prot · GL09104 · 1998-05-08 00:00:00 — snabbprotokollProtokoll 1997/98:104Fredagen den 8 majKl. 09.00 - 14.21Det justerade protokollet beräknas utkomma -------------------------------------------------------------------1 § Meddelande om fördröjda svar på interpel-lationerTill hade inkommit följande skrivelser:Interpellation 1997/98:270Till riksdagenInterpellation 1997/98:270 av ompatientcentrerad rehabilitering.Interpellationen kommer att besvaras tisdagen den26 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är tidsbrist p.g.a. utrikes re-sa.Stockholm den 29 april 1998SocialdepartementetEnligt uppdragBjörn ReuterstrandRättschefInterpellation 1997/98:301Till riksdagenInterpellation 1997/98:301 av Per om barn-konsekvensbeskrivningar.Interpellationen kommer att besvaras tisdagen den26 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är tidsbrist p.g.a. utrikes re-sa.Stockholm den 29 april 1998SocialdepartementetEnligt uppdragBjörn ReuterstrandRättschefInterpellation 1997/98:279Till riksdagenInterpellation 1997/98:279 av ompolisresurserna i län.Interpellationen kommer att besvaras tisdagen den26 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är tjänsteresor och arbetsan-hopning.Stockholm den 28 april 1998Laila FreivaldsInterpellation 1997/98:290Till riksdagenInterpellation 1997/98:290 av omsamhällets förhållningssätt till dem som drabbats avsexuellt våld.Interpellationen kommer att besvaras tisdagen den26 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är tjänsteresor och arbetsan-hopning.Stockholm den 28 april 1998Laila FreivaldsInterpellation 298Till riksdagenInterpellation 1997/98:298 av omSÄPO.Interpellationen kommer att besvaras tisdagen den26 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är tjänsteresor och arbetsan-hopning.Stockholm den 28 april 1998Laila FreivaldsInterpellation 1997/98:262Till riksdagenInterpellation 1997/98:262 av () omexport till kommer att besvaras tisdagen den26 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är att de datum som finnskvar för interpellationsdebatter samman-faller med Latinamerikamanifestationen, en resa tillTallinn och andra inplanerade åtaganden.Leif PagrotskyEnligt uppdragC H FalleniusExpeditionschefInterpellation 1997/98:275Till riksdagenInterpellation 1997/98:275 av omvuxenmobbning på arbetsplatserna.Interpellationen kommer att besvaras tisdagen den12 maj 1998.Skälet till dröjsmålet är arbetsanhopning.Stockholm den 29 april 1998Margareta Winberg2 § Svar på interpellation 1997/98:271 om stödi självmordskriserAnf. 1 Socialminister ():Herr talman! har frågat migdels vad jag avser att göra för att Socialstyrelsensnationella program för utveckling av självmordspre-vention skall få det gehör som man i programmetönskar, dels vad jag avser att föreslå för att anhörigaskall kunna få stöd.Antalet självmord har minskat avsevärt under1990-talet. var det ca 1 250 personer sombegick självmord, vilket är den lägsta siffran sedan1960. Det kan vara intressant att notera att minsk-ningen sker i samtliga åldersgrupper. Det är docksvårt att ange någon enskild faktor som förklaring tillvarför självmordstalen sjunkit så markant.Socialstyrelsen har tillsammans med och pre-vention tagit fram -Nationellt program för utveckling av självmordspre-vention. Skriften innehåller det nationella handlings-program som åsyftar. Hand-lingsprogrammet har fått gehör och används inomflera olika verksamheter för att bl.a. identifiera olikariskfaktorer för självmord.Socialstyrelsen har för sin del utarbetat hand-lingsplaner för personal inom hälso- och sjukvård isyfte att hjälpa dem att uppmärksamma tidiga signalerpå att suicidrisk föreligger.Folkhälsoinstitutet arbetar inom ramen för hand-lingsprogrammet med att ta fram metoder för attminska tillgängligheten till självmordsmedel inomtrafikmiljön samt när det gäller vapen och prevention harutifrån handlingsprogrammet startat ett flertal projekt.Exempelvis utbildar centrumet olika målgrupper somkommer i kontakt med självmordspersoner och derasanhöriga.Det står nu klart att man på ett bättre sätt kanidentifiera olika riskfaktorer för självmord, och det ären viktig förutsättning för att kunna förebygga själv-mord. Inte minst kan detta ske tack vare det nationellahandlingsprogrammet för själmordsprevention som nuhar fått en bred spridning inom kommuner och lands-ting. Det är också framför allt i dessa direkta verk-samheter som ett handlingsprogram av detta slag harsin främsta uppgift att fylla. Ansträngningarna för attfortsätta minska antalet självmord måste självklartfortgå.När det gäller stöd till anhöriga som drabbats avkrisreaktioner är detta enligt min mening nära för-knippat med vilka resurser man är beredd att ge vårdoch omsorg som helhet. All offentlig verksamhet harlevt under knappa ekonomiska ramar . När vi nu ser att ekonomin ljusnar är detregeringens avsikt att i första hand ge ökade resurseråt skola, vård och omsorg. Regeringen har därför ivårpropositionen anslagit ytterligare medel till kom-munerna och landstingen med den klart angivna mål-sättningen att pengarna skall användas till tidigareangivna ändamål. Jag utgår därmed från att det kom-mer att finnas ett större utrymme för det viktiga an-hörigstödet.Enligt min mening gör anhörigföreningen för Prevention och Efterlevandes Stöd,SPES, ett mycket viktigt arbete i att stödja dem somförlorar en nära anhörig på detta sätt. Jag vill också isammanhanget nämna att anhörigföreningen harbeviljats stöd av regeringen ur Allmänna arvsfondenför ett ungdomsprojekt som har avslutats.Anf. 2 ():Herr talman! Först vill jag tacka socialministernför svaret. Jag vill uttrycka min glädje över att rege-ringen ställer sig bakom - Nationellt program för utveckling av själv-mordsprevention. Programmet har tagits fram enligtFN:s och WHO:s intentioner i Hälsa 2000.Precis som socialministern säger är det svårt attange någon enskild faktor som förklaring till varförsjälvmordstalet sjunkit . Men det ärfortfarande den vanligaste dödsorsaken i åldrarna . Det är definitivt inte tillräckligt. Här behövsmer av förebyggande arbete för att minska antaletsjälvmord.Det finns stora problem med tabubeläggning ochtystnad kring självmord. I vårt samhälle pratar manfortfarande väldigt litet när någon har begått själv-mord. Det är en svår och känslig fråga. Ofta beläggsde anhöriga med någon form av dåligt samvete somde inte borde behöva ha, som förorsakar att männi-skor inte pratar med varandra om frågorna. Det tyderpå att vi har en för liten öppenhet i vårt samhälle förpsykiska kriser. Har man brutit benet kan man berättai detalj vad doktorn har gjort. Men man tiger om manblir psykiskt sjuk. Det är inte heller någon som frågarhur du mår.Under många år har psykvården varit förlagd tillbaksidan av sjukhusen. Ingen skall se när du sökervård. Vi måste få till en attitydförändring. Det är förstnär vi vågar prata om frågorna som vi klarar av attåtgärda dem.Jag ställde några konkreta frågor bl.a. om anta-gande av ett handlingsprogram. Socialministern sägeratt man har skickat ut program. Det finns med i arbe-tet i kommuner och landsting. Men vore det inte dagsför att anta programmet för att få den natio-nella tyngd det behöver för att kommuner och lands-ting på ett mer aktivt sätt skall arbeta förebyggande?Jag ställde också en fråga om , , Svenska organisationen för Preventionoch Efterlevandes Stöd. Det är en förening som job-bar på ideell basis och har små resurser. Den får intestatsbidrag till skillnad från handikapporganisationeroch andra föreningar. Det är en oerhört viktig före-ning. Den skulle kunna nå människor. Finns det interesurser för ett ordentligt kansli med öppettider osv.är det svårt för den som befinner sig i kris att veta hurman skall få tag på någon inom föreningen. En anhö-rig känner inte behov av att prata meden psykolog men känner behov av att få prata mednågon annan anhörig som har upplevt samma situa-tion. Finns det några planer på att ge statligt stöd tillföreningen?Anf. 3 Socialminister ():Herr talman! Det är riktigt, som säger, att det här ämnet är i höggrad tabubelagt. Därför är det en viktig fråga ocksåför , som ju för närva-rande arbetar med att ta fram nationella mål för häl-soutvecklingen. Kommittén har särskilt prioriteratområdet psykisk ohälsa, och kommitténs arbete utgårfrån en kunskapssammanställning av olika risk- ochskyddsfaktorer för psykiskt välbefinnande. Jag tror attdet kommer att bli en viktig kunskapssammanställ-ning, och det kan bli viktiga förslag som de kommermed. Den här frågan behandlas naturligtvis också idet sammanhanget. kommermed förslag som vi från regeringens sida kan få an-ledning att presentera för , kan man också idet sammanhanget ta upp den frågan.Jag är osäker på om just ett speciellt vårdprogrameller preventionsprogram är rätt sak att lägga fram förriksdagen, men jag är inte heller direkt emot det. Detkanske är på en sådan detaljnivå att det är underligtom skulle anta det. Jag tror att det kommeri ett naturligt sammanhang när lägger fram sina förslag.Jag vill också säga något om det nationella hand-lingsprogrammet. Där finns mål, riktlinjer och strate-gier för självmordspreventiv verksamhet. Det handlarom bättre bemötande, begränsning av tillgången påmedel för att begå självmord och ett utökat forsk-nings- och utvecklingsarbete. I det handlingspro-grammet finns också, som inom hälso- och sjukvår-den, en särskild uppgift att ge stöd och råd till anhöri-ga och efterlevande - det var ju utgångspunkten förMarianne fråga.I t.ex. har man utarbetatett vårdprogram för stöd till anhöriga och efterlevan-de. har tillsammansmed Spri tagit fram kliniska riktlinjer för psykiatriskvård, och där har också anhörigstödet behandlats. Jagtycker därför inte att man kan säga att den aspektenhar försummats, även om vi alltid kan bli mycketbättre.Jag kan också påpeka att trossamfunden gör ettviktigt arbete i fråga om stöd till personer som harförsökt begå självmord eller till deras anhöriga. Dehar en omfattande verksamhet när det gäller den and-liga vården. Även där finns alltså en kanal.Jag vet att SPES, i likhet med många andra orga-nisationer, är ledsna för att de inte kan få statsbidrag.Men har det varit som det har varit. Det här är ettområde där vi inte har kunnat utöka statsbidragen tillorganisationerna, och det drabbar förstås särskilt nyaoch små organisationer, som inte heller alltid kan nåupp till de normer som vi har. Men ett sätt att stödjadem är via arvsfondspengar, vilket vi har kunnat göra.Det är också viktigt att påpeka att de gör ett gottarbete. Jag hoppas också att man stöder dem lokalt,där de bedriver verksamhet. ser vi inte enmöjlighet att drastiskt utöka statsbidragen, så att vikan inrymma alla de nya organisationerna, men påsikt är det klart att det är någonting som vi alla öns-kar.Anf. 4 ():Herr talman! Tack för det svaret! Jag håller medsocialministern i mycket av hennes åsikter i de härfrågorna. Det är viktigt att lyfta dem.När det gäller att ta frågan till vill jagbara nämna att amerikanska kongressen hargodkänt ett program för att förebygga självmord. Detär alltså inte någonting som skulle vara unikt omSveriges riksdag antog ett sådant program.Med tanke på just att det är en frågasom man inte pratar om är det oerhört viktigt att vilyfter den. Min uppfattning är att man inte heller regi-onalt, dvs. på landstingsnivå och nivå, villta tag i frågan. Om vi inte tar tag i den på riksnivå blirdet ingen tydlig signal till de lokala och regionalanivåerna. Därför är det oerhört angeläget att regering-en agerar. I fråga om ledarskap gäller det att ge tydli-ga signaler, och därför tror jag att det är viktigt attregeringen i det här fallet agerar och att tarett beslut.I det sammanhanget är det också viktigt att geriksorganisationen någon form av stöd ochhjälp. Socialministern talade mycket om att de skullekunna få stöd lokalt. Det finns få lokalorganisationerunder SPES. Det finns alltså en riksorganisation sominte har råd att ha anställda som finns tillgängliga påtelefon. Jag tror att det resursmässigt skulle vara enliten kostnad att ge någon form av riktat bidrag för attde skulle kunna ha öppet och ta emot människor somär i kris, som skulle vilja prata med någon som manvet har upplevt samma sak. Det vet man i en anhörig-förening. Man vet inte om en pastor eller prästen ikyrkan har upplevt samma sak; de är själavårdareutifrån att de har den kunskapen. Det är där somföreningslivet är så viktigt.I den situationen när självmord är denvanligaste dödsorsaken i en så stor andel av befolk-ningen är det oerhört viktigt att vi tar tag i detta ochatt regeringen tar ett ansvar. Man bör också ge stöd,därför att det är en tydlig signal.Socialministern nämnde Allmänna arvsfonden.Det är som de pengar tog slut som manfick för ungdomsprojektet. vet vi att de somjobbar på barn- och ungdomspsykiatriska mottagning-ar säger att det är oerhört vanligt att det kommermycket unga människor dit som är trötta på livet ochtalar om att de vill begå självmord. Det är oerhörtoroväckande signaler.Därför tror jag att det är oerhört viktigt att vi ärtydliga och ger resurser till en sådan här organisation.Då klarar vi att på ett annat sätt öppna dörren för attdet kan bli samtal kring detta, att man som anhörigvågar prata med andra om det. Det finns en riksorga-nisation, och om den får regeringens och riksdagensstöd innebär det att vi också har visat att vi tycker attdetta är en fråga som det är värt att ha en organisationför och som det är viktigt att vi vågar prata om.Anf. 5 Socialminister ():Herr talman! Vi kan alltså gemensamt konstateraatt det har bedrivits ett framgångsrikt arbete medsjälvmordsprevention. Antalet självmord minskar, ochkunskaperna ökar i hälso- och sjukvården. Det arbetetbedrivs med oförminskad kraft.Jag har alls ingenting emot, om det är riksdagensönskan, att behandla ett sådant här program. Vi måstei så fall titta på det och se i vilken form det skall gö-ras. Jag bara antydde att ett sätt kan vara att göra det isamband med att Nationella folkhälsokommitténlägger fram förslag. Där skulle vi också kunna ta meddetta, eftersom det är en viktig fråga och vi säkert fåren bra kunskapsbas där. Jag vill alltså inte avfärda detförslaget, utan jag tycker att vi gott kan titta på om detär ett lämpligt sätt att ytterligare lyfta den här frågan.När det återigen gäller organisationerna har vihittills haft vissa regler, eftersom det finns hur mångabehjärtansvärda ändamål och organisationer som helstsom gärna skulle vilja ha statligt stöd. Enligt de reg-lerna skall organisationen ha en viss storlek, ha lokal-avdelningar osv. Då har pengarna inte räckt till allasom har önskat få ett statligt stöd. Jag vill inte lovamer än jag kan hålla, och jag säger att det i dagslägetinte finns utrymme för att ge denna organisationstatsbidrag. Det kanske kan finnas längre fram, mendå skall vi veta att vi har pengarna innan vi lovar det.Jag tror att vi måste fortsätta på det här sättet,precis som man gör i , dvs. setill att det finns kunskap om hur man förebygger, t.ex.på barn- och ungdomspsykiatriska mottagningar. Detär ju där som det allra viktigaste jobbet sker. Sedanmåste man också se till att hjälpa och stödja de anhö-riga.Anf. 6 ():Herr talman! I grunden skulle vi väl alla önska attvi hade ett samhälle där alla tyckte att det var värt attleva och därmed inte funderade över att ta sitt liv.Man kan ju undra varför föreningen inte kan fåstatsbidrag därför att den är för liten. är det 20 000 människor som har begått själv-mord. Det bör då vara 100 000 närstående som hardrabbats av detta. Det antal människor som berörs avden här frågan är alltså så många att de skulle kunnautgöra en jättestor organisation. Då kan man ju ändåtycka att det är angeläget att försöka hitta en stödformför att ge ett riktat bidrag till en sådan här organisa-tion.Man kan inte i alla angelägna frågor hänga upp sigpå ett regelsystem. Det måste också gå att hitta vägartill stöd när man ser att det här har en viktig förebyg-gande effekt - det är klart att en sådan här organisa-tion har det. Dessutom är detta samhällsekonomisktförmodligen väldigt kostnadseffektivt, eftersom demänniskor som kan ingå i den här föreningen ochdärmed känna ett stöd inte behöver belasta sjukvårdenpå samma sätt som de kanske annars skulle göra. Defår ett personligt stöd och en gemenskap i föreningensom gör att de mår bättre.Jag skulle vilja att socialministern funderade överom det inte går att hitta någon möjlighet att stödjaorganisationen. Det kan kanske gå via Allmänna arvs-fonden eller någon annan väg, men det är viktigt faktiskt får ett riktat bidrag. Det bidrag somfanns och som avslutades kan vi intehänvisa till . Vi behöver se till att den här verk-samheten får ett stöd och fungerar . Den signalenbehöver de här människorna från oss.Överläggningen var härmed avslutad.3 § Svar på interpellation 1997/98:254 om denpsykiatriska vårdenAnf. 7 Socialminister ():Herr talman! har frågat mig hurjag kommer att agera för att psykiatrin skall få nöd-vändiga resurser för sin verksamhet. Hon har vidarefrågat om jag kommer att ta initiativ till en genomgri-pande översyn över hur kommunerna klarar sina ålig-ganden när det gäller de psykiskt sjuka. Slutligen harChatrine frågat hur jag skall agera för attantalet slutenvårdsplatser inom psykiatrin skall mot-svara behoven.Psykiatrireformen som trädde i kraft den 1 januari1995 innehöll bl.a. den klart uttalade målsättningenatt vården av psykiskt sjuka och funktionshindrade imöjligaste mån skulle bedrivas i öppna former ute ikommunerna i stället för på de stora slutna institutio-ner som tidigare präglat den psykiatriska vården.Reformen innebar också ett förtydligande av kommu-nernas yttersta ansvar för sina kommunmedborgare.Reformen innebar således att kommunerna fick ettklart uttalat ansvar för psykiskt funktionshindrade. Enskatteväxling där medel överfördes från landstingentill kommunerna genomfördes också.Samtidigt bör man komma ihåg att psykiatrirefor-men utgör det senaste steget i en utveckling som harpågått . Att tala om den senare ut-vecklingen inom psykiatrin som en modenyck förefal-ler därför inte helt korrekt.När det gäller frågan om en översyn av hur kom-munerna klarar sina åligganden gentemot psykisktsjuka utför påregeringens uppdrag en uppföljning och utvärderingav psykiatrireformen. har avlämnatårsrapporter ; den senastehar precis kommit. Uppdraget skall slutredovisas imaj . I den rapport som avlämnades förra åretkonstaterar styrelsen att reformen är på rätt väg menatt mycket arbete ännu återstår att göra. Styrelsenkonstaterar att det bedrivs ett målmedvetetarbete ute i landet hos kommuner och landsting.Ansvaret för att psykiskt funktionshindrade ochsjuka får den vård och omsorg som de behöver liggerpå landstingen och kommunerna. Staten bedriver intenågon egen verksamhet på området. Det är alltså varjelandsting eller kommun som självständigt skall görade prioriteringar av resurser som krävs för att tillför-säkra psykiatrin och omsorgen om de psykiskt funk-tionshindrade nödvändiga resurser. Vilket antal slu-tenvårdsplatser varje sjukvårdshuvudman väljer att haär alltså något som de själva bestämmer. En utgångs-punkt är därvid självfallet de allmänna bestämmelser-na i hälso- och sjukvårdslagen om sjukvårdshuvud-männens ansvar att tillförsäkra alla en god vård.När det gäller frågan om slutenvårdsplatser villjag dock gärna poängtera att det enligt min meningkanske inte alltid är just slutenvårdsplatser som är denrätta lösningen. I många fall kan i stället inrättandetav s.k. mobila kristeam vara en väl så bra fungerandemetod för att hjälpa dem som drabbas av en akut kris.Ett annat alternativ kan vara de mellanvårdsformersom t.ex. prövas med framgång inom det s.k. fall-skärmsprojektet.Psykiatrin har i likhet med annan offentlig verk-samhet levt under strama ekonomiska förhållanden.Likafullt är det, som påpekar, oer-hört viktigt att värna de grupper som har svårt attsjälva stå upp och kräva sina rättigheter. Jag delar därhelt uppfattning. Regeringen harockså i vårbudgeten anslagit ytterligare 4 miljarderkronor att läggas till den satsning på utökat statsbi-drag med höjningar stegvis upp till 16 miljarderkronor som redan beslutats. Bidragen ges tillkommunerna och landstingen, och det är regeringensklart uttalade målsättning att dessa medel skall använ-das för att förbättra bl.a. vården och omsorgen.Anf. 8 ():Herr talman! Jag vill börja med att tacka för detsvar jag har fått. Den rapport som Socialstyrelsenlämnade i går var en bekräftelse på att det här är enviktig interpellation och en viktig debatt för framti-den.I likhet med vad sade i denföregående debatten tycker jag att det är väldigt sorg-ligt att vi har ett samhälle - som ju ändå har en ganskahög materiell standard - där alltför många människorinte mår bra psykiskt sett utan tycker att deras liv harhavererat.Enligt en opinionsundersökning som gjorthar av alla svenskar försökt att ta sitt liv. Att man sedan - somman själv känner det - har misslyckats med genomfö-randet är en annan sak. Jag tycker ändå att detta sägeren hel del.TEMO frågade också hur många som någon gånghade tänkt att de ville ta sitt liv, och det var ytterligare6 %. De här siffrorna är väl ganska alarmerande föross alla som arbetar politiskt. Då menar jag inte barainom psykiatrin eller den övriga vården och omsor-gen, utan jag menar generellt i hela vårt samhälle, därman ofta tror att en god materiell välfärd med mycketfina prylar och en god ekonomisk situation är en ga-rant för en hög livskvalitet, vilket det ju inte är.Jag vill också gärna säga att jag tycker att de psy-kiskt sjuka inkluderas i den grupp som vill sätta främst, nämligen dem med ned-satt autonomi. Jag tänker då på väldigt många inteminst psykiskt sjuka barn, som de facto inte har någonsom helst möjlighet att hävda sina egna rättigheter,utan de har behov som styr. Jag tänker på alla föräld-rar som börjar inse att deras lille inte är somandra barn. Man kanske känner att man har miss-lyckats i fostran, att man inte kan ge trygghet. Det bliroerhört tungt och jobbigt.Jag får ganska ofta brev från enskilda som är heltförtvivlade över sin situation - det får säkert ocksåalla andra parlamentariker och även socialministern,förstår jag. De flesta brev jag får är inte från föräldrarsom har barn med fysiska åkommor, vare sig det ärcancer eller andra kroniska sjukdomar, inte ens aller-gi, utan de är från dem med barn med psykiska sjuk-domar. De slutar : Kan du hjälpa oss?Kan du gör något? Vi blir skickade från det ena tilldet andra. Min pojk passar ingenstans. Vi vet inte vadvi skall göra.Jag vet ju att det är som socialministern säger -det är kommuner och landsting som har fått ett ansvarför den här gruppen människor. Men när vi ser att dengruppen glöms bort, att den mer eller mindre noncha-leras eller slängs från plats till plats måste vi ju ta uppproblemet även på den här nivån för att se vad vi kangöra och hur vi kan lyfta fram de här människornassituation.Jag vill säga så här: Jag tror att detta är de männi-skor som snart kommer att kallas "de glömda" i Sve-rige. gällde det de synligt handi-kappade. Jag tror att detta blir nästa grupp. Jag villfråga socialministern om inte det är nog fog för att taordentliga tag.Anf. 9 ():Herr talman! Jag vill börja med att instämma i desynpunkter som har redovisat. Rap-porten från , nr 3, kom ju i går. Den ärganska nedslående. Man säger där att mer än en halvprocent av svenska folket - uppemot 46 000 personer- är psykiskt funktionshindrade. Majoriteten av dessasaknar sysselsättning och är utlämnade till sig självaoch sin eventuella ångest.Lagen om stöd och service, LSS, ger inte de psy-kiskt funktionshindrade rätt till insatsen daglig verk-samhet, påpekar generaldirektören säger vidare att stödet till de psykiskt funktions-hindrade är dåligt. Det syns tydligt i statistiken. 40 %av dem som skrivs ut från den slutna vården är tillba-ka året därefter.Detta är problem som vi kunde förutse redan iPsykiatriutredningen, som jag ledde som ordförande.Vi föreslog att man skulle ta in de psykiskt störda ipersonkretsen i LSS. Så blev inte fallet, men vi harfrån Moderata samlingspartiet år väckt ettmotionsyrkande om att så skall ske.