prot · GL09104 · 1998-05-08 00:00:00 — Även har viföreslagit att dessa grupper skall tas in i LSS. Vi haranslagit i vårt budgetalternativför 1999 och lika mycket för år 2000.Ännu så länge har regeringen inte visat något in-tresse för att biträda detta förslag. Det har röstats nedett antal gånger här i kammaren. Jag skulle vilja frågasocialministern om inte regeringen nu med anledningav den allvarliga rapporten ändå skulle kunna tänkasig att biträda förslaget.Frågan kommer upp i samband med att vi behand-lar budgetförslaget - tilläggsbudgeten - och då finnsdet möjligheter att biträda det moderata yrkandet omatt ta in dessa grupper i personkretsen för LSS.Anf. 10 MARIANNESAMUELSSON (mp):Herr talman! Det är bra att debatten om hur depsykiskt sjuka har det kommer upp i så härefter det att det har kommit en rapport som visar påatt vi inte har klarat av detta problem i samhället.Våra psykiskt sjuka är kanske den grupp som far mestilla just för att resurserna inte räcker till. Kunskapenpå nivå är väl oftast inte heller så stor attdenna grupp prioriteras.Många av de psykiskt sjuka skall få hjälp av hem-tjänsten när de så behöver. Det är bara det att de närde behöver hjälpen oftast är för dåliga för att be omden, vilket gör att väldigt många psykiskt sjuka ham-nar i isolering eller att det blir de anhöriga som får dralasset. För många anhöriga till psykiskt sjuka börjardetta bli en ohållbar situation. Man varken orkar ellerklarar av det, och man har inte kunskap om hur manskall hantera de psykiskt sjuka i krissituationer när demår väldigt dåligt.Då måste vi fundera över vad vi gör. Vad ämnarregeringen göra för att kunna ge bättre resurser ochklara av problemet?Det har tidigare, om jag har förstått det hela rätt,funnits ett riktat statsbidrag, som försvinner nästa år.Det har varit till för att stimulera åtgärder. I en delkommuner har det fungerat. En del av den klubbhus-verksamhet - - och annan typ avverksamhet jag har besökt är oerhört positiv för demsom har varit eller är psykiskt sjuka. Man har en brakontaktyta. Man får ett regelbundet och bra liv till-sammans med andra människor.Det finns en stor risk för att kommunerna inte pri-oriterar denna typ av verksamhet om man inte gerdirektiv om det. Vi undrar vad regeringen ämnar göraför att stimulera så att kommunerna verkligen tar iverksamheter som är riktade till människor med psy-kiska problem.Det stod i någon av morgontidningarna att 40miljoner av stimulanspengarna ännu inte har utnytt-jats. Flera kommuner har alltså struntat i att göranågot, trots att det inte kostar dem ett öre. Då måsteman fundera över varför det är så.En förklaring är naturligtvis att det rör en gruppsom inte kan göra sin stämma hörd i kommunerna påsamma sätt som andra grupper. I förra debatten var viinne på självmord och den ofta litet skuldfylldaskamsituation man upplever. Man vill inte tala om hurman har det och hur man mår. Det är naturligtvisockså en del i att denna grupp inte orkar göra sinstämma hörd eller får de resurser som den behöver.Man vill kanske rent av från politiskt håll inte er-känna att dessa sjuka finns i kommunen och att manborde vidta åtgärder. De finns kanske inte heller re-gistrerade så att man kan se dem, och det är ofta detsom är problem. Man vet inte var definns, och det finns ingen uppsökande verksamhet,vilket det kanske borde göra för att den som blir psy-kiskt sjuk skall klara sin situation. Det behövs enregelbunden kontakt.Anf. 11 Socialminister ():Herr talman! Jag har faktiskt från den stund jagblev socialminister engagerat mig väldigt hårt i dennafråga.Jag tycker att det är på det här sättet: Vi har chan-sen att undvika en situation där denna grupp kallas"de glömda". Jag tycker att det var så det var när vihade jättestora låsta institutioner. Vi utmanar samti-digt väldigt mycket av okunnighet, fördomar ochrädsla.Tyvärr blåses det ibland under av okunniga jour-nalister som väljer att göra reportage där psykisktsjuka och psykiskt funktionshindrade människorframställs som livsfarliga galningar. Man skriver attdet är bättre att de är inlåsta än att de är ute i samhäl-let. De kanske vill väl. Man hoppas i alla fall det.Men de hjälper till att befästa fördomar och rädsla förmänniskor med psykiska funktionshinder.Jag tror definitivt att vi är på rätt väg, även om vimåste vara otåliga och missnöjda med bristerna. Jaganser också att det inte finns någon väg tillbaka. Detär inte ett alternativ att inrätta fler slutenvårdsplatser.Ingen av de före detta patienterna vill ha det så. Manvill hitta andra former.Det kommer naturligtvis alltid att finnas behov avett visst antal slutenvårdsplatser, där man låser in ochtar i förvar . Men man skall så snabbtsom möjligt se till att det finns en rehabilitering ochatt man involverar de närstående, osv. Man kan gärnahitta andra former.Det har kommit väldigt mycket bra . Föratt vara rättvisa mot alla dem som jobbar oerhört hårtmed dessa frågor måste man också erkänna det isamma ögonblick som man konstaterar bristerna.Tyvärr var det inte så mycket bättre . Det varinte fler som var ute i jobb när vi hade stora låstainstitutioner. Egentligen kan vi inte säga att situatio-nen har blivit sämre än den var tidigare. Men förmånga var den struktur som dagen hade och detschema man gick efter bra, men jag tror inte att vi kansäga att många fler var ute i jobb. Den uppgift vi harframför oss är att se till att de sjuka får meningsfullsysselsättning. Det vi kan göra är naturligtvis att en-gagera och påverka företag så att de ser tillatt anställa denna grupp personer. Vi måste se till såatt kommunerna är mer aktiva.Det vi har sett är också en avsevärd skärpning. Istort sett alla kommuner har gjort sina inventeringar.Några återstår. Jag tror att en stor del av förklaringentill att man inte har utnyttjat de stimulansmedel somfinns är okunnighet och osäkerhet kring vad som ärrätt att göra och hur man skall utforma insatserna. Detgäller kanske särskilt de små kommunerna, där mandessutom kan råka ut för personer med mycket storavård- och omsorgsbehov.Jag vill säga att det som sade inteär korrekt. Dessa personer är med i personkretsen förLSS. Men denna grupp har inte en uttalad rätt tilldaglig sysselsättning. Jag har sagt att jag är beredd atttitta på om det krävs lagändringar framöver för attgarantera denna grupp människor bättre levnadsvill-kor. Jag tror att detta är mycket viktigt. Men sammasak gäller som för allt det andra som vi står här ochlovar. Vi måste veta att vi kan leva upp till det och attvi kan betala det . Vi måste se till att detfinns en organisation, för annars blir det ännu merbesvikelse.Det här arbetet måste bedrivas på många fronter,och vi måste mobilisera mycket, mycket brett. Jagtänker hjälpa till med det. Jag arbetar faktiskt mycketaktivt med de här frågorna och har sett till att vi hartagit fram pengar för att undvika att människor ur denhär gruppen hamnar bland de hemlösa, något somnaturligtvis är helt oacceptabelt. Det här är alltså utmaning för oss allihop.Anf. 12 ():Herr talman! Hela socialministerns anförandehandlar om en grupp, de kroniskt psykiskt sjuka, ochjag delar helt socialministerns uppfattning i fråga omden gruppen människor. Men tyvärr finns det ju ocksåpsykiska faktorer av litet mer akut art, som kan be-handlas och lindras. För dessa behövs det kanske likamånga slutenvårdsplatser som det finns inom somati-ken i den svenska sjukvården. Det finns människorsom av någon anledning drabbas av något akut.Jag opponerar mig alltid mot att vi skall hamnaantingen i det ena diket eller i det andra. Jag tror att vibehöver gruppboende för psykiskt sjuka och funk-tionshindrade, jag tror att vi behöver akutvårdsplatser,kanske inom den geriatriska sfären, och jag tror att vibehöver akutplatser för dem som hamnar i akut psy-kos. De människor som har en nedsatt autonomi kaninte riktigt klara sig med den polikliniska vården, attgå en gång , speciellt inte om de är ensam-ma hemma.Jag skriver att det är fråga om en modenyck, ochdet står jag fortfarande för. Enligt min bedömning ärdet inte 60-talet det handlar om, utan den stora slaktenav alla platser skedde och början av80-talet. Olika landsting gjorde det olika snabbt.Visst är det bra att det inte ligger åtta människorpå varje rum och att de har legat där . Jag delarsjälvfallet den uppfattningen. Men det får heller aldrigbli så att man slänger ut folk till ett eget boende utanatt man har byggt upp ett alternativ. Detta fanns med ipsykiatrireformen, och det är många av oss som harsagt det. Det är väldigt viktigt. Självfallet skall vi intelåsa in människor som inte behöver vara inlåsta. Detär jätteviktigt.Sedan till detta med att ansvaret läggs över på änden ena, än den andra. Jag pratar om psykiatrin hem-ma i mitt eget landsting, eftersom jag är landstingsle-damot. Man säger att det måste till pengar från statenoch att det skall göras uppföljningar av staten, medanansvaret i andra frågor läggs på kommun och lands-ting. Detta är inte något som gynnar enskilda männi-skor. I psykiatrireformen, som trädde i kraft ,fanns det en klar ambition att vården av de psykisktsjuka i möjligaste mån skall bedrivas i öppna vård-former. Vi har alltså givit en antydan om detta. Omsedan även anser att detta kan drivaslitet för långt måste vi också säga det.Det är i hög grad det som sägs i den här kamma-ren, inte minst det som sägs av regeringen, som manlyssnar till ute i kommuner och landsting, och vi villju också att det skall vara så. Det är en ton som slåsan. Vi måste då som riksdagsledamöter och ansvarigaför sjukvårdsfrågor vara väldigt måna om att se till attmångfalden finns. Människor är olika som individer.Olika sjukdomar som drabbar oss kommer att göra attvi behöver olika alternativ. Då måste samhället se tillatt det finns olika alternativ, för finns de inte kan manju inte få den välanpassade vård som man har rätt attfå.Jag vill koppla detta till Prioriteringsutredningenoch människor med nedsatt autonomi. Är det inteviktigt att ge en tydlig signal om att detta inte baragäller dem som är fysiskt sjuka?Anf. 13 ():Herr talman! Om den här reformen skall fungerafullt ut som vi tänkte i måsteman kunna skriva ut människor från den slutna vårdentill en socialt fungerande miljö. Det gäller bostäder,det gäller sysselsättning, det gäller kulturliv, och detgäller utbildning. Det får inte vara så att människorskrivs ut direkt till eller till gatan - för attuttrycka det förenklat. Den sociala vardagen måstefungera, annars återkommer patienterna till den slutnavården, kanske som ännu tyngre vårdfall, och kostna-derna ökar i motsvarande mån.Jag ville vara tydlig i att vad gäller personkretsen iLSS omfattas inte de psykiskt störda av den dagligasysselsättningen. Detta pekar alltså påi sin rapport. Generaldirektör sägeratt det här är en klar brist. Vi förutsåg i utredningenatt detta måste tas med redan från början. Jag menaratt vi måste göra det, och vi moderater har därför ivårt budgetalternativ avsatt 300 miljoner, i avvaktanpå att regeringen återkommer. Jag förstår av det soci-alministern säger att regeringen tar allvarligt på dethär och skall återkomma.Socialministern säger att det här kommer att kostapengar. Givetvis, men alternativet är ännu dyrare. Låt-gå-politiken kommer att kosta ännu mer, därför attkostnader då tickar ut på helt andra konton. Vi fårdessutom många fler uteliggare än vi eljest skulle ha.Jag menar att de här pengarna är en investering, somgör att kostnaderna blir lägre . Dessutom kan viåstadkomma en bättre rehabilitering av dessa utsattagrupper.Anf. 14 MARIANNESAMUELSSON (mp):Herr talman! Tack, socialministern, för det förrainlägget! Det var engagerat och visade på att social-ministern ändå har en ambition när det gäller psyk-vården och ett engagemang. Jag tror att det är enförutsättning för att man också skall lyckas i de härviktiga frågorna.Jag håller helt med socialministern om att vi na-turligtvis inte skall gå tillbaka till den gamla modellenmed slutenvård, utan vi skall skapa en bättre möjlig-het för de psykiskt sjuka att leva ute i samhället. Närde psykiskt sjuka får leva med en stor omorganisationsom alla involverade kanske inte riktigt vet vad de villmed innebär det naturligtvis att de svagaste drabbas.Det är väl det vi ser och som också kommer fram iSocialstyrelsens rapport.Det här har inte kunnat överföras från teorin tillpraktiken, vilket naturligtvis många får känna ettansvar för. Ambitionen och idén har varit god. Ansva-ret skall läggas på kommunerna, och de psykiskt sjukaskall i större utsträckning inkluderas i vardagslivet.Det gäller då bara att också få det att fungera i prakti-ken, att det finns såväl förståelse som resurser ochkunskap som gör att det kan fungera. Det är väl därdet brister.Jag tror att det är oerhört viktigt att vi i den härverksamheten inkluderar klubbhus av typen FountainHouse och andra aktivitetshus där de psykiskt sjukapraktiskt får vara med i verksamheten. Vi måste ocksåi större utsträckning ta reda på deras behov och lyssnapå vad de vill. Det här är en viktig resurs och en kun-skapskälla som kommuner och landsting behöveranvända sig av för att vi skall få det att fungera.En annan viktig sak är att vi gör besök och ser hurdet ser ut, att vi lyfter de här frågorna så att de psy-kiskt sjuka syns och inte blir "de glömda".Anf. 15 Socialminister ():Herr talman! överlämnade det härbetänkandet till mig i går. Jag frågade då särskilt omde tycker att det här är negativt, om det finns anled-ning att ångra reformen. Men de säger bestämt att viär på rätt väg, även om man kan tycka att det på vissahåll går för sakta. Deras slutsatser så här långt är attdet har gått bäst i medelstora kommuner. Det har varitallra svårast och tuffast i storstäderna och för en delsmå kommuner, just för att man där i en del fall harfått bygga upp en kompetens, vilket naturligtvis tartid, liksom det tar tid att hitta en organisation somfungerar. Men de vill bestämt mena dels att kommu-nerna har tagit till sig av den kritik som framförtstidigare och i tidigare årsrapporter, dels att man i dagkan visa på väldigt många fina verksamheter. Det härgår definitivt i rätt riktning.Naturligtvis behövs det en mycket bättre rehabili-tering. Det behövs insatser som ser till helheten, enmänniskas hela behov. Jag tycker att det finns anled-ning, precis som säger, att se över hurLSS har fungerat för den här gruppen. Den har intefått särskilt mycket råd och stöd, vad det verkar. Detär ju en annan del som vi behöver se på, och detmåste vi naturligtvis ta till oss i regeringen. Vi måstese om lagstiftningen behöver förstärkas och i så fallhur vi skall kunna tillföra resurser för att hjälpa ochstödja den här gruppen.Det är dock ingenting som måste till för att kom-munerna skall kunna fortsätta sitt arbete med att ordnasysselsättning. Vi har också sett många bra exempelpå hur man kan hantera de här frågorna. Vi vet alla attdet finns mycket bra daglig verksamhet, inte minst isamarbete med anhörigorganisationer m.m. Dettamåste vi se till att stödja ytterligare.Låt mig sedan säga att fakta när det gäller sluten-vårdsplatserna är att de successivt har minskat ändasedan 60-talet. Då hade vi knappt 30 000 platser. Nuhar den minskningen avstannat. har vigått från 10 000 platser till ca 9 000 . Istället överförs slutenvårdsplatserna från landsting tillkommuner. Av dessa platser finns 3 000 inom kom-munerna. Då ger man i stället vården på vårdhem o.d.Det är självklart att man måste ha ett varierat utbudsom motsvarar behoven. Alla de här olika formernabehöver finnas för att man skall kunna hjälpa männi-skor.Jag jobbar som sagt intensivt i samarbete med inteminst frivilligorganisationerna för att ta itu med demest påfallande och stötande inslagen. Det kan t.ex.handla om psykiskt sjuka som hamnar bland de hem-lösa. Här finns det både pengar, bra projekt och vilja.Jag utnyttjar alla tillfällen att prata med kommunernaoch följa upp det här, ta med mig goda exempel ochutöva tryck på kommunerna för att de här människor-na verkligen skall få den hjälp de behöver.Anf. 16 ():Herr talman! När det gäller vårdplatserna har jusocialministern och jag och fler med mig ganska oftapratat om vårdköer. Här har det åtminstone funnits enambition - även om socialministern inte riktigt vågarlova det - . har jag fått beskedetatt när det gäller barnpsykiatrin är det på många håll ilandet långa väntetider för att komma och få en ut-redning gjord. Inom barnpsykiatrin får man på sinahåll vänta tre och bli inlagd på barn-psyk. Hur mår ett barn under den tiden?Jag träffade en barnhabiliteringsöverläka-re som arbetar mycket med barn med MBD ochDAMP. Han talade för att kommaoch få en bedömning. Ändå vet vi att det lärfinnas en elev med DAMP i varje klass. Det är alltsåganska vanligt. Då känner jag mig ganska övertygadom att vi behöver litet flexibilitet i utrymmet på vårasjukhus, i primärvården, så att människor inte behövervänta. För ett barn som behöver vänta är det säkertvärre än för en vuxen.I TT-meddelandet uttalar sig också projektchefenPeter Brusén: "Brusén spekulerar i om psykvårdensdåliga status inom sjukvården negativt påverkarlandstingens fördelning av pengar." Detta säger migatt vi inte har kommit särskilt långt när det gäller attprioritera gruppen med nedsatt autonomi. Jag villfråga socialministern hur hon tolkar det här.Eftersom detta är mitt sista inlägg vill jag ocksåpassa på att tacka för många trevliga interpellations-debatter under den här mandatperioden. Jag har inteställt någon mer interpellation, så nu kan socialminis-tern ta ledigt från mig. Tack så mycket! Jag hoppas attvi skall få fortsätta att samarbeta i de här frågorna.Anf. 17 Socialminister ():Herr talman! Tack själv, ! Tyvärrmåste jag ändå debattera med på densista punkten, även om hon inte kan försvara sig.Jag håller helt med om att enligt Prioriteringsut-redningen omfattas en sådan här grupp när man talarom personer med nedsatt autonomi, dvs. möjlighet attsjälv bestämma över sitt liv och sina behov. I diskus-sionen om vårdgarantin blir dock det här ett belysan-de exempel på hur knepigt det kan bli när man pekarut tio eller tolv diagnoser och säger att nu skall resur-serna styras dit. Det är alltså en väldigt tydlig beställ-ning. Det är självklart att vi skall korta väntetidernaöverallt. Det får dock inte bli så att en vårdgaranti avdet slag vi hade, med tio eller tolv diagnoser, tar bortresurser från ett område där människor inte ens harförmågan att ställa sig i kö. Det är ju det omvändabehovet: De borde finnas i en kö och kräva sin rätt tillvård.Därför krävs det också en helhetssyn hos lands-tingspolitikerna. De måste se att det här också ärbehov som är mycket stora och omfattande. Det fårinte bli så att de planerade operationer som man kanutföra får gå ut över resurstilldelningen till en sådanhär grupp, som är tyst och inte kanhävda sig. Det är bekymret med en sådan tydlig poli-tisk styrning. Många av dem skulle naturligtvis behö-va omedelbar hjälp.Det här kanske inte behöver stå i motsatsställning.Det är dock bara i ett drömläge vi har obegränsat medresurser; i andra lägen måste vi resonera om priorite-ringar. För mig är detta helt klart en prioriterad grupp.Jag tror att det börjar bli det också i kommuner ochlandsting på ett annat sätt . Sådana härdebatter kan förhoppningsvis bidra till att göra det härännu tydligare.Tack själv, , och trevlig sommar!Överläggningen var härmed avslutad.4 § Svar på interpellation 1997/98:256 om la-gen om assistansersättningAnf. 18 Socialminister ():Herr talman! har frågat mig vadregeringen avser att vidta för åtgärder för att utbetal-ningen av OB-ersättning skall vara ett särskilt skäl förhögre assistansersättning, vad regeringen - mot bak-grund av domar i Regeringsrätten - avser att vidta föråtgärder för att tillse att avsikter med assi-stansreformen förverkligas och om regeringen kom-mer att vidta några åtgärder så att de som har haftassistans får fortsätta ha denna även efter det att defyllt 65 år.Försäkringskassorna, ochdomstolarna skall tolka och tillämpa de beslut omassistansersättning som fattas av och rege-ringen. Det är inte regeringens uppgift att ge synpunk-ter på hur det sker. Detsamma gäller Regeringsrättensdomar.Stig frågar också om personlig assi-stans efter 65-årsdagen. kan kommuner erbjudaålderspensionärer med funktionshinder personligassistans med stöd av socialtjänstlagen men inte medstöd av lagen om särskilt stöd och service för vissafunktionshindrade, LSS. En studie visar att ca 40 %fick hjälp i samma form och med lika många eller flertimmar efter 65-årsdagen, medan majoriteten assi-stansberättigade fick mindre hjälp när de fyllt 65 år.Utredningen om bemötande av äldre har föreslagitatt den som har personlig assistans med statlig assi-stansersättning när han eller hon fyller skall fåbehålla sin rätt till assistans och ersättning även förtiden därefter. Utredningen har beräknat att statenskostnadsökning för detta blir ca 417 mil-joner kronor. Därefter beräknas kostnadsökningen perår jämfört med hålla sig till detta belopp.Utredningen om bemötande av äldre har remiss-behandlats, och svaren sammanställs . Jag vill av-vakta detta och övrigt beredningsarbete i frågan innanjag ger besked om assistansersättning efter 65-årsdagen.Anf. 19 ():Herr talman! Jag får tacka för svaret. Det varmycket kort, men det behöver inte vara sämre för det.Det viktiga är vad som står där.Anledningen till interpellationen är att vi väl alla iriksdagen är överens om att eftersom den här lag-stiftningen är rätt ny har den inte satt sig riktigt ännu.Det kan dyka upp problem under resans gång. Det harockså av och till varit stor oro inom handikapprörel-sen som har gjort att vi har fått diskutera de här frå-gorna.Jag har ett par frågor om svaret som jag skullevilja ta upp. Det sägs att försäkringskassorna, och domstolarna skall tolka ochtillämpa de beslut om assistansersättning som fattasav och regeringen och att det inte är rege-ringens uppgift att ge synpunkter på hur detta sker.Jag undrar om det kan vara helt korrekt. Vem skallannars ha tillsyn över försäkringskassorna, Socialsty-relsen och om inte regeringenhar det? De är ju regeringens verktyg. Vi har gettmandat till regeringen.Vi tog ett initiativ från socialutskottet när vi fickin klagomål om schablonersättningen, OB-ersättningen osv. Vi kallade till oss representanter förde här myndigheterna och ville ha synpunkter på hurde hade tolkat reglerna, om de hade tolkat våra inten-tioner rätt. Då fick vi fram att det var viss osäkerhet ifrågor som gällde t.ex. OB-ersättningen.Det är mycket bra med schabloner-sättning. Det är ett enkelt och rationellt förfarande.Men de assistansberättigades behov är mycket indivi-duella, och det måste man ta hänsyn till.Jag undrar ändå om det inte är regeringens ansvaratt se till att det fungerar på ett bra sätt och att försäk-ringskassorna och sköter dettaså bra som möjligt. Det kan ju inte vara riksdagensuppgift. Vår uppgift är att föra fram medborgarnassynpunkter när de slår larm till oss.Jag har också en fråga om 65-årsdagen. Somframgår här är detta förenat med en viss kostnad. Mendet är inte i första hand en kostnadsfråga, som jag serdet, utan mer en principfråga. Det måste vara rättgrymt för en människa som har haft personlig assi-stent fram till 65-årsdagen att helt plötsligt bli av meddenna och kanske återgå till gamla förhållanden. Närman har vant sig vid att leva ett rikt liv och fått enhögre livskvalitet är det svårt att återgå till kommu-nens omsorg i stället. Den kan variera väldigt mycketfrån kommun till kommun.Det är inte bara fråga om de assistansberättigade.Jag tänker närmast på de anhöriga. Vi hade en träff iGöteborg med de assistansberättigade för några må-nader sedan. Då hade en äldre man från restupp. Han var make till en assistansberättigad kvinna.Han var fylld av ångest för den dag då hon skulle fylla65 år. Då visste han att hela ansvaret skulle återgå tillhonom igen. Han skulle inte klara av det. Han varlivrädd för det som skulle hända.Jag tror att det är viktigt att vi ser över 65-årsregeln.