prot · GL0953 · 1998-01-21 00:00:00 — Om det lyckas och resurserna börjar att växa,är det först och främst de gamla och sjuka som måstefå en lättnad. Sedan måste vi se till att skolan fårförutsättningarna att klara sin viktiga uppgift införframtiden.Hur mycket ekonomi än dominerar den ekonomis-ka debatten, får vi aldrig glömma att ett gott samhällemåste vila på en grundval av levande etik och soli-daritet. Det är ett sådant samhälle villskapa.(Applåder)Anf. 24 () replik:Fru talman! Jag vill gärna ta tillfället i akt ochockså bjuda in till den pedagogiskaövningen med rubriken . Jag har fått svar av Modera-terna. De förstod inte något. Jag har fått svar av Cen-terpartiet. Jag tror att svaret - om jag förstod OlofJohansson rätt - gick ut på att det är AP-fonderna somär garanten, dvs. pensionärernas egna pengar är garan-ten. Det offentliga sparandet skall stå som garant fördet nya systemet.Vad är syn på hur de 11 miljarderkronorna i bortfall för kommuner och landsting skallkompenseras eller finansieras? har ensärskild ambition att värna vården och skolan - ochdet tycker jag är bra. Men då är det viktigt att klara utdetta: Vem skall betala de 11 miljarderna, och vad fårdetta för konsekvenser för vården och skolan?Anf. 25 () replik:Fru talman! Först vill jag passa på och tacka nejtill middagsinbjudan.Gudrun har använt ett uttryck som viofta använder, nämligen att mer skall bestämmas vidköksbordet. Men hon har totalt missuppfattat detuttrycket. När vi säger så innebär det att mer skallbestämmas av enskilda människor och enskilda famil-jer. Där skall man diskutera vilken barnomsorg sompassar familjens barn, vilken skola som de skall gå i. IGudrun föreställningsvärld är det toppoliti-kerna som skall samlas kring hennes köksbord.Detta framfördes vid den Vänsterpartikongress därman beslöt att friskolor skall avskaffas, dvs. den möj-lighet som har skapats för familjen att sitta vid köks-bordet och diskutera en verklig valfrihet.Först detta pedagogiska påpekande: Uttrycket hartotalt missuppfattats, och det är pinsamt att dettaframfördes vid en kongress där man tog ytterligare ettsteg bort från ett samhälle där mer får bestämmas vidköksbordet.I huvudfrågan har vi inte sett några tecken på attVänsterpartiet har någon insikt i vad som krävs iförvandling av detta samhälle för att fler jobb skalltillkomma. Därför skulle det inte bli särskilt menings-fullt med en sådan överläggning.Det finns ett antal spännande frågeställningarkring det nya pensionssystemet. Ett ideologiskt skiftehar antytts här. tog upp en heltkorrekt frågeställning, nämligen att de som arbetarmindre kommer att få mindre pension än de som arbe-tar mer. Själva ideologin i systemet är att uppmuntraarbete.Den diskussion tar upp är enicke-nyhet, en icke-diskussion. Jag har själv settsamma nyhetsinslag på TV som bygger sin argumentation på. Detta är enteknisk fråga utan ideologisk innebörd. Kommunernasverksamhet kommer inte att påverkas av pensionsre-formen. Det är det korta svaret på den frågan.Anf. 26 () replik:Fru talman! Det var en osedvanligt lång väg attkomma fram till det korta svaret, dvs. att kommunernainte kommer att påverkas.Min fråga kvarstår. kommeratt försvinna från kommuner och landsting. Dettamåste få konsekvenser för sjukvården, för skolan, förbarnomsorgen, för äldreomsorgen, om inte kommu-nerna och landstingen på något sätt kompenseras fördetta inkomstbortfall.Då frågar jag mycket enkelt : Hurhar ni förstått den för många - vad jag förstår - obe-gripliga pensionsöverenskommelsen? Hur ser ertolkning ut av var de 11 miljarderna skall tas från?Vem skall betala?Anf. 27 () replik:Fru talman! Jag använder min repliktid precis hurjag vill. Jag tyckte att det var angeläget att klargöra attvi inte ser någonting i politik somskulle vara jobbskapande. Vi tycker även att det ärbedrövligt att vill minska familjernasmöjligheter att själva bestämma viktiga frågor. Sedantycker jag också att det är artigt att svara på den in-bjudan till en middagsöverläggning vid GudrunSchymans köksbord som jag ju har fått.Om kommunerna kommer att få betala 11 miljar-der mer till pensionssystemet har regeringen lovat attde 11 miljarderna skall kompenseras genom ökadestatsbidrag. Så enkelt är det.Anf. 28 ()replik:Fru talman! Det var ett ganska klargörande utta-lande från när det gällde pensionsuppgö-relsen. Det här är en ideologisk förändring som byg-ger på att människor skall arbeta, i princip skall tving-as att arbeta, för att få pension, trots att vi lever ien tid när alltfler talar om att framtiden inte kommeratt se sådan ut. Vi kommer inte att kunna få jobb frångymnasiet till pensionsåldern. Det kommer att händaväldigt mycket under resans lopp, och samhälletmåste nog anpassa sig efter det. Då är det ganskabedrövligt att man nu i med den här kunskapenbygger en pensionsuppgörelse som faktiskt kommeratt öka klyftorna mellan människor från födseln tilldöden.Jag tänker inte gå in mer på just pensionsuppgö-relsen. Däremot vill jag gå in på det som tog upp och som jag helt håller med honom om,nämligen den bild han gav av hur det ser ut ikommunernas verksamhet och i landstingens verk-samhet. De kraftiga nedskärningarna av personal harslagit väldigt hårt mot verksamheten, och alla skriker efter fler händer, efter fler människor och flervuxna som har tid.Men när jag studerar partimotion omden ekonomiska politiken hittar jag där inga pengarför att förändra. Det är samma budgetram som LarsLeijonborg klagade på att socialdemokraterna har ochsom därmed inte klarar vården och omsorgen på etttillfredsställande sätt.Jag undrar hur lösning ser ut. Hur kanman inom samma budgetram utan mer pengar till denkommunala verksamheten klara att förbättra på detradikala sätt som ändå i sitt tal gavuttryck för att han skulle vilja se? Hur klarar man enkraftfull förändring med fler händer i vården, heltenkelt fler människor i den kommunala verksamhe-ten? Var tar de pengarna ifrån, när maninte i budgeten har tillfört mer pengar till detta?Det enda jag kan hitta i budgeten är en ytterligaresatsning på eget rum i långvården. Men det löser intede gamlas behov av fler händer.Anf. 29 () replik:Fru talman! och har heltolika syn på detta med arbete. Vi tror att framtidenssamhälle, framtidens välstånd och framtidens välfärdbyggs genom arbete, sparande, företagande, investe-ringar och studier. har en mer flummigsyn på den frågan.Först sade att vi inte tillförmer pengar till kommunsektorn, men på slutet hadehon ändå upptäckt att vi har ett stimulansbidrag förbättre äldreboende. Det innebär ytterligare pengar.Dessutom har vi ett förslag som innebär att pengarsom nu passivt används till sjukpenning från försäk-ringskassan skulle kunna användas direkt i vården föratt operera bort vårdköer. Det är två sätt att tillföraytterligare pengar.Men det grundläggande är att hindra er från att -som jag brukar säga - se till att folket går hem videftermiddagskaffet. Vi vill tvärtom se till att flerkommer i arbete så att välståndet stiger och så att vifår fler skattebetalare. Det är grundvägen för att ocksåskapa större resurser till den offentliga sektorn.Anf. 30 ()replik:Fru talman! Så var det med det talet från Folkpar-tiet om behovet av att satsa på barnen. Gå inte hemvid eftermiddagskaffet! Ha inte tid med dina barn! Setill att du har jobb, jobb, jobb!Jag tror inte på den politiken. Jag tror att vi behö-ver både arbete och tid med våra barn. Jag tror ocksåatt den nya tekniken som vi kan se faktiskt taröver väldigt mycket av de tunga jobben från männi-skor. Därmed kan vi i större utsträckning dela påjobben.Jag måste säga att jag tror att det är Folkpartietssyn som är flummig. Den stämmer inte med framtids-forskningen. Den stämmer inte med den mängd rap-porter som man kan se där det talas om att viblir så mycket effektivare på bl.a. tekniksidan att detblir färre som behöver jobba. Därmed kan vi faktisktdela på jobben och se till att vi alla behövs.Det är ju ändå det som vi måste sträva efter. Vimåste sträva efter ett samhälle som är i social ochekologisk balans där människor känner att de behövs.Vi måste minska utanförskapet så att vi inte får etttvåtredjedelssamhälle med en stor grupp som aldrigfår rum i vårt samhälle, en stor grupp barn och ungasom känner att de inte behövs. Jag trodde att det vardet som hade upptäckt när han taladeom att barnen mår illa och behöver mer resurser.Anf. 31 () replik:Fru talman! Jag återkom från min pappaledighet iförrgår, så jag är mycket för att man skall vara medsina barn. Men jag vill bestämma det själv. Jag villinte att skall bestämma när jagskall vara hemma från jobbet.Anf. 32 ():Fru talman! Det är alldeles riktigt att jag har gjorten inbjudan till samtliga partiledare att komma tillmitt köksbord för att diskutera den mest angelägnafrågan som vi har att lösa, nämligen arbetslösheten.Hur får vi den situationen att alla som kan och villförsörja sig i skall kunna göra det?Skälet till att jag gjorde den inbjudan var inte attjag på något sätt ville begränsa demokratin ellerminska möjligheter för andra att vara med. Förslagetkommer sig ur det faktum att väldigt många säger attdet här är den viktigaste frågan och att vi måste göranågonting åt den, men ingenting händer.Man kan säga att det indirekt är en kritik av hurarbetet går till här i . Många människorfrågar sig varför ingenting händer med en frågasom så många står upp och vittnar om är den absolutviktigaste.Vi har fått klart för oss att i arbetsmarknadsutskot-tet har man inte heller särskilt mycket kontroll ochmöjlighet att på ett effektivt sätt arbeta med den härfrågan. som bl.a. sitter där för osshar skrivit till utskottet och försökt påtala det här föratt få någon ordning och effektivitet i arbetet.Det är mycket som brister. Jag tycker att det ärviktigt att vi som är politiska representanter ocksåvågar tala om när det brister. Inte bara sjukvårdsbiträ-dena inom äldreomsorgen skall våga stå upp och säga:Här är det någonting som inte fungerar. Även vi somsitter i har ett ansvar att slå larm när vi seratt det inte fungerar, när vi ser att politiken blir enbroms för en nödvändig utveckling i stället för enkraft för förnyelse och skapande.Den situationen menar jag att vi har . Jagtycker att det sätt som vi behandlar arbetslösheten påär ett mycket bra uttryck för detta. Det skapar interespekt för demokratin, det skapar inte respekt förpolitiken. Ett förakt för politiken och politiker lederså småningom till en utarmning av demokratin och tillett rop på andra lösningar, elitistiska lösningar, ofta itermer av starka män. Den utvecklingen vill inte jagse, och jag hoppas att det inte är särskilt många somvill det. Därför skall vi ta allvarligt på den kritik somfinns hos många människor, och som är väl grundad,om att man inte känner tilltro till politiken.Jag är alltså inte alls låst vare sig vid mitt köks-bord eller vid att det måste handla enbart om partile-darna. Min ambition var att försöka få i gång ettsamtal mellan vuxna, kloka människor, att diskuteravad vi möjligen tillsammans skulle kunna åstadkom-ma. Min utgångspunkt är att jag faktiskt tror varjeparti om något klokt, även om jag inte alls är överensmed dem om allt. Jag har en, möjligen naiv, före-ställning om att vi, om vi slog våra förslag samman,kanske skulle kunna vaska fram något som vi kundeenas om för att få fart på en utveckling och en processsom skulle kunna bryta det här dödläget.Jag hoppas nu att ni har förstått vad jag har menatmed detta.På hade vi en paroll somlöd "Dags för rättvisa". Skälet till den lydelsen är attvi utgår från verkligheten, och den verklighet vi har visar oss att det finns brister vad gäller rättvisanoch att de bristerna faktiskt förvärras. Det blir ett ökatgap, en ökad klyfta, mellan dem som har och demsom inte har, mellan dem som har någonting att sägatill om och dem som inte har någonting att säga tillom. Det blir en ökad klyfta mellan mäns situation ochkvinnors situation. Det blir stora problem när kortsik-tiga ekonomiska vinstintressen tar över miljöintresse-na. Internationellt har vi ökande ekonomiska klyftormellan den rika världen och den fattiga.Vi menar därför att det är dags för rättvisa. Vår fö-reställning bygger på att de flesta människor tycker attdet skall vara någorlunda rättvist, att vi skall ta ettgemensamt ansvar och att det är naturligt att den somhar mer kan bidra mer än den som har mindre. Vi ärabsolut inte emot att vi effektiviserar, att vi sparar, attvi får ordning på finanserna, osv. Tvärtom har vi iallra högsta grad bidragit till detta genom ett samarbe-te med regeringen efter valet , då det stora bud-getsaneringsarbetet gjordes. Vad vi krävde i det sam-arbetet, och vad vi också fick, var rättvisa - bespa-ringar men också skattehöjningar.Vi fortsätter att tjata om rättvisa. Vi vill inte sättafinanserna på obestånd. Vi vill inte ha budgetunder-skott med dyra räntor som äter upp nödvändiga verk-samheter, men vi vill ha rättvisa. Därför fortsätter viatt hävda att det finns pengar som kan användas på ettsådant sätt att vi får ökad sysselsättning, så att flermänniskor kan ha en egen försörjning.Det går att fördela om pengar, under förutsättningatt man inte låser fast den ekonomiska politiken viddet ensidiga spår som föreskrivs genom kopplingentill den ekonomiska politik som förs inom EU, dvs.den ekonomiska och monetära unionens krav på hurländernas budgetar skall se ut. Om vi slaviskt skallfölja det kravet får vi en intressekonflikt mellan att åena sidan hålla nere inflationen och att å andra sidanhålla nere arbetslösheten.Vi i är av uppfattningen att det ab-solut viktigaste i detta läge måste vara att sätta arbets-lösheten främst, att få ned arbetslösheten, att ökasysselsättningen. Vi menar då inte att det skall skemed hjälp av de olika "förkortningsarbetena", ALU,API, OTA och annat. Vi menar att det skall ske medvanliga, s.k. riktiga jobb.Vi har i arbetsmarknadsutskottet och i vårt budget-förslag lagt fram ett mycket konkret förslag, nämligenatt flyttas från a-kassemedel tillkommuner och landsting för långtidsarbetslösa. Det ären mycket enkel operation, som låter sig väl göras omman vill. Det skulle ge 25 000 människor arbete meden normal lön och med normala anställningsvillkor,dvs. en trygghet i jobbet. Det skulle höja kvaliteten påvården, omsorgen och skolan. Det innebär att kvinnorinte behöver sparkas den ena dagen för att nästa dagfå komma tillbaka med lägre lön och utan anställ-ningstrygghet, under beteckningen "resurspersoner".Jag har fått ett argt brev från arbetslösa kvinnorsom har organiserat sig i en förening och som är in-nerligt trötta på att vara någon form av välfärdsdrag-spel, som skall hem när det inte passar och som skallut så fort som det krävs, när det finns jobb som skallgöras. De menar att det här arbetet kallas resursarbetedärför att det handlar om kvinnor. Vore det män somskulle gå in i någon verksamhet och höja kvalitetenskulle de genast kallas konsulter, och de skulle ocksåfå betalt därefter.Det här är frågor som jag tror att vi skulle kunnadiskutera på ett mer konstruktivt sätt. Jag tror attsynen på den gemensamma välfärden och på arbets-lösheten är något som vi borde kunna sätta oss nedoch diskutera mer prestigelöst. Vi behöver ju för denskull inte utplåna våra politiska idéer, men vi skullekunna diskutera dessa frågor i en anda av att vi vill fånågonting gjort och att vi skall komma framåt.Ett annat område där vi behöver komma framåt ärjämställdhetsområdet. Det var ett nedslåenderesultat. Framför allt borde det vara nedslående förregeringen, som är världens mest jämställda. Det visarsig att det är långt kvar till jämställdheten. Om detskall gå i den nuvarande takten kommer det att ta 100eller innan vi når dithän att de satta målen kanuppnås.Det visar sig också att kvinnors reaktion på dettaär mycket tydlig och synlig. Vi väljer bort män, och vivägrar föda barn. Det här är ett problem. Att det iSverige föds så få barn kommer att skapa pro-blem . Det är också ett mycket tydligttecken på tillståndet i landet. Det är en mycket tydligreaktion på problematiken kring arbetslösheten och enmycket tydlig reaktion på en bristande framtidstro.Det här skall vi ta till oss som ett faktum. Det härmåste vi göra någonting åt. Vi måste göra någontingåt det faktum att kvinnor fortfarande upplever detsvårt att kombinera yrkesarbete med en föräldraroll.Vi måste göra någonting åt att hemarbetet, det obetal-da arbetet, fortfarande till största delen vilar på kvin-nor.Det går naturligtvis att göra någonting åt det här.Visst handlar det om bl.a. attitydförändringar, men vikan också underlätta det på olika sätt. Ett sätt, somockså har många andra goda effekter, är att sänkanormalarbetstiden. Det ger utrymme också för störremöjligheter att dela på hemarbetet och ansvaret förbarnen. vet vi att kvinnor helt frivilligt sänkersin arbetstid just av det skälet, och de betalar ocksåsjälva för det. Vi har en annan lösning, nämligen att visänker normalarbetstiden för alla för att vi på detsättet också skall få mer tid över till frågor som rörandra områden än det rena lönearbetet.Vi vill ha en lagstiftning om detta. Annars kom-mer man på de områden där man klarar av en arbets-tidsförkortning genom avtal därför att det finns vinsteratt ta ut och fördela att gå mot en minskad arbetstid,medan man inom verksamheter och områden där detinte direkt finns några vinster att fördela, t.ex. denoffentliga sektorn, och där dessutom lönerna är lågainte får någon arbetstidsförkortning. Detta är en ut-veckling som redan har börjat.Lämnar vi den här frågan till arbetsmarknadensparter får vi en förstärkning av den här tudelningen avarbetsmarknaden. Det är å ena sidan exportsektornoch industrisektorn, med relativt höga löner, där deanställda har möjlighet att arbeta och haganska bra betalt. Detta är manligt dominerade ar-betsplatser. Å andra sidan handlar det om servicearbe-te inom den gemensamma sektorn. Det är lågavlönat,kvinnodominerat arbete. Där kommer man att fortsät-ta att arbeta mycket och med dålig lön. Det här vill viundvika genom att få en lagstiftning om en 35-timmars normalarbetstidsvecka, vilket också innebäratt vi får en ökad sysselsättning - fler människormåste in i arbete, vilket naturligtvis är väldigt bra i detläge som vi nu har.Det finns alltså saker att göra. Det finns naturligt-vis också saker att göra när det gäller arbetslösheten istort. Jag tror att det är nödvändigt att vi ser att det ärolika saker som behöver göras för olika områden.Om vi tittar på exportindustrin som går bra, ochdär det finns höga vinster, skall vinsterna användas påett sådant sätt att sysselsättning skapas. I stället för attvinsterna delas ut till ägarna kan de avsättas i fonder,vilket vi har föreslagit. Dessa kan sedan användas tillteknikutveckling och kompetensutveckling. Manbehöver inte avskeda människor för att de skall gå enkurs i AMS regi för att sedan komma tillbaka. De kanfaktiskt utbilda sig. Företagen, näringslivet, kan ta ettansvar och inte stå, som jag hörde på radion ,som barnungar och ropa: det är flaskhalsar, statenmåste göra något. Företagen har väl ett ansvar att haen långsiktig planering för sin verksamhet. Som mo-derna företagare och näringslivsföreträdare borde deligga långt framme i fråga om detta. Och de har dess-utom pengarna. Det vore naturligt att de tog det an-svaret.När det gäller den hemmabaserade arbetsmarkna-den krävs det ökad efterfrågan. Vi behöver se till attmänniskor som inte har tillräckligt med pengar iplånboken får det genom att vi höjer nivåerna i för-säkringssystemen och genom att vi gynnar småföretagoch serviceverksamhet genom skattelättnader.När det gäller den offentliga sektorn måste det bliett slut på tankarna om att denna på något sätt är tä-rande. Vi har stora behov. Vi skall naturligtvis se tillatt människor får arbeta med nyttiga och nödvändigasaker och få en egen lön att leva på. Det gäller vården,omsorgen, utbildningen, kulturen och den nödvändigamiljöomställningen. Det finns saker att göra. Vi kankombinera detta med utbildningssatsningar med kvali-tet, och vi kan kombinera det med arbetstidsförkort-ning. Då får vi i gång någonting. Jag tror att man kanvara optimistisk. Jag tror inte att vi behöver måla allt isvart, men jag tror att vi skall ändra vår attityd i poli-tiken och gå bort från revirtänkandet och prestigen föratt i stället försöka få något gjort.(Applåder)Anf. 33 MARIANNESAMUELSSON (mp):Fru talman! Riksdagskolleger och åhörare! I daghar vi ett tudelat samhälle. En del människor tillhörden grupp som har arbete, och en stor del tillhör dengrupp som inte har arbete. Om man räknar inalla i den senare gruppen finns det många som sägeratt den utgör cirka en miljon personer - en miljonpersoner i vårt samhälle som inte tillhör den gruppsom pensionsuppgörelsen är till för, den grupp somhar möjlighet att ha ett jobb efter skolan och fram tillpensionen. Man skulle tydligen lösa problemen förden gruppen när det gäller pensionsuppgörelsen. Detvar väl detta som den skulle locka till, dvs. att arbets-lösheten skulle försvinna och att det skulle finnas jobbför den här gruppen. Jag måste säga att jag tvivlar.Jag tror att det behövs fler åtgärder och att det framförallt behövs åtgärder för människor medan de är ungaoch medan de är på väg ut på arbetsmarknaden.Det är faktiskt intressant att minnas hur det var iEU-valrörelsen inför folkomröstningen. Jag minns dåhur jag i många debatter från ja-sidan fick höra att detvar nödvändigt att vi blev medlemmar i den europeis-ka unionen, annars skulle jobben försvinna från Sve-rige. är det tyvärr så att de jobb som har tillska-pats i sedan vi blev medlemmar i den europe-iska unionen är betydligt mer lätträknade än de jobbsom har försvunnit på grund av att företag har flyttatut ur . Löftet var ju att företagen inte skulleflytta ut ur landet om vi blev medlemmar EU.Dessutom har naturligtvis medlemsavgiften på 20miljarder kronor inneburit kraftfulla neddrag-ningar, inte minst i den offentliga verksamheten. Vikan läsa i regeringens statistik att 140 000 jobb harförsvunnit från offentlig sektor under de senaste åren.Det är klart att det får effekter, inte minst för vårabarn och unga och deras behov men också naturligtvisför de gamla och deras behov, de som behöver händersom kan hjälpa.Jag har varit ute en hel del under den senaste peri-oden på besök i den s.k. verkligheten som man talarom, den sociala verkligheten. Det som gör mig mestbeklämd och mycket upprörd och ledsen är de rappor-ter som man får från de barn- och ungdomspsy-kiatriska mottagningarna. Remisserna dit har under desenaste två åren i stort sett fördubblats. Utan att dessamottagningar har fått ytterligare resurser skall de klaraav att ta hand om dubbelt så många barn som behöverhjälp. När jag frågar varför det har blivit på detta sättär svaret att det beror på neddragningarna inom barn-omsorg och skola. Det finns ingen som har tidatt lyssna på barn som behöver någon som lyssnar pådem.Detta är mycket svårt att förklara när man kommerut i verkligheten. Där möter man människorsom säger att det behövs fler som har tid med barnenbl.a. i skolan och fler som har tid med dem som finnsinom äldreomsorgen.Sedan kommer man ut till de arbetslösa på datotekeller till de arbetslösa som är föremål för någon annanarbetsmarknadspolitisk åtgärd. De säger att de önskaratt de kunde få ett jobb, ett jobb där någon behöverdem och där de känner sig behövda. Den ena delen avsektorn skriker efter någon som har tid. Den andradelen av sektorn säger: Tänk om någon skulle behövamig. Detta är mycket märkligt eftersom de gemen-samma utgifterna faktiskt bär både-och. Kostnadernaför arbetslösheten beräknas vara över 100 miljarder iSverige . Det är naturligtvis oacceptabelt. Det ärdär som de stora besparingsåtgärderna borde vidtas.Vi borde spara på utgifterna för arbetslösheten för atti stället se till att använda människor till det som vi behöver.