prot · GL0966 · 1998-02-12 00:00:00 — Jag vill ställa denna raka fråga innan min tidär slut: Vilka åtgärder är beredd attvidta för att det här skall bli bättre?Anf. 9 ():Fru talman! När jag tog del av ministerns svar påden här interpellationen gjorde jag det med bådepositiva och negativa känslor. Det är positivt att mi-nistern trycker på detta att det grundläggande för allvård och omsorg givetvis måste vara att människorskall känna trygghet. Vidare är det också positivt attministern svarar att vårdpersonalens oro måste tas påallvar och respekteras. Det står också att det är viktigtatt människor känner tilltro till att hälso- och sjukvår-den finns tillgänglig när de är i behov av vård ochbehandling. När människor börjar tvivla på vårdensförmåga att ta hand om dem på ett bra sätt är det ettallvarligt tecken. Ministern slutar med att säga att honslutligen vill framhålla vikten av att vården präglas avstor öppenhet, där personalens synpunkter, kunskaperoch erfarenheter tas till vara.Den här interpellationen handlar också just om attpersonalen skall våga säga någonting. I en kvällstid-ning i går kunde vi läsa att fyra chefläkare från fyraakutsjukhus går ut och påtalar den enorma kris sområder i sjukvården. En oacceptabel situation, sägerbl.a. Det krävsmer personal. Det är första gången som chefläkarnagår samman för att protestera mot besparingarna.Bristen på vårdplatser är och personalen mårdåligt.Nu visar det sig att fyra personer går samman, ochdet blir något av en grupptalan. Det känns tryggare änatt behöva vara ensam utsatt i kritiken av sin arbetsgi-vare. Jag tycker att man kan tolka det som att detfinns en rädsla för att man lättare får bestraffning omman går ut ensam än om man för en grupptalan. Detär också ett tecken på vilken enorm kris som vårdenfaktiskt befinner sig i i dag.Jag sade att jag var positiv till en del av ministernssvar. Men jag är negativ och bekymrad över en delsaker. Ministern och regeringen visar en oförmåga -eller om det är ovilja - att ta krisen på allvar och intevåga pröva en del andra, konkreta förslag somkommit fram från oppositionen för att ställa till rättaalla problem. Det handlar till en del om att få persona-len att våga påpeka felen, men det får inte stanna viddet. Vi måste ta personalens signaler på allvar ochvisa att vi tror på det som förs fram.Vi kan läsa om sådana signaler runt om i landet,, i massmedierna: Kön till ortopeden blirallt längre - det handlar om Akademiska sjukhuset.Ortopedköerna växer efter neddragningarna. 500patienter i kö för operation. Personalen är pressad,osv. Det socialdemokratiska landstingsrådet i Uppsalagår ut med en larmrapport om att ungdomar inte läng-re vill söka till gymnasieplatserna på vårdprogram-men. Man blir tvungen att skära ned antalet platser.Jag vill att ministern i den här debatten sägeratt det inte bara brister på vissa ställen. Vården i Sve-rige , för personal och patienter, är i kris. Kan vifå ministern att kommentera det?Anf. 10 ():Fru talman! Jag vill tacka förinterpellationen och för svaret. Detär mycket i svaret som är positivt, men jag tror ocksåatt ministern instämmer i att vi har en stor kris i vår-den och omsorgen . Därför är debatten om justvårdpersonalens situation viktig.Det har här talats om möjligheterna att föra framkritik. Jag vill visa på den undersökning som vårdför-bundet SHSTF har gjort bland sina medlemmar. Detvisade sig att så många som av de tillfrågadesjuksköterskorna säger att de ofta eller ibland upp-täcker trycksår hos sina patienter. Lika många varnarför den undermedicinering som sker . Så mångasom säger att de också har hittat kvarliggandekatetrar. Detta måste ändå vara ett tecken på att vi haren klar underbemanning av vårdpersonal i dag.Kommun Aktuellt har skrivit larmrapporter om attständiga nedskärningar bränner ut personalen. Detgäller vården men även skolan och annan kommunaloch landstingskommunal verksamhet.I och mitt eget hemlän Värm-land slog en klinikchef larm strax i rendesperation. Han sade att gränsen verkligen är nådd.Det som händer på hans klinik är inte längre etisktoch moraliskt försvarbart. Vi bedriver rovdrift på vårpersonal, och beläggningen ligger långt över rimlignivå, sade han. Det finns alltså just nu inte resurser attta emot alla prioriterade patienter - det här handlarom en kirurgklinik. Prioriterade patienter är i det härfallet människor som riskerar att få allvarliga meneller ett allvarligt försämrat tillstånd om de inte fåroperation i tid.Liknande exempel kan vi säkert hitta var vi än görnedslag i . Det behöver inte bara gälla Värm-land, utan andra debattörer har också tagit upp detta.Vi är rörande eniga om att det inte är bra ställt i Sve-rige . Men vården, omsorgen och skolan är väl-färdens kärna, och det vet jag att tycker. I svaret på interpellationen tar statsrådetbl.a. upp de statsbidrag som kommer kommuneroch landsting till del fram . Det kommerenligt statsrådet att innebära att sjukvården och äldre-omsorgen tillförs mer pengar så att sjuka och gamlaskall få det bättre.Jag tror att det är en bra utveckling att kommuneroch landsting får mer pengar. Men min direkta frågatill statsrådet är: Tror att dessapengar räcker för att råda bot på de problem vi ser ?Vidare i svaret till nämner Mar-got . Jag tänker i förstahand på den regionala tillsynen som länsstyrelsernaansvarar för . Jag kan återigen gå till vårt hem-län. Jag vet att man där på grund av resursbrist hartvingats skära ned just på avdelningen som ansvararför den sociala tillsynen, alltså att bestämmelserna omvård och omsorg efterlevs ute i kommunerna. Dettaupplever man just nu som ett väldigt stort problem.Margot tog också upp gränsdragnings-problematiken i den regionala tillsynen, och jag skullevilja att statsrådet utvecklade det litet mer.Anf. 11 ():Fru talman! Det är bra att Chatri-ne har tagit upp den här viktiga frågan. Ocksåjag känner en stark oro över den situation som vård-personalen befinner sig i. Vi talar ofta och vården ochpatienterna men i förbifarten om just vårdpersonalen.Ändå är det den som står för den goda vården.Vi har länge haft en situation, vilket flera talat omtidigare, där personalen tigit och slitit i sin vilja atttrots personalneddragningar göra ett bra arbete. Påmånga ställen tiger personalen fortfarande. De gåråtminstone inte ut offentligt och uttalar sitt missnöje,även om ett sådant finns. Men vi möter personalen ivårdens fikarum vid våra besök, och de flesta av osshar gjort många besök i vården. Där får vi höra att deinte orkar längre. Förut var det roligt att gå till jobbet,även om det kanske ibland var väldigt tungt och job-bigt. Men är det inte ens roligt att gå till jobbet,utan det tar emot. Det är det många som har sagt tillmig.Nu känner de sig slitna och känner att de inte or-kar längre. Återkommande får vi höra att de anser attdet som behövs är just mer personal. De blir för slitnasom det är i dag.På ett ställe har arbetssituationen beskrivits påföljande sätt. Man hade 20 platser på avdelningen. Enhelg hade man en överbeläggning med 18 patienter.Då grät sjuksköterskorna. Den situationen har debeskrivit för mig.Om vi fortsätter att stressa och pressa personalenpå detta sätt, vem tror socialministern då i framtidenvill satsa på dessa viktiga jobb som vårdjobben trotsallt är?När det gäller köerna har jag från vissa ställen hörtatt man skulle kunna operera mer men att man inte harnågra sängplatser till patienterna. Därför kan man inteoperera i den omfattning som skulle behövas.Vilka signaler får socialministern från de olikalandstingsråden när det gäller personalsituationen ochkösituationen? Jag utgår från att socialministern hartäta och goda kontakter med landstingsråden i deolika länen.Anf. 12 Socialminister ():Fru talman! Jag har sedan i somrasrest runt i landet och haft något som jag kallar samtalom vården. Jag har sett till att träffa patienter, perso-nal, politiker och anhöriga. Jag har varit ute på of-fentliga möten. Jag har varit framför allt i äldreom-sorgen men också i hälso- och sjukvården. Den bildsom då framträder är följande.Jag möter väldigt mycket tröttkörd personal. Des-sa personer säger att de tycker att det nästan aldrig harvarit så stressigt som . De känner sig hårt pressade.Men lika ofta vill de framhålla det som är positivt ochdet som de kräver . De säger att det ärdetta som de vill jobba med. Och de säger hur deskulle vilja ha det. De tycker förstås också att utveck-lingen har gått enormt fort, att förändringarna har gåttenormt fort. Det har de förstås rätt i.Samtidigt skall jag säga att jag möter enormtmycket fantastisk och modig personal. Det är intenågra personer som sitter och hukar eller som intevågar säga vad de tycker, utan det gör de minsann.Och jag tror att de har förväntningar på att vi skalllyssna och att kommunpolitikerna och landstingspoli-tikerna skall lyssna. Jag brukar ha dem med mig så attjag ser till att det som sägs når rätt nivå, att det ärsjukvårdsmännen och kommunpolitikerna som fårhöra detta.Jag tror inte att man kan ändra så mycket i lag-stiftningen. Det är inte detta som det handlar om. Jagtror att det handlar om att vi har underskattat persona-lens förmåga att faktiskt också ta in denna snabbaförändringstakt som har varit och integrera den i sittatt tänka, vara och jobba. Det har hänt så dramatiskasaker inom t.ex. hälso- och sjukvården på bara någrafå år. Vi har aldrig haft så många läkare och sjukskö-terskor i vården som . Det är också viktigt att fram-hålla. Vi har aldrig gjort så mycket i hälso- och sjuk-vården som . Produktiviteten har ju ökat enormt,därför att man t.ex. kan medicinera åkommor somman tidigare lade in folk på sjukhus för, därför har en dagkirurgi som har tagit över behandling-ar av åkommor som tidigare gjorde att patienternakanske var tvungna att ligga på sjukhusoch därför att man har ändrat arbetssätt. Det är frågaom medicinska framsteg som har skett under några fåår. Det är klart att det då blir ett helt nytt arbetssättoch att det blir ett helt nytt sätt att hantera denna si-tuation på.Jag vill inte generellt säga att hälso- och sjukvår-den är i kris. Det är en förtroendekris, men det är inteen medicinsk kris, eftersom vi medicinskt tar hand ompatienterna på ett mycket bättre sätt . Mende som har försvunnit är ju de som stod för omvård-naden, de som stod för det där lilla extra att sitta ochhålla i hand och att lotsa rätt i hälso- och sjukvården.Dessa personer har försvunnit, de har rationaliseratsbort i hälso- och sjukvården. Det kanske delvis är enriktig utveckling, även om jag även i detta samman-hang tror att man på många håll har nått någon sortsgräns. Dessa personer behövs i stället i äldreomsor-gen. Hälso- och sjukvården tror jag fortfarande me-dicinskt klarar sina uppgifter.Marie glömde att säga att den klinikchefsom hon talade om också fick sina pengar och kundefortsätta. Det finns ju ett sådant samspel. Vi kännerigen detta att klinikchefer går ut och protesterar. Detär alls ingenting nytt. På det sättet har det varit i peri-oder när dessa stora förändring-ar har skett. Jag tror inte att de är rädda för att gå utoch säga vad de tycker och att det är därför som det ärfyra som går ut på en gång.Jag är mer bekymrad över att det finns en myckethård press på dem som sköter vardagsslitet i hälso-och sjukvården. Vi som beslutsfattare måste lära ossatt ta bättre hänsyn.De åtgärder som behöver vidtas gäller det lång-siktiga, att se till att vi tillför resurser, att vi naturligt-vis alltid behöver kolla så att lagstiftningen är denrätta och att vi sätter upp regelverk och mål som ärtydliga, så att personalen känner att den också får varamed, att någon lyssnar på den och att den blir respek-terad.Anf. 13 ():Fru talman! För sedan besökte jag väst-kusten. En dam bad att få tala med mig i ett enskiltutrymme. Hon ville tala med mig som är sjuksköter-ska och har jobbat . Hon ville berättaför mig om sitt dilemma.Hon arbetade som undersköterska i ett gruppbo-ende och hade vid fem sex tillfällen talat med sinnärmaste chef om ett antal åldringar i detta gruppbo-ende som plötsligt hade blivit förvirrade och glömska.Hon hade frågat om dessa åldringar inte skulle utre-das, eftersom det kunde vara något annat fel på dem.Men hon fick svaret att det inte gick.Hon frågade mig vad hon skulle göra, vilka möj-ligheter hon hade och vad jag tyckte. Jag sade tillhenne att varje åldring har rätt att bli utredd för skall se om det är fråga om senildemens ellernågot annat.Detta måste sägas tydligt eftersom dessa åldringarinte själva kan ställa sig och kräva detta. Deras sjuk-domssituation gör att det inte är möjligt.Margot sade mycket riktigt om struk-turförändringarna inom svensk sjukvård. Det är baraså att senildemens inte går att operera. Senildemens ären sjukdom och åldrande generellt som kräver en heltannan struktur på omvårdnaden. Det krävs omvård-nadspersonal som har god utbildning, som är kompe-tent och som vet hur man skall åstadkomma bästvårdkvalitet även för dessa människor.Jag vill ta upp en annan fråga som gäller den etis-ka dimensionen av detta. Jag menar inte enbart denetiska dimensionen på människor som får sjuk vårdeller icke-vård, som jag brukar kalla det. Jag vill vetahur det blir med det etiska medvetandet för persona-len? Dessa personer har gått en bra utbildning och harlärt sig de etiska principerna om människorvärde, ochde vill göra allt. Sedan ser de att det inte fungerar.En dam sade att det inte längre går utan att manmåste avskärma sig för att klara jobbet.Vad får det för effekter på den totala vår-den om människor avskärmar sig rent medmänskligtoch mer eller mindre prostituerar sig därför att demåste klara av jobbet och att de känner att de inte kangöra det på rätt sätt.Alla rapporter som vi har fått om sjuk vård är förmig nog för att se allvarligt på detta. Jag vet att vi harmånga läkare och många sjuksköterskor. Dessvärre ärdet väl så att väldigt många av dem har fått administ-rativa uppgifter. De gör inte det som de är allrabäst på. Det har blivit en modetrend att doktorn skallvara mer ekonomiskt intresserad och lägga fram bud-getar osv. Även om antalet är stort vet vi någonstansockså att vi kan bota många fler sjukdomar äntidigare och även lindra många kroniska sjukdomar.Då måste man naturligtvis ha resurser till det.Jag vill ställa ytterligare en fråga. Hur kommer detetiskt att bli om vårdpersonalen känner att den måsteavskärma sig för att orka?Anf. 14 ():Fru talman! Jag vänder mig först till MargotWallström och vill kommentera den värmländskeklinikchef som vi just nu tydligen debatterar. Det ärväl så, , att han gjorde sina uttalan-den mot bakgrund av att han skulle bli utsatt för yt-terligare besparingar . Efter att ha slagit larm slappdock hans klinik att bli utsatt för ytterligare bespa-ringar. Jag vill därmed inte säga att han fick sinapengar. Drar man undan pengar och sedan stoppar inpengar igen kan den debatttekniken användas. Då kandet ju sägas att man får nya pengar men riktigt så vardet inte i det här fallet. Klinikchefen i fråga fick inganya pengar. Däremot slapp han ytterligare besparingarmen det var efter det att han, som sagt, klart och tyd-ligt hade slagit larm.Jag håller med när hon sägeratt vi har en fantastisk och modig personal. Det ärprecis vad vi har i vårt land. Det är väl därför somkvaliteten i vården ändå ligger på en relativt bra nivå.I dag diskuterar vi dock de brister som håller på attuppstå. tror inte att vi har någonmedicinsk kris. Själv tror jag att den här diskussionenhandlar om att vi i vissa avseenden är på väg mot enmedicinsk kris. Det handlar alltså inte bara om enförtroendekris.Jag förstår att hade väldigtmånga frågor att svara på i sitt inlägg. Själv ställdejag två frågor i mitt inlägg. En av mina frågor vill jagupprepa eftersom jag tror att den är central. Det gällerresurser till kommuner och landsting. Min fråga ärsåledes: Tror att de 16 miljarderkronorna - jag tror att det egentligen är flera statsrådsom intecknar dem på sina områden - verkligenkommer att göra att man fram kan kommatill rätta med de problem som finns inom vården ochomsorgen? Jag skulle gärna vilja ha en kommentarom detta.Anf. 15 ():Fru talman! Jag skulle återigen vilja trycka på deundersökningar som visar på att varannan sköterskavill byta jobb och att av sköterskorna heltoch hållet vill lämna vården.När jag var flicka - visserligen är det nu några årsedan dess - var det faktiskt en dröm för många flick-or att få bli sjuksköterska eller hårfrisörska. Det varhöjdarjobb som många drömde om. Därför tycker jagatt det här är extra alarmerande. Jag tror att väldigtmånga verkligen skulle vilja jobba inom vården. Vadhänder i slutändan i ett samhälle om sköterskejobbetblir ett arbete som inte är attraktivt och som folk intelängre söker sig till? Jag tycker att det är en skräckvi-sion.Jag skulle vilja ha svar på ett par frågor. Har niräknat på nettoeffekten av de somtillförs kommunerna? talades det i TV omen kommun som hade fått avde extra resurserna. Netto fick man dock ca 2 miljo-ner kronor. Staten hade nämligen lämpatöver en del nya uppgifter på kommunen. För helariket skulle det, om det här är proportionerligt, betydaen förstärkning på kanske enbart 2 miljarder kronor.Jag undrar om ministern har tittat på den biten.Varför inte frigöra mera resurser till vården genomatt införa riks-FINSAM, som vi i har tjatatom? Det har ju visat att om man får mera resurser kande läggas på vården.Anf. 16 ():Fru talman! Socialministern, jag skulle också viljata upp den ekonomiska biten. Det gäller då de4 miljarder kronor som skall tillföras vården.Jag ser en brist här. Man talar ju inte om attegenavgiften höjs. Där tappar man en hel del pengar.När Landstingsförbundet redovisade de 4 miljar-der kronorna för oss i socialutskottet sade man: Av dehär går tilllandstingsområdet. Vi tappar dock mycket mer iskatteinkomst på grund av egenavgiftshöjningen. Dethär tillskottet har ett värde - annars hade man ju tap-pat ännu mera. Faktum är att det inte blir ett plustill-skott så att man kan börja öka personaltätheten.I svaret tar socialministern upp detta med att vår-den har drabbats på grund av landets dåliga ekonomi.Detta har påverkat mycket av besparingarna. Men härhar man ju tagit bort en mängd arbetstillfällen. Jag villpåminna om AMS rapport som kom ,alltså . I redovi-sas hur mycket samhället sparar. Landsting och kom-muner redovisar en besparing. Men vilken är sam-hällsbesparingen när arbetstillfällen tagits bort? Dethar visat sig att man när någon blir arbetslös egentli-gen bara sparar . Det är dyra-re att ha folk i arbetsmarknadsutbilning än att folk harjobb inom vården/kommunen. Då har man inte sparatnågot, som jag ser saken.Anf. 17 Socialminister ():Fru talman! Det är lätt att känna förtvivlan. Jaghinner ju inte behandla alla viktiga och stora frågorsom här tas upp. Det blir litet för många bollar i luf-ten. Det handlar om äldreomsorgen, som ChatrinePålsson tar upp, om hälso- och sjukvården och om destora strukturförändringar som skulle behöva beskri-vas på ett nyanserat sätt. Jag vidhåller att vi har lyck-ats upprätthålla, och t.o.m. förbättra, den medicinskakvaliteten i vården . Det harblivit bättre. Det är när det gäller omvårdnadsaspek-ten som de flesta upplever att vi har tappat. Det kännsbekymmersamt.Inget landsting och ingen kommun har undgått attberöras av den djupa ekonomiska kris som vi har haftoch av den massarbetslöshet som landet lider av. Vikan inte låtsas att det inte finns. Landstingsråd ochkommunalpolitiker skall fördela pengar som de intehar till växande behov. Det är ju det som är utma-ningen. Hur skall vi då fördela så att det räcker till deviktigaste behoven? Hur skall socialnämndens folkklara av detta? Socialbidragen har ökat. Vidarehandlar det om äldreomsorgen och om de handikap-pades bekymmer. De frågorna skall också lösas. Alltdetta skall man försöka klara av. Det är det som ärutmaningen för oss.Ni frågar om pengarna räcker. De räcker inte omvi inte lyckas få ned arbetslösheten och omvi inte lyckas stoppa utflyttningen från t.ex. Värm-land. Om 2 000 personer flyttar från bety-der det mindre att fördela till vård,omsorg och alla andra angelägenheter som vi villförsvara och bevara. Det är klart att det här går hand ihand med övriga insatser. En regering måste ständigtvara beredd att pröva och fråga: Räcker det här ellerbehöver vi, och kan vi, föra över mera medel?Jag har sett vartenda landsting och varenda kom-mun redovisa vad de här pengarna går till. De harväldigt olika ekonomiska utgångspunkter. Somligalandsting har en bra ekonomi och kan t.o.m. nyanstäl-la och göra nya spännande projekt. Andra landsting,som i , har det oerhört knapert och bekym-mersamt och så kommer det att vara fram till sekel-skiftet.Samtidigt undrar ni hur vi skall få ungdomar tillden här sektorn. Jag vidhåller faktiskt att detta är enframtidsbransch. Vem man än frågar så tror jag attvederbörande säger: Det är klart att jag skulle viljabyta jobb. Jag kan tänka mig massor av roligare upp-gifter.De allra flesta sjuksköterskor vill faktiskt stannakvar på sina jobb men de ställer krav för att orka med.De känner sig tröttkörda men vill inte lämna sinajobb. Det här är en framtidsbransch. Därför kan viinte alltid bara diskutera bekymmer och problem, utanvi måste också framhålla det som är spännande, fan-tastiskt och viktigt i vård- och omsorgsarbetena. Jagtycker att vi har en skyldighet att säga att det kommeratt behövas väldigt många nya duktiga ungdomarinom vården och omsorgen därför att det i början av2000-talet blir stora pensionsavgångar. Här händerockså mycket som är spännande. Vi måste bädda fördetta, för att kunna åstadkomma nämnda rekrytering,genom att se till att det här blir yrken där man kanutvecklas och få ny kompetens och där det finnsforskning.Chatrine och jag är helt överens om vadsom behöver göras när det gäller demens, anhörigstödosv. Som ni vet jobbar jag med detta i en propositionom äldreomsorgen som skall läggas fram redan i marsmånad. Här måste vi alltså hjälpas åt för att möjliggö-ra rekrytering. Det hänger alltså på att många är me-delålders och har jobbat i väldigt inomvården eller omsorgen. De känner sig slitna. Det ärklart att det skulle vara lättare om det också fannsmed en del unga friska krafter. Det är litet grand frågaom en förgummning - på både gott och ont - vi har juerfarna och duktiga medarbetare men det är natur-ligtvis också så att man lättare nöts ned.Anf. 18 ():Fru talman! Jag tycker att det var väldigt värde-fullt att sade att vi måste se sjuk-vårdande uppgifter som framtidsuppgifter. Men dåmåste vi ge förutsättningar för det på alla sätt så attdet verkligen blir respekt, att människor som kommerfrån en god utbildning får utöva sitt yrke och kännayrkesstoltheten i att de kan utöva det de lärt sig, att viinte prostituerar dem på grund av att vi saknar resur-ser och möjligheter att sätta stopp när det går förlångt.Jag vet att vi måste prata ekonomi i fråga om vårdoch omsorg, men jag skulle mycket oftare vilja pratavärdighet. Jag tror att det är oerhört viktigt. Alla par-tier i har fått ett brev från i . Där vill man komplet-tera berörda lagar med lex av det här skälet.Jag skulle vilja fråga socialministern i en av minasista frågor till henne: Är det inte viktigt att vi, nu näralla partier har en ordentlig ambition och hoppas attmänniskor skall få god vård och omsorg, ser till att viger möjligheter för personalen att vara väktare påmuren? Personalen skall få säga när någonting inte ärbra och gå vidare när man ett antal gånger gått tillchefen och det inte hänt någonting. Det tror jag ärjätteviktigt. Enligt den TCO-undersökning som varanledningen till min interpellation känner över hälftenav alla medlemmar att det är avsevärt farliga-re att göra det nu än - man kan mistajobbet. Sådana signaler tycker jag att socialministern,och vi alla, måste ta på allvar så att vi hädanefter iundersökningarna kan få bevisat att man kan säga vadman tycker utan att bli av med jobbet.Anf. 19 Socialminister ():Fru talman! I tider av ekonomisk kris och när detär hög arbetslöshet tror jag att det sprider sig en sådanrädsla.