjanderätterna har regelmässigt stor social och ekonomisk betydelse för nyttjanderättshavaren. Motsvarande starka behov kan inte åberopas för nyttjanderättshavaren till jakt. Utredningen anser således att det inte föreligger skäl att föreslå en skärp- ning av besittningsskyddsreglerna. Det avgörande skälet, för fastighetsägarens val av kort upplåtelsetid, har varit besittningsskyddet. Utredningen gör därför den bedömningen att ett slopande av dessa regler skulle leda till längre upplåtelsetider, dvs. fastighetsägaren stimuleras till att upplåta jakträttsavtal . Möjligheten att på detta sätt teckna avtal på skulle vara till fördel för de nyttjanderättshavare som har avtalstider eller därunder. För dessa skulle en ny ordning leda till en tryggare tillvaro och möjlighet till mer långsiktig planering. Utredningen gör vidare den be- Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 251 dömningen att en sådan förändring skulle främja viltvården och, i högre grad än , stimulera nyttjanderättshavaren till att i samförstånd med fastighetsägaren vidta långsiktiga och varaktiga viltvårdsåtgärder. Utredningen anser dock att slopandet av besittningsskyddet bör kombineras med vissa regeländringar. Vid valet av andra bestämmelser som stimulerar till längre upplåtelsetider och som ger viss trygghet för jägaren har utredningen granskat annan jäm- förbar lagstiftning. På arrendeområdet finns t.ex. i 9 kap. 2 § jordabalken tvingande regler om minsta tid. Omfattar ett arrende bostad för arrendatorn skall, enligt dessa regler, arrendetiden utgöra . An- ledningen till att en sådan arrendator givits en gynnad ställning har varit de sociala och företagsekonomiska skälen att ge arrendatorn ett starkare skydd när denne har sin bostad på arrendestället. Några sådana starka skäl för att ge nyttjanderättshavare till jakt en särskilt gynnad ställning finns inte. Inte heller kan främjandet av viltvården motivera sådana särskilda regler. Visserligen skulle reglerna leda till långa upplåtelsetider men utbudet på jakttillfällen skulle med stor säkerhet minska kraftigt. Sådana regler skulle vidare inte främja samarbetet mellan fastighetsägare och nyttjanderättsha- vare, vilket skulle kunna påverka viltvården menligt. Sådana regler skulle också innebära ett mycket stort ingrepp i avtalsfriheten. Vidare skulle reglerna leda till obalans i regelsystemet. Skyddet skulle i detta avseende t.ex. vara starkare för en nyttjanderättshavare till jakt än för en jordbruks- arrendator vars arrende ej omfattar bostad. Utredningen anser således att det inte finns tillräckligt starka skäl att föreslå regler om minsta tid vid upplåtelser av jakträtt. Ettåriga jakträttsupplåtelser är mycket vanliga . Sådana upplåtelser innebär, som nämnts ovan, i praktiken upplåtelser på . Som nämnts tidigare gör utredningen den bedömningen att ett upphävande av besittningsskyddsreglerna med stor sannolikhet leder till längre upp- låtelsetider. Den rikliga förekomsten av ettåriga avtal synes nämligen främst bero på besittningsskyddsreglerna. Fastighetsägaren har, när besitt- ningsskyddsreglerna upphört att gälla, inget intresse av att upplåta jakten 252 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. Det finns i stället en rad skäl till varför fastighetsägaren skulle eftersträva längre upplåtelsetider. Från fastighetsägarens sida finns det ett värde i att ha och skapa långa stabila avtalsförhållanden eftersom det ger långsiktighet i de åtgärder som vidtas på fastigheten. För större fastig- hetsägare med många avtalsförbindelser blir det dessutom administrativt enklare att ha längre avtalsperioder. När det gäller jägaren som jagar på annans mark så torde det med hänsyn till viltvården finnas starka skäl att eftersträva långa och trygga avtalsförhållanden. Grundläggande för denne jägares intresse av och engagemang i att bedriva aktiva viltvårdsåtgärder torde vara att han eller hon kan räkna med att få utnyttja resultatet av sina Enligt utredningen har långa avtalsförhållanden med samma nyttjanderätts- havare en stor betydelse för viltvården. Särskilt gäller det om man eftersträvar långsiktiga och varaktiga viltvårdsåtgärder. För att nyttjande- rättshavaren skall vidta sådana åtgärder som dels är kostnadskrävande, dels ger resultat först på krävs en viss trygghet och stabilitet i avtalsförhållandet. Det är utredningens uppfattning att ingreppen i avtalsfriheten inte bör vara alltför stora. En alltför omfattande reglering kan innebära att fastig- hetsägaren i större utsträckning än avstår från att upplåta mark för jakt. En reglering får inte heller vara så omfattande och så styrande att den påverkar fastighetsägarens möjligheter att driva en rationell markför- valtning. En reglering bör också vara så avvägd att nyttjanderätt till jakt inte ges ett omotiverat högt skydd i förhållande till andra nyttjanderätter. Enligt utredningen bör en reglering av nu aktuellt område, vars främsta syfte är viltvårdshänsyn, främja tillkomsten av upplåtelser som är förenade med sådan stabilitet, långsiktighet och trygghet att fastighetsägaren och nyttjanderättshavaren på ett konstruktivt sätt kan fördela viltvårdsarbetet mellan sig. Målet bör vara långa avtalsförhållanden som förnyas efter avtalstidens utgång. En viktig del i viltvården är god framförhållning. Om ett avtalsförhållande av ett eller annat skäl skall upphöra är det därför viktigt, för såväl nytt- janderättshavaren som fastighetsägaren, att få god tid på sig att avveckla Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 253 Utredningen anser att en lagstadgad kortaste uppsägningstid skulle tjäna nämnda ändamål och därmed vara ett motiverat ingrepp i avtalsfriheten. Det skall enligt utredningen finnas särskilda regler som är tillämpliga på avtal varigenom någon mot vederlag upplåter rätt till jakt. Reglerna skall inte omfatta upplåtelser eller . De skall dock omfatta även sådana upplåtelser som på grund av förlängning eller eljest varar än . Reglerna föreslås få följande utformning. Vid upplåtelse skall uppsägning alltid ske för att avtalet skall upphöra att gälla vid avtalstidens utgång. Om avtalet inte sägs upp inom rätt tid skall avtalet förlängas på tid som motsvarar upplåtelsetiden, dock högst . Vid jakträttsavtal överstigande skall, om inte längre uppsägningstid är avtalad, uppsägning ske senast före upplåtelsetidens utgång. Jakträttsavtal eller kortare som varat , och jakträttsavtal , som varat , kan, om inte längre uppsägningstid har avtalats, sägas upp för att upphöra att gälla först vid det månadsskifte som inträffar närmast från uppsägningen. För jakträttsavtal som fortlöpt eller gäller två månaders uppsägningstid. När det gäller de avtal som är upplåtna på sådant sätt att nyttjande- rättshavaren har förlängningsrätt gör utredningen följande bedömning. Om man avskaffar besittningsskyddet innebär detta – om man inte inför särskilda övergångsregler – att nyttjanderättshavaren från och med ikraftträdandet förlorar det besittningsskydd som denne har . Det förefaller inte lämpligt att på detta sätt gripa in i ett bestående avtalsför- hållande. Det är emellertid inte heller rimligt att det för en mycket lång framtid skall finnas två parallellt gällande regelverk. En rimlig avvägning kan dock åstadkommas genom en övergångsbestämmelse som innebär att de nya reglerna gäller först efter den tidpunkt då upplåtelsetiden förlängts. Det innebär att besittningsskyddsreglerna gäller vid det första förlängnings- tillfället efter lagens ikraftträdande. Förlängs upplåtelsen äger därefter de nya föreskrifterna tillämpning på avtalet. Vid detta första förlängningstill- fälle finns det således möjlighet dels för nyttjanderättshavaren att få avtalet förlängt mot fastighetsägarens vilja, dels för såväl fastighetsägaren som 254 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. nyttjanderättshavaren att göra gällande att villkoren för avtalet skall ändras för den nya upplåtelseperioden, t.ex. avtalsperiodens längd. Det bör understrykas att nu föreslagen lagstiftning på intet sätt hindrar att parterna frivilligt avtalar om besittningsskydd för nyttjanderättshavaren. Utredningen menar att förslagen ovan leder till längre upplåtelsetider samt, i förhållande till nuvarande regler, underlättar jakträttsupplåtelser. 6.6.2Långa avstånd till jaktmarken Enligt utredningens direktiv kan det förhållandet att jaktmarken ligger långt från jägarens bostadsort medföra problem med att bedriva nödvändig viltvård. Utredningen har i uppdrag att överväga om det till jakträttsupplåt- elser kan behöva kopplas ett åläggande för nyttjanderättshavaren att på lämpligt sätt se till att nödvändig viltvård bedrivs. Behovet av en reglering är, enligt utredningen, främst beroende på omfattningen av problemet och vilken effekt en reglering kan få på viltvården. Utredningen har bland de jaktkortslösande jägarna undersökt hur långt jägaren har till sin jaktmark vad gäller ordinarie älgjakt respektive små- viltjakt. Resultatet av denna undersökning visar att av jägarna har mindre än till sin jaktmark samt att har mindre än . De grupper som enligt utredningen kan sägas ha långt till sina jaktmarker, mer än , är därmed . Utredningen har i uppdrag att särskilt titta på nyttjanderättshavar- nas avstånd till sin ordinarie jaktmark. Fördelningen på avstånd till jaktmarken är ungefär densamma för gruppen nyttjanderättshavare som för samtliga i undersökningen ingående jägare. Det är ungefär 18 000 nytt- janderättshavare som har mer än till sin ordinarie jaktmark. Undersökningen visar att sambandet mellan långa avstånd till jaktmarken och att inte kunna bedriva önskad viltvård är ungefär lika stort bland alla jaktkortslösare som gruppen jaktkortslösande nyttjanderättshavare. Nytt- janderättshavare som har längre än till jaktmarken anser dock i större omfattning, än jägargruppen som helhet, att de trots avståndet kan bedriva en meningsfull viltvård. Antalsmässigt är det knappt 9 000 som har Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. 255 längre än till sin jaktmark och som inte bedriver den viltvård de önskar. Dessa jägare är färre än de som har mindre än till jaktmarken och som med hänsyn till långa resor inte bedriver den viltvård de önskar. De nyttjanderättshavare som, trots långa avstånd till jaktmarken, anser att de bedriver en meningsfull viltvård är knappt 8 000. Utredningens undersökningar visar att omfattningen av nu aktuellt problem är förhållandevis litet. Problemet synes vara likartat bland fastighetsägarna och är alltså inte en företeelse som förekommer enbart bland nyttjanderätts- havare. Utredningen anser att det därför inte finns tillräckligt starka skäl, med hänsyn till omfattningen av problemet, att införa särskilda regler som ålägger nyttjanderättshavaren att utföra viss viltvård. Om jägaren, på grund av långa avstånd, upplever sig inte kunna utföra en meningsfull viltvård på den upplåtna marken uppkommer frågan vilken betydelse detta kan få för den långsiktiga viltvården. är det viktigt hur den praktiska tillämpningen av viltvården sker. Stor betydelse har den effekt som skogsbruket och jordbruket har haft på miljön och den påverkan detta haft på viltet. Genom olika biotopåtgärder kan man söka förbättra förhållandena för viltet. Liksom vid andra viltvårdsåtgärder kan det emellertid vara svårt att på ett objektivt sätt avgöra vilken effekt sådana åtgärder haft. Det syns som om, då det gäller småviltet, de olika åtgärderna i många fall haft viss till ringa betydelse för viltet, och då lokalt och efter stora insatser. Sådana insatser kan man knappast kräva av den enskilde nyttjanderättshavaren. Åtgärderna kräver för övrigt tillstånd från fastighetsägaren. Utredningen gör därför den bedömningen att långa avstånd till jaktmarken beträffande småvilt har ingen eller ringa betydelse för viltvården. När det gäller älg och de fyra stora rovdjuren har man genom regler för jaktens utformning möjlighet att reglera stammarnas storlek. Den enskilde jägaren är skyldig att känna till de regler som gäller härvidlag. Avstånd till jaktområde bör därför ej spela någon nämnvärd roll för viltvården. De effekter långa avstånd kan få på viltvården är, enligt utredningen, inte heller av sådan karaktär att de kan motivera regler som innebär ett ålägg- ande för nyttjanderättshavaren att se till att nödvändig viltvård bedrivs. 256 Besittningsskydd vid uppl åtelse av jaktr ätt m.m. Utredningen kommer således fram till att ett åläggande för nyttjanderätts- havaren att på lämpligt sätt se till att nödvändig viltvård bedrivs inte behövs . Eventuella problem bör tills vidare kunna lösas mellan avtalsparterna utan särskild lagreglering.