prot · GL0973 · 1998-03-03 00:00:00 — Beredskaps-styrkans särskilda kompetens skall alltså vidmakthål-las även vid en integrering med piketstyrkan.För att säkerställa att beredskapsstyrkan organise-ras och arbetar i enlighet med statsmakternas intentio-ner framhöll regeringen i budgetpropositionen för1998 att måste ha rätt att meddelade föreskrifter som behövs för att uppnå detta syfte.Denna befogenhet har också fåttgenom ändring i förordningen (1989:773) med in-struktion för , som trädde i kraftden i år.Ett mycket nära samarbete mellan Polismyndighe-ten i och pågårockså redan när det gäller dessa frågor.Slutligen vill jag säga att regeringen inte har tagitställning till om den särskilda beredskapsstyrkanorganisatoriskt skall tillhöra säkerhetsenheten ellernågon annan enhet hos i Stock-holms län. Regeringen har endast slagit fast att denskall integreras med piketstyrkan vid polismyndighe-ten. närmare organisation beslutasav länsstyrelsen.Anf. 17 ():Fru talman! Jag tackar för svaret, och det glädermig att det var ett så klargörande svar. Det har varitoro bl.a. inom beredskapsstyrkan för att dess enhetsi-dentitet skulle försvinna, att den höga specialistkom-petens som den har skulle tas bort och att dess spets-funktion inte skulle komma hela landet till del, trotsatt det, som vi vet, framgår både i budgetpropositio-nen och senast i det betänkande som vi i morgonskall fatta beslut om och som gäller organiseradbrottslighet. Vi har alltså diskuterat detta gång efterannan. Men ges ytterligare ett viktigt svar, nämli-gen att det inte kan råda någon tvekan om att dennastyrka är en nationell resurs och att man skall vid-makthålla dess speciella kompetens.Det finns ändå några frågetecken kvar, nämligenatt beredskapsstyrkan är, som det står i budgetpro-positionen, till för att bekämpa terroraktioner och att,som det står i betänkandet, ingripa mot terrorism. Dåär frågan: Vad är terrorism, och vad är terroraktioner?Hur definierar man egentligen begreppet terrordåd?Det råder, och har rått, oklarhet om vilkakriterier som man måste uppfylla för att sätta in be-redskapsstyrkan just för detta. Frågan har kommitupp: Var skottdramat på Stureplan ett terrordåd ellerej? Hur var det med gisslandramat i , osv. ?Det är också viktigt att komma ihåg att terrordåd ofta ser annorlunda ut än de gjorde . Det är också viktigt att komma ihåg att de per-soner som blir gisslan med dödshot inte är ett duggintresserade av hur de har tagits till fånga, om det ärav politiska eller av religiösa skäl eller om det hargjorts av psykopater eller av andra. De vill barakomma levande ut ur denna situation. Det är av avgö-rande vikt att dessa besvärliga situationer löses av denpersonal som är bäst skickad för detta.Det är också viktigt att komma ihåg att man intesätter in insatser med våld innan man t.ex. har klaratav förhandlingssituationen. Även i fråga om detta harberedskapsstyrkan utvecklat en specialistkompetens.Jag hoppas att ministern i alla fall kan svara någotpå hur man tänker göra för att kunna definiera terror-dåd.Ministern påtalar att regeringen inte harlagt sig i hur man organisatoriskt skall lösa detta, omberedskapsstyrkan skall ligga under säkerhetsenheteneller under någon annan enhet inom myndigheten. Låtmig då passa på att informera justitieministern om,eftersom det inte är regeringens bord, att det i gårkom ett nytt förslag till organisation inom säker-hetsenheten. Den fackliga organisationen har verkli-gen försökt att lägga fram sina förslag utifrån denerfarenhet och kompetens som dessa poliser har ge-nom att vara ute på fältet och arbeta. Men det tragiskaär att man från arbetsledningshåll tyvärr inte har tagittill sig den fackliga organisationens konstruktivaförslag. Jag ville bara passa på att föra denna infor-mation vidare. Jag tycker att det är tragiskt att manfrån ledningens håll vid omorganisationer så litetlyssnar på männen och kvinnorna - tyvärr är det baramän i insatsstyrkan - på fältet.Anf. 18 Justitieminister ():Fru talman! Jag tror att det är fel ända att börjamed att definiera vad terrorism är. Jag tror att det ärbetydligt viktigare att överväga vad det är för insatsersom den här särskilda kompetensen kan användas till.Jag tror att det ger oss betydligt bättre möjligheter attanvända oss av den här särskilt utbildade och kompe-tenta personalen.Den uppgift som polisen, bl.a. ,har vad gäller dess centrala roll tror jag är just attöverväga i vilken typ av situationer som den här kom-petensen kan komma till nytta och användning. Dettror jag är ett betydligt mera praktiskt inriktat för-hållningssätt än det är att ägna sig åt definitionsfrågor.Jag tycker att det är viktigt att man när myndighe-ters verksamhet organiseras har personalen med sig,åtminstone i diskussioner. Man behöver inte alltid bliense med alla i organisationen om hur resultatet skallbli men man bör åtminstone ha en mycket klargörandediskussion inom myndigheten så att de olika uppfatt-ningarna och intentionerna kommer fram. Sedan får viacceptera vad myndigheten beslutar.Anf. 19 ():Fru talman! Ja, det skall vi göra. Man skall ju slåssfram till beslut. Sedan är det bara att gilla läget.När det gäller den särskilda kompetensen och vadsom är terrordåd eller inte håller jag med ministern.Jag bryr mig inte om hur man arbetar. Huvudsaken äratt man kommer fram till ett bra resultat så att denunika specialistkompetens som finns verkligen an-vänds fullt ut; detta för att de som blir utsatta skallkänna att det hela används rätt och för att skattebeta-larna skall känna att alla pengar som faktiskt läggs påden här speciella styrkan används fullt ut. Det gälleratt äntligen komma bort från ruta 1 och att få börja påruta 2.Överläggningen var härmed avslutad.AjourneringKammaren beslutade på förslag av tal-mannen att ajournera förhandlingarna i väntan på attsocialminister skulle infinna sig ikammaren för att besvara interpellation nr 164.Återupptagna förhandlingarFörhandlingarna återupptogs kl. 15.03.4 § Svar på interpellation 1997/98:164 om sys-selsättning för lätt utvecklingsstördaAnf. 20 Socialminister ():Fru talman! har frågat mig om re-geringen uppmärksammat gruppen lindrigt utveck-lingsstörda och deras behov samt om regeringen harnågra planer på åtgärder för denna grupp av utveck-lingsstörda så att ansvaret för insatser för deras sys-selsättning och uppehälle klargörs.Som nämns i interpellationen finns det en rad ar-betsmarknadspolitiska insatser avsedda för personermed utvecklingsstörning och andra funktionshinder.Syftet med insatserna är att tillförsäkra arbetshandi-kappade samma rätt och möjlighet att delta i arbetsli-vet som icke arbetshandikappade har. Dessutom harpersoner med funktionshinder möjlighet att ta del avalla andra åtgärder som finns för arbetslösa. Anställ-ning med lönebidrag och inom är välkändaarbetsmarknadspolitiska åtgärder. Ett annat exempelär försöksverksamheten med särskilt introduktions-och uppföljningsstöd för funktionshindrade i arbetsli-vet, . Det innebär att den funktionshindradeunder sin första tid på arbetsplatsen får hjälp av enstödperson. Arbetsförmedlingar och arbetsmarknads-institut har verksamhet med särskilda insatser förunga handikappade.Kommunen är skyldig att erbjuda daglig verksam-het enligt lagen om stöd och service till vissa funk-tionshindrade, LSS. Rätten gäller enbart för personermed utvecklingsstörning, personer med autism ellerautismliknande tillstånd samt personer som i vuxenålder förvärvat ett begåvningsmässigt funktionshin-der. I en enkät till kommunerna har det visat sig attcirka två tredjedelar av deltagarna har sin dagligaverksamhet i huvudsak förlagd till ett dagcentrum,medan övriga, cirka en tredjedel, är verksamma i s.k.utflyttad verksamhet i samhället. Inriktningen på dens.k. utflyttade verksamheten varierar och gäller t.ex.återvinning, kaféverksamhet och trädgårdsskötsel.Den dagliga verksamheten skall anpassas efter indivi-dens behov, och det finns många exempel på attkommuner funnit individuella lösningar inom olikaverksamheter.Kommunen skall även enligt 21 § socialtjänstla-gen (1980:620) verka för att människor med funk-tionshinder får en meningsfull sysselsättning.Det finns alltså system med lagar, regler och åt-gärder som täcker behoven av insatser för sysselsätt-ning. Ändå förekommer det att människor hamnarmellan systemen, vilket ger exempelpå. En komplikation i sammanhanget är att termino-login inte alltid överensstämmer mellan olika verk-samhetsområden, vilket innebär att det ibland äroklart vilka personer som avses med termen lätt ellerlindrigt utvecklingsstörd.För att personer med utvecklingsstörning skall fåsysselsättning krävs det ett stort mått av flexibilitetoch öppenhet för individuella lösningar av såvälkommuner som arbetsmarknadsmyndigheter. Det ärviktigt att på det nationella planet noga följa utveck-lingen inte minst med tanke på arbetsmarknadensförändringar och ändrade regler inom socialförsäk-ringen. Svaret på frågorna i inledningen är att rege-ringen uppmärksammar gruppen lindrigt utvecklings-störda och deras behov samt att de oklarheter som kanfinnas för gruppen inte gäller ansvaret för sysselsätt-ning och uppehälle. Det kan däremot enligt regering-ens mening finnas tveksamheter om vilka åtgärdersom i det enskilda fallet är bäst lämpade.Anf. 21 ():Fru talman! Först vill jag tacka statsrådet för sva-ret.Jag har aktualiserat en fråga som lätt hamnar mel-lan stolarna. Det gäller lätt utvecklingsstörda som ärför friska för sjukkassan och som anses ha en för svagposition i arbetsmarknadspolitiska sammanhang.Därför är ofta varken eller arbets-förmedlingen beredd att ta tag i de här personernassituation.Det handlar om individer som inte platsar, ellersom inte accepterar miljön, på ett traditionellt dag-centrum för utvecklingsstörda eller som har storasvårigheter att få ett jobb på arbetsmarknaden. säger i sitt svar att två tredjedelar av de härpersonerna finns på dagcentrum men därmed inte sagtatt det är lösningen. Det gäller även den arbetsmark-nad som finns i skyddade former. Allra hårdast synesungdomar få det som har lämnat gymnasiet ochsom efter genomgången utbildning upptäcker att deinte har någon plats eller position. Många av de härpersonerna har rätt till daglig verksamhet inom LSS.Slutsatsen beträffande denna situation är att manerbjuder denna grupp handikappade socialbidrag ellerförtidspension men, fru statsråd, detta är ingen bralösning.De personer som aktualiseras i min fråga är indi-vider som återfinns i olika typer av överrepresenta-tion. Det gäller dem som finns utanför den ordinariearbetsmarknaden. Det gäller personer inom socialvår-den och människor inom alkoholistvård och kriminal-vård. Vidare gäller det människor inom psykisk öp-penvård.Jag tror att effekten av de systembrister som finnsvad gäller denna grupp - att man faller emellan så attsäga ända tills man, som ibland är fallet, kraschlandar,med mer eller mindre svåra skador som följd - egent-ligen bara kan bli en: ett stort mänskligt lidande för-knippat med stora ekonomiska kostnader delvis förindividen men framför allt för samhället.Socialministerns svar på min interpellation andasvisserligen ett stort mått av välvilja men det verkarsom att regeringen inte har bilden helt klar för sig närdet gäller problemets art och framför allt inte när detgäller omfattningen. Socialministern erkänner attmänniskor, trots att det finns ett formellt regel- ochlagsystem, hamnar emellan. Dessutom överensstäm-mer inte alltid terminologin mellan olika verksam-hetsgrenar, "vilket innebär att det ibland är oklartvilka personer som avses med termen lätt eller lindrigtutvecklingsstörd" - så långt socialministerns ord.Socialministern säger att regeringen uppmärk-sammar gruppen i fråga och dess behov samt deoklarheter som kan finnas. Jag tycker nog inte att detär ett riktigt övertygande besked. Bara det faktum attmin interpellation bollats mellan olika departementillustrerar synbart hur oklart det kan vara vem somegentligen har ansvaret för den här gruppen männi-skor. Också i den kommunala hanteringen finns detoklarheter vad gäller definitionen.Jag tror att det är viktigt att vi inte nöjer oss meddet besked som statsrådet har gett. I komplet-teringen kan det förtydligas och ge ett mer handfastbesked om vad som är rimligt att göra för de härmänniskorna. Annars blir det också i vår debatt ettalltför klent begåvat svar, och frågan faller återigentillbaka på regeringen, men också på oss som parla-mentariker: Hur löser vi detta problem? I den delenhoppas jag få återkomma i nästa inlägg.Anf. 22 Socialminister ():Fru talman! Jag tror att nyckelordet är samverkan,. Det är utan tvivel som , att det finns personer som bollas mellan för-säkringskassa, arbetsförmedling, olika rehabilite-ringsinsatser och . De har inte diagnosti-serats som utvecklingsstörda och hör därför inte tillpersonkretsen i lagen om stöd och service för vissafunktionshindrade, LSS. De kanske inte heller ärutvecklingsstörda utan befinner sig i en sorts gråzonoch har svårt att klara sig. De kanske är svagbegåva-de, har dyslexi eller något annat problem som inte haruppmärksammats. Kanske stämplas de då som slöaoch initiativlösa eller skickas runt i systemet utan riktigt uppmärksammar och tar tag i problemet.Att komma till rätta med det är inte alltid så enkeltsom att vi här kan ändra på lagar. Det är inte ens såenkelt att man kanske ändrar på begrepp och tror attsaken därmed är löst. Det behövs att man sätter signed lokalt med alla inblandade parter, socialtjänst,försäkringskassa, arbetsmarknadsmyndigheter ochhälso- och sjukvården och resonerar kring dessa in-divider och ser till deras speciella behov.För den som faller inom LSS personkrets har manockså möjlighet att utforma daglig verksamhet heltefter individuella behov. Där kan det se ut precis hursom helst utifrån vad den enskilde individen behöver.Om alla samverkar med individen i centrum i ställetför att skicka honom eller henne mellan sig är förut-sättningarna goda för att hitta arbete och försörjning.Sådan samverkan utvecklas trots allt alltmer runt om ilandet.Det här står också i årets regleringsbrev som ettgemensamt verksamhetsmål för Riksförsäkringsver-ket, , AMS och Arbetarskyddsstyrel-sen. Det gemensamma målet är att samverka inomrehabilitering för effektivare användning av tillgäng-liga resurser. Syftet är att ta till vara varje individsarbetsförmåga. Jag tycker att det är det man måstebetona ännu starkare.Vi skall naturligtvis inte ge upp på något sätt fråncentralt håll, utan vi skall hålla ögonen på det här.Behövs det skall vi också göra lagändringar och an-nat. Men det är nog inte framför allt det som ärgrundproblemet. Det heter lokal samverkan framförallt.Anf. 23 ():Fru talman! Socialministern säger att det interäcker att enbart ändra på lagar etc., utan att mankanske mer borde sätta sig ned och resonera. Jag kanbejaka en sådan inställning. Men när man talar medkommunerna säger de med en djup suck: Det är re-gelverket som styr oss och som gör det här svårt.Det andra är de pengar som man har fått. Delvishar det kommit en del s.k. Dagmarpengar. De varvisserligen för , men de används i hög gradunder det här året. Sedan får kommunerna skjuta till.Men så säger man att det nu kommer besked om att denya Dagmarpengar som kan komma i fråga kommeratt vara mycket tydligt detaljstyrda och avse rörelse-hindrade. Det skulle vara intressant att höra vad stats-rådet har att säga om det. I och för sig är det en be-hjärtansvärd grupp, men det betyder att den gruppmänniskor som är handikappade i den mening som vihar diskuterat här ånyo kan komma på undantag.Sedan har jag bara ett par kommentarer till detstatsrådet sade om att de kan få sysselsättning medolika lönestöd. Problemet är att många arbetsgivareinte vill anställa den här gruppen därför att dessamänniskor har en mycket låg arbetsprestation. , som har ett betydligt större uppdrag än vad enprivat näringsidkare har, prioriterar inte heller den härgruppen, delvis med beskedet att man har så hårdaekonomiska lönsamhetskrav på sig att man inte "harråd" att ta in denna grupp i , utan man måsteha mer arbetsföra människor.Jag undrar om ens är tillämplig på den härgruppen, eftersom de här människorna alltid kommeratt behöva väldigt mycket handledning. Det räckerinte med initial handledning utan den måste fortsätta.I slutet av svaret säger statsrådet att det finns enrad sysselsättningsaktiviteter som de kan vara medom. Det är i och för sig riktigt. Där finns inga oklarhe-ter. Men oklarheten gäller framför allt den långsiktigaförsörjningen, lönen eller vad vi skall kalla det för.Enligt har dessa människor arbets-förmåga, på arbetsförmedlingen tycker man att deninte räcker till för att vara med där. Återigen är jagtillbaka till att man hamnar mellan stolarna.Min uppfattning är att det som är mest avgörandeför att få ett meningsfullt privatliv och arbetsliv inte äratt de skulle vara så svagbegåvade, utan en socialkompetens som är starkt kopplad till självförtroendeoch självtillit kan vara viktigare. Får man tvärtom ettdestruktivt självförtroende och en destruktiv själv-känsla blir det ett hinder för de klenbegåvade. Detleder till en överrepresentation i alla de här gruppernasom i övrigt har det ganska besvärligt.Jag tror alltså, för att sammanfatta, att gruppen fördet första behöver ett erkännande av att man existeraroch har behov. För det andra behövs det tidiga insat-ser . För det tredje skall man få merflexibla regler, så att den sittning som statsrådet för-ordar kan bli mer kreativ och meningsfull. För detfjärde och sista skall man få en ansvarig instans församordning av resurser för såväl habilitering somrehabilitering.Jag tror att det sista är viktigt, annars skjutsas an-svaret och med det hela denna stora grupp mellanolika instanser i stats- och kommunalförvaltningen.Det skulle vara intressant om statsrådet kunde ge litettydligare besked eller lova att komma med beskedframöver som skulle kunna styra upp verksamhetenstarkare. Det känns väldigt angeläget.Anf. 24 Socialminister ():Fru talman! Ett grundproblem här är att det inte äralldeles tydligt vilka personer som . Det finns ett regelverk, och det finns väldigttydlig lagstiftning vad gäller gruppen utvecklingsstör-da. Där pågår också en hel del av insatser som jagsjälv har fått tillfälle att se runt om i landet och som ärmycket viktiga. Jag tror att man ständigt arbetar medatt hitta nya metoder.Min erfarenhet är också att man naturligtvis kansätta upp regelverket som hinder för allting. Men påandra ställen säger man: Vi börjar i andra änden. Viser vad det är vi kan samarbeta och samverka kring.Gör man så blir inte regelverket ett så stort hinder. Isjälva verket har vi haft ett par stora viktiga utred-ningar, både , som en utredning hette,och , som just har angett vä-gar och även anvisat pengar för att just komma åt dengrupp som jag tror att skall enligt beslut och riktlin-jer prioritera bl.a. utvecklingsstörda i sin rekrytering.Minst 40 % av nyrekryteringen skall avse utveck-lingsstörda psykiskt sjuka eller flerhandikappade.Samhall lever upp till det kravet med råge. Dessutomgör särskolans yrkesvalslärare ett jätteviktigt jobb.Arbetsmarknadsverket har också otraditionella medelsom används för olika sysselsättningsprojekt. Och jagvet att kommunerna arbetar med att ständigt hittalämpliga sysselsättningar, i alla fall för gruppen ut-vecklingsstörda och även för många som är psykisktsjuka. Här pågår en hel del. har natur-ligtvis rätt i att vi inte skall släppa uppmärksamhetenpå det här området. Men det är heller inte så enkelt attförstå exakt vilken grupp som avser.Det är inte bara regelverket som är hinder. 25 ():Fru talman! När socialministern sä-ger att regelverket är klart tror jag att det stämmer påpapperet, men det är oklart var ansvaret hamnar.Det är möjligt att jag inte har uttryckt mig till-räckligt tydligt. Men jag tror att statsrådet har erfa-renhet från den här mellangruppen, så egentligenframträder väl bilden ganska tydligt av dem som jagnär vi började debatten sade är för friska för sjukkas-san men som inte anses möjliga att hantera inom ar-betsförmedlingens anvisningsram. Där kommer be-kymren.Statsrådet säger att med råge prioriterarde här personerna. Det finns ändå ute i våra kommu-ner rätt stora grupper som inte har möjlighet att kom-ma till , eftersom man där nu i princip haranställningsstopp. När man rekryterar säger man inte bara kan ta in de riktigt svaga utan ocksåmåste ha personer som kan utföra en sådan prestationatt budgeten kan klaras.Visst kan man säga att det är ett ansvar för båderegering och riksdag att hyfsa den snart sagt omöjligaekvation som den skyddade verksamheten inom utgör. Kanske skulle vi rent av söka lösningarinom en medicinsk budgetram i stället för inom enekonomisk budgetram. Jag tror att vi skulle behövabörja tänka i de termerna.Jag tackar för löftet att de här grupperna inte skalllämnas åt sitt öde, utan statsrådet och regeringen skallha dem under uppsikt. Det vore dock viktigt att göraen genomlysning av hur det ser ut ute i landet. Jag troratt en hel del oklarheter behöver rättas till, utan attkreativa insatser förhindras. Regelverket bör inte fåvara hämmande, utan man bör litet grand kunna kastaloss från sådant som kan ses som besvärande.Jag önskar att statsrådet i fortsättningen tar tag idet här. De människor som är i den här situationenbehöver mycken hjälp.Överläggningen var härmed avslutad.5 § Svar på interpellation 1997/98:177 om per-sonalen i vårdenAnf. 26 Socialminister ():Fru talman! har ställt en rad frå-gor till mig rörande personalen i vården. på vilket sätt regeringen tänker bidra till att ung-domar ser vården som en inressant och viktig arbets-marknad, hur kraven på jämställdhet skall kunna ökassamt hur vårdens innehåll och organisation skall kun-na förändras för att unga människor skall välja om-vårdnad som sin yrkesväg.Bakgrunden till interpellationen är bl.a. en rapportfrån som visar att vården kom-mer att ha brist på personal . Som orsaktill detta anges åldersstrukturen på de anställda och attantalet nyutexaminerade inom vårdutbildningarnaminskar.Jag delar oro för den situationsom kan uppstå, om vi inte kan vända utvecklingenoch göra arbetet inom vård och omsorg attraktivtbland unga männniskor igen. Här har sjukvårdshu-vudmännen, vårdgivarna och vi politiker en viktiguppgift. Den debatt som förts rörande bl.a. äldreom-sorgen har alltför mycket kommit att präglas av nega-tiva omdömen. Att vården i allmänhet fungerarmycket bra glöms bort, inte minst i medierna, ochkvar finns endast en bild av en vård i kris. Detta bi-drar självklart till att skrämma bort ungdomarna frånvården.Vi måste försöka förändra allmänhetens bild avvården. Det är ju trots allt så att vården och omsorgeni de allra flesta fall fungerar bra och att det runt om ilandet finns mycket kompetent och engagerad perso-nal som trivs med sitt arbete, även om den tycker attdet finns saker som skulle kunna förbättras. Här harvårdgivarna ett stort ansvar. De måste vara lyhördaför personalens synpunkter och föra en öppen diskus-sion, så att personalens erfarenheter och kunskaper tastill vara. Arbetet inom vården måste uppvärderas.Personalen måste kunna känna stolthet över sitt yrkeoch få uppskattning för det oerhört värdefulla arbeteman utför.Sverige är av tradition ett jämlikt samhälle med fåhierarkier. Ändå finns det just inom hälso- och sjuk-vården mycket att göra, då arbetsorganisationen litet . Enstark hierarki med läkaren i toppen och patientenlängst ned lever kvar.En stimulerande och utvecklande arbetsmiljö bi-drar till att personalen trivs. I Dagmaröverenskom-melsen har särskilda medel, totalt 120 miljo-ner kronor, avsatts för att bryta hierarkier och stimule-ra verksamhetsutvecklingen på såväl nationell somregional nivå. Jag tror att sådant utvecklingsarbete äroerhört angeläget. Det inre arbetet påverkas i höggrad av den snabba kunskapsutvecklingen samtidigtsom kraven från patienter, allmänheten och övrigaintressenter ökar. För att anpassa nya kunskaper tilldet dagliga arbetet behövs system för ett kontinuerligtlärande och fortbildning.